Володимир Лис Маска

ПРОЛОГ

Знахідка. Таємничий відвідувач

Молода архівістка віддалялася між рядами стелажів із теками, трохи присипаними пилюкою історії місцевого значення, плавно похитувала стегнами і від цього була схожа на легкий вітрильник при слабкому морському вітрі. Дивлячись на її ходу-плавання, я й не підозрював, що інший, невидимий вітер вже підганяє до мене велику і яскраво розфарбовану тріску з корабля, який давно зазнав трощі. Мені належало ще роздивитися її між хвилями, виловити, очистити від слизу і водоростей, які випадково до неї прилипли, відшліфувати і прочитати напівстерті письмена.

Ще з десять хвилин тому я, риючись у пожовклих від дихання дідугана-часу паперах жандармського управління колишньої Волинської губернії, наштовхнувся на невеликий рапорт справника Володимир-Волинської повітової управи, адресований своєму губернському начальству в Житомирі.

«Доповідаю вашому превосходительству, — йшлося в рапорті, — що мною піймано відомого розбійника на прізвисько Куріпка, Ващука Василя, сина Григорієва, з двома спільниками». Далі повітовий жандармський чин питав, що йому робити зі злочинцями — доставити в губернію чи залишити до суду у Володимирі-Волинському? На документі стояла дата — 18 жовтня 1839 року. Я передивився теку до кінця, але жодного продовження справи або копії відповіді на цього листа не знайшов.

«Хто ж цей розбійник Куріпка, якщо він відомий, то чому я про нього раніше не чув? — подумав я. — І ніде ніби ж не читав».

Та щось мені завадило пройти повз документ. Хоч я й шукав зовсім інше, про всякий випадок переписав рапорт. Так само про всяк випадок запитав працівницю архіву, що вона знає про «відомого розбійника». Але й вона нічого не чула, і в іменному покажчику архіву ні Куріпка, ні Василь Ващук не значилися.

Щось утримало мене відкласти у резервну теку переписане з усіяного розгонистим почерком папірця з гербом Російської імперії в лівому кутку. Мовби манюпусінький камінець, який випадково попав у черевик, почало муляти. Наче дуже й не заважає, йти можна, а вряди-годи й нагадує про себе. Про щось нагадувало мені і це дивне прізвисько — Куріпка.

Минув місяць чи й два. Мені треба було уточнити назву якогось села. Звично взявши до рук довідник «Адміністративний поділ Волинської області» і перегортаючи сторінки, я випадково наштовхнувся на назву села Олеськ. Ось тут і зблиснула яскраво-біла, мов перший сніг, блискавка-спогад, і я згадав, де чув колись про розбійника Куріпку. Було це в роки моєї журналістської молодості, я тоді працював у рідній районці і ще не пустився у затяжну мандрівку містами і містечками, мандрівку, яка принесла удачі, а ще більше розчарувань, кохання, сім’ю, численні переїзди і, нарешті, остаточне повернення до рідних місць і вогнищ. Тоді ж, у часи моєї молодості, я був у селі на обжинках. Це гарне, що й казати, гарне дійство, з якого навіть тодішня дурнолоба влада не змогла витравити слідів поезії і язичництва, на жаль, закінчилось традиційним шостим питанням, тобто великою пиятикою. Раптом одна жіночка заспівала пісню, яку я до того ніколи не чув. її підхопили подруги. Були у тій пісні такі слова: «Ой сиділи собі хлопці за своїм застоллєм, та заходить той Куріпка із ружжом-пістолем». За точність слів не ручаюсь, але Куріпка з ружжом-пістолем там був. Це я пригадую. Пам’ятаю, що я запитав жінку, що ж це за пташечка така, що зі зброєю собі розгулює? Та, кажуть, розбійник такий був, поміщиків грабував…

На жаль, тоді я не запитав, як звали ту жінку, чи вона з Олеська, чи із сусіднього якогось села. Тепер же, коли приїхав до Олеська, то скільки не розпитував, але не знайшов ні її, ні того, хто б чув ту пісню. Здавалося, час стирає все… Але про згадуваного у рапорті жандармського чиновника таємничого розбійника Василя Ващука я розповів у статті, присвяченій білим плямам волинської історії. Ця публікація і познайомила мене з людиною, яка вивела на той самий великий корабель, який зазнав трощі і з якого припливла до мене тріска. Навіть не тріска, а дебеле поліно — велика і таємнича частка прихованої досі історії.

Я почув доволі несміливий стукіт у двері мого кабінету, одірвав очі від паперів, незадоволено подумав, кого ще дідько припер так невчасно, бо якраз працював над черговим матеріалом про чергову пляму місцевої історії.

— Заходьте, — все-таки сказав я. — Заходьте, будь ласка.

Якось несміливо, бочком до кабінету зайшов невисокий і вже немолодий дядько, поріділу чуприну якого помережила сивина.

— Доброго дня, — також несміливо привітався він.

— Доброго здоров’я, — відповів я. — Ви до мене? Сідайте, будь ласка.

Дядько, проте, не сів, а млявенько тупцював перед столом. Я вже трохи роздратовано подивився на нього.

— То ви до мене? — перепитав я.

— Та, здається, таки до вас. Вибачайте, якщо завадив. Але я читав вашу статтю про білі плями історії. Там ви пишете про цього… Василя Ващука.

— То ви щось знаєте про нього? — вже зацікавлено подивився я на несміливого відвідувача.

— Ні, про Ващука і я нічого не відаю, — відповів відвідувач і якось печально подивився на мене. — А ви знаєте, що колись у цих місцях орудував значно відоміший розбійник, аніж ваш Ващук?

ЧАСТИНА ПЕРША

Полювання на великого звіра

І. Той, хто побачив обличчя під маскою

1

Дванадцятого вересня 1801 року в одному зі своїх палаців, розташованому на прирічковому узвишші в місті Заславлі, князь Євгеніуш Любославський давав бал на честь п’ятиріччя доньки Зосі. Бал був призначений на суботу, але вже в середу і четвер до князівської садиби почали з’їжджатися вершки польської аристократії Волині і Поділля, Білорусії і навіть корінної Польщі. Саме польської аристократії, адже нічого не змінилося після приєднання цих земель до Російської імперії в результаті другого і третього поділів Польщі в 1793 і 1795 роках. Замість Волинського воєводства була утворена Волинська губернія, яка, проте, своїми обрисами майже повторювала воєводство. Лише губернський центр зі звичного Луцька перенесли чомусь до невеликого, хоч і стародавнього містечка Звягеля, перейменованого на Новоград-Волинський.

Правда, імператриця Катерина II вирішила покарати тих шляхтичів і навіть вельможних князів і графів, які приєдналися до повстання генерала Тадеуша Костюшка. Кілька сотень активних учасників руху за збереження незалежности Польщі вислали до Сибіру, деякі маєтки оголосили власністю Російської держави, їх мали подарувати активним учасникам упокорення бунтівників.

Але таке становище, яке нагнало було легких дрижаків на шляхту, тривало недовго. Вже через рік новий імператор Павло І вирішив, що польські поміщики занадто несправедливо покарані його вінценосною матінкою, яку він ненавидів усіма фібрами своєї душі. Опальних шляхтичів повернули із Сибіру, вони знову отримали свої маєтки і палаци. Син Павла Олександр, який прийшов до влади напровесні 1801 року, на світанку нового століття, після того, як змовники задушили його рідного таточка, хоча й проголосив, що при ньому буде все, як за його улюбленої бабусі, стосовно переможених нею поляків був ще милостивішим, ніж батько. Значну роль у цьому відіграв один із найближчих друзів Олександра тієї пори — потомствений польський князь Адам Чорторийський, якому судилося зіграти також важливу роль в польській історії і не менш важливу — в історії локальнішій, яку незабаром постаралися якомога швидше забути, не залишивши навіть сліду в таємних архівах імператорського двору.

Один із перших «височайших указів» нового імператора, який передбачав, що в губерніях, заснованих на землях колишньої Речі Посполитої, посади повинні обіймати корінні дворяни, тобто поляки, викликав бурхливу радість учасників балу в Заславлі. А привіз цю приємну новину Станіслав Конарський, який незадовго до цього став начальником управління губернської канцелярії. Князь Євгеніуш, хоч і вважав, що істинному аристократу служба чиновника не личить, не цурався думки про те, що своя людина в коридорах губернської влади не завадить. Тому він лагідно прийняв далекого родича, котрого, до речі, не любила його дружина. Конарський колись мав необережність знехтувати її прихильністю, переплутавши натяк на можливість легкого флірту з бажанням вийти заміж. Втім, їхні стосунки були таємницею пані Гелени і пана Станіслава, а ще предметом для чесання язиків довколишньої дрібнішої шляхти.

Запам’ятайте ім’я пана Станіслава. Йому сорок сім років, позаду у нього вдалий шлюб і передчасна смерть дружини, невдалий роман із молоденькою пані Геленою, яка віддала перевагу багатшому князю Любославському, діяльна участь у Тарговицькій конфедерації — об’єднанні польської шляхти на користь Росії, яка й призвела до другого поділу Польщі, повага і страх з боку одних, ненависть інших одновірців, попереду, як він вважає, нове вдале одруження і блискуча кар’єра. Він ще не знає про свою долю, бо про того, хто зіграє у ній фатальну роль, учасники балу давно забули. Станіслав Конарський накинув оком на сестру у перших князя Любославського, тому, дізнавшись про новий указ імператора, і поспішив до нього — за добрі звістки також іноді платять тим, хто їх приносить першим.

Але до того, як його світлість пан Євгеніуш оголосить у переповненій залі приємну звістку, до палацу інтенсивно з’їжджалися гості. До одного з найбагатших і найвпливовіших аристократів краю (та й не тільки краю) приїхали засвідчити свою повагу представники князівських і графських родів — Сапіг, Сангушків, Чорторийських, Чацьких, Вишневецьких, Браницьких, Потоцьких, Любомирських, Радзивіллів, Войнаровських, Ловинських, Вольг та інших, чиї садиби були розкидані на безкрайніх просторах Волині, Полісся і Поділля.

Після тижня затяжних дощів наче на замовлення настала пора вересневого «бабиного літа». У великому парку довкола палацу з’явилася перша позолота, яка згармонізувала настрій вельможних гостей. Багатші прибули з челяддю й особистою охороною, і невелике місто кишіло людськими голосами, скрипом коліс і форканням ситих коней.

Та ось уже позаду затяжна процедура зустрічі і розміщення, години нудного очікування на початок урочистого дійства. Нарешті сотнями свічок засяяла велика мармурова зала, що за багатством убрання не поступалася королівській у Варшаві. Нарешті перед гостями постала головна винуватиця урочистості — маленька і пухкенька, вродливенька Зосенька…

…Уже прискіпливо роздивилися убрання графинь і княгинь, їхніх доньок, їхні коштовності. Обговорили останні новини, щедрий урожай цього року, а також звістки про майбутні бали і нові вигідні партії серед знатних родин. З Франції надійшла звістка, що польський легіон, який складався з шляхтичів та їхніх підданих за кордоном, збираються відправити на придушення бунту у французьких колоніях десь на островах біля Америки. Це трохи засмутило, адже на нового паризького правителя, цього вдатливого вискочку Бонапарта, таємно сподівалося чимало присутніх. Але, судячи з усього, воювати з російським імператором він поки що не збирався. Вони ще не знали ні того, що це станеться трохи пізніше, ані того, що Бонапарт їхніх надій і сподівань не виправдає.

Вже господар палацу і балу повідомив про імператорський указ, який майже повністю відновлював привілеї і владу шляхти над краєм. Уже стримано холодна ввічливість до воєводською чиновника Конарського змінилася у більшості присутніх на тепліше ставлення. Його запитали, чи правда, що столицю воєводства збираються перевести із Звягеля до Житомира.

— Так, правда, — потвердив пан Конарський, швидше радісно, ніж засмучено. — Я ж приїхав із Житомира.

Він розповів, що план перебудови містечка, пишно названого Новоградом-Волинським, не вдається реалізувати, бо в імперській скарбниці, як виявилося, не надто густо, коштів на нові губернії не вистачає. Губернські установи розташовувати ніде, тому частина їх облаштувалася в Житомирі, там уже фактично знаходиться і губернатор.

Офіційно центр губернії до Житомира перенесуть лише через три роки. Поки що, витративши все красномовство, пан Конарський запросив до танцю свою майбутню наречену, і вона, сором’язливо укривши довгими віями свої диво-очиці, поклала йому руку на плече. Вони вальсують, пан Станіслав, незважаючи на вік, дивиться закоханими очима, князівна чомусь млосно зітхає. «Невже я так невміло танцюю?» — думає насторожений кавалер, не знаючи, що ось-ось відбудеться подія, яка вибухне на балу, наче бомба.

Музика вмовкла. Після нетривалої паузи пари стали пообіч зали, щоби почати па-де-труа — новомодний танок, завезений із післяреволюційної Франції. Цієї миті у дверях головної зали з’явилися двоє чоловіків, озброєних пістолетами, причому один із них мав смоляну бороду, а обличчя другого закривала яскраво-помаранчева маска.

— Увага, панове, — по-польськи, зриваючись на фальцет, вигукнув чоловік у масці і звів пістоль над головою. — Доведеться трохи почекати, перш ніж почати танок.

— Помаранчева маска, — запізніло охнула стара дама, стоячи трохи обіч тих, що збиралися танцювати.

— Саме так, ясновельможна пані, — згодився з нею чоловік у масці. — Саме помаранчева маска. Сподіваюся, ви мене не забули? А тепер подивіться вгору.

Присутні, наче за армійською командою, позадирали голови. І побачили ще чотирьох спільників розбійника. Вони стояли пообіч зали на балконі, який оперізував залу. У руках трьох із них було по два пістолети, а в руках четвертого — рушниця, якийсь круглий предмет, в якому людям військовим, а таких було немало, не важко було впізнати ручну димову шашку. Ще одні двері також сторожили двоє з пістолями.

— Що, панове, роздивилися гарненько? — сказав чоловік у помаранчевій масці. — А тепер, будьте ласкаві, прошу здати всі ваші брязкальця. Тільки без фокусів. Сподіваюся, ви знаєте, що я роблю з тими, хто мене не слухає…

Так, присутні знали, принаймні старші, а таких була більшість. Недобра слава про грабіжника в помаранчевій масці наприкінці минулого, вісімнадцятого століття гуляла кількома східними воєводствами Речі Посполитої. Час від часу він, немов із небуття, виникав на дорогах, а ще частіше в палацах і замках, іноді ось так, як сьогодні, — на балах або шляхетних зібраннях. З’являвся несподівано, як і цього теплого осіннього вечора. Для нього наче й не існувало охорони. Він неначе матеріалізовувався з повітря і в ньому ж таки розчинявся.

Знали присутні на балу й інше — він безжалісно розправлявся з тими, хто намагався бодай якось опиратися. Сам Конарський міг би розповісти про товариша своєї молодости, шляхтича Яна Дучика — його розбійник холоднокровно застрелив впритул за спробу опору на балу у маршалка Стефана Квятковськоґо. Міг він вистрелити і в жінку. Лише завдяки щасливому випадку залишилася живою пані Ядвіга Глувицька, дружина повітового судді в Степані, яка спробувала не впустити злочинця у власний дім. Про все це гості князя Любославського, звичайно, знали. Знали і те, що тих, хто йому безмовно підкоряється, злочинець не чіпав. Здавалося, люди його цікавили тільки своїми прикрасами, вмістом кишень і гаманців, тайниками у садибах, замках і палацах.

Тим часом злочинець і його чорнобородий супутник рухалися вздовж одного з рядів. Деякі дами опускали погляди і поспішно знімали прикраси з пальців. Більшість висловлювали свої почуття мовчазним презирством. О, ці вельможі, навіть шляхтичі і шляхтянки, котрі простіші, вміли ненавидіти і зневажати. Та, схоже, їхні почуття злочинця мало хвилювали. Лише тоді, коли один із молодших шляхтичів (це був Здіслав Шдурисек з-під Дубна) спробував було сховати руку із великим золотим перснем у вигляді печатки, чоловік у масці схопив його за другу руку і, ніби залізними лещатами, стиснув її вище ліктя. Пан Здіслав, скреготнувши зубами, застогнав, аж зойкнула його дружина, і він, подивившись на неї, швидко виставив сховану правицю.

— Сам, — сказав злочинець. — Тепер сам.

Шдурисек, налившись багрянцем від безсилого гніву, ледве зняв перстень із великого м’ясистого пальця. Грабіжник якусь мить потримав його на долоні, схованій під рукавичкою, ніби зважував, і кинув до мішечка.

Коли вони дійшли до кінця першого ряду, чоловік у масці зустрівся поглядом зі смертельно блідим господарем балу і сказав майже незлобиво і навіть весело:

— У вас вродлива донька. Поздоровляю, ваша світлосте.

Князь Євгеніуш мовчки відвернувся. Його душила злоба. Як цей підлий раб міг пройти мимо охорони палацу? Адже її очолює його вірний і хоробрий сотник Руничка. Подібної ганьби князь не переживав за всі сорок прожитих років. У сусідній залі — озброєні гайдуки. Він може подати сигнал. Але тоді проллється кров, безневинна кров його гостей, серед яких багато жінок. Чи його охорону також роззброїли? Але як це можна було зробити без єдиного пострілу?

— Вище голову, князю, — сказав злочинець. — Накажіть оркестру, хай грає. Ну? Я довго не чекатиму.

— Веславе, — голосом, який зрадницьки здригнувся, сказав князь, звертаючись до диригента оркестру, — грайте, Веславе, мазурку.

Диригент махнув рукою. Оркестр заграв, і під веселу мелодію грабіжники обійшли другий ряд. Тепер вони орудували значно швидше, адже чимало присутніх уже познімали свої прикраси. Пізніше дехто з гостей, обговорюючи цей епізод, ламатиме голову над тим, чому князь обрав з усіх мелодій саме веселу мазурку. Частково це пояснить у своєму листі до приятеля, який не був на балу, сам господар: «Ти, звичайно, знаєш про ганьбу, яка спіткала мене… Дехто дивується, що я піддався злочинцеві та ще й обрав з усіх мелодій мазурку. Якщо до тебе долетіли ці пересуди, то скажи, кому вважаєш за потрібне: по-перше, я ніколи не проллю крови даремно, по-друге, я хотів показати злочинцю, що не така вже й подія це пограбування, як і ті брязкальця, з якими довелося розлучитися. Все оце й гідне лише мазурки. Щодо награбованого ним, то я одразу запропонував гостям компенсувати втрати. Чимало погодилося. Це вартувало мені однієї садиби, але честь дорожча».

— Дякую вам, панове, — сказав чоловік у масці після завершення обходу. — Дуже дякую за розважливість. А тепер — веселіться!..

Він і його мовчазний супутник пішли до виходу. І тут сталася подія, що потрясла присутніх. Грабіжники були вже біля порогу, коли у дверях з’явився гість. Чоловік у масці ступив до нього і виразно простягнув руку, новоприбулий зняв із пальця обручку і поклав у простягнуту долоню в чорній рукавичці. Потім швидким порухом зірвав маску з обличчя злочинця.

Зала охнула. Всі чекали негайної розправи. Та головний грабіжник лише щось сказав сміливцю і знову швидко натяг маску на обличчя.

— Залишайтеся на своїх місцях, панове, — сказав він, звертаючись до присутніх. — Ані руш!

Він неквапом вийшов, його спільників теж не стало, всі, наче сіль у воді, розчинилися у поліському вересні. Після кількох секунд заціпеніння присутні кинулися до людини, яка наважилася на такий відчайдушний вчинок. Всі його, звичайно, знали — це був граф Юзеф Войцицький.

Його оточили, йому тисли руки і висловлювали своє захоплення, питали, що йому сказав злочинець.

— Це не так важливо, потім скажу, — відповідав граф. — Де моя дружина?

Присутні розступилися і пропустили молоду вродливу жінку.

— О, Юзефе, — тільки й вимовила вона, падаючи в обійми чоловіка.

2

Звичайно, бал був зіпсований. Хоч князь Євгеніуш і сказав, що він компенсує втрати від вторгнення підлих хамів, хоч заграла музика і присутні вдавали, що нічого особливого не сталося, відчуття досади, гіркоти, тривоги витало в залах палацу. І не лише від того, що довелося розлучитися з коштовностями. Всі були принижені і тим, що це відбулося повселюдно, і тим, що грабіжник так їх перехитрив (саме перехитрив, у цьому ніхто не сумнівався). Віднині їхня безпека знову опинялася під загрозою. Адже про людину в помаранчевій масці не чути було вже років шість. Так, здається, з подій 1795 року, які завершилися остаточним поділом Речі Посполитої. Тоді висловлювалися здогади, а чи не був цей грабіжник звичайнісіньким російським шпигуном, котрий допомагав розвалювати польську державу. Поговорили й забули. І ось через стільки років знаменитий злочинець нагадав про себе, та ще й так зухвало.

Героєм вечора, звичайно, став граф Юзеф Войцицький. Всі раптом побачили, який він ставний і вродливий, цей представник давнього, хоча й зубожілого роду. Пана Юзефа питали, як він наважився на такий відчайдушний вчинок, як не злякався так ризикувати.

— Вийшло майже інстинктивно, — відповідав граф. — Це був спалах ненависти. Я навіть не пам’ятаю, як простяг руку і зірвав цю ненависну маску.

— Яке ж у нього обличчя? — запитували графа.

— Звичайне, я б сказав, грубе, — трохи подумавши, відповів той. — Нічого особливого, я сам здивувався.

— А очі, очі? — спитала якась панянка.

— Здається, світлі. А втім, ви ж їх бачили.

Так, вони їх бачили. Ці очі горіли ненавистю і зневагою. І дивна річ — вони здавалися різними: карими, сірими, блакитними.

— Диявол із вісьмома очима, — резюмувала стара шляхтянка Воздига.

Всіх цікавило, що ж сказав графу грабіжник.

— Він сказав, що не простить мені такого зухвальства, — відповів граф. — Але, панове, я його не боюся. Тепер тим більше.

Присутні зааплодували. Дружина, отямившись, дивилася на чоловіка закоханими очима. Потім вони танцювали, захоплені й зачаровані одне одним, неначе це був їхній перший бал.

Наступного дня, після ранкової відправи в костелі, господар влаштував обід у саду. Столи поставили між деревами, застеливши землю килимами. Тепла, безхмарна погода нагадувала пізнє літо. Знову звучала музика. На траві гралися діти і серед них кучерява дзвінкоголоса іменинниця, яку чимало присутніх вважали б за честь бачити в майбутньому своєю невісткою. Дехто тривожно зиркав за огорожу саду. Але ніхто не з’явився і не потривожив ідилії чудового недільного дня. Завершила його вистава театральної трупи Потоцьких, яка спеціально прибула з Варшави.

На третій день князь Любославський влаштував полювання в довколишніх лісах. У вівторок був великий і чудовий концерт князівського оркестру. У середу гості почали роз’їжджатися. Відбуло і подружжя Войцицьких. Дорогою додому князь Радзивілл запросив їх до себе в містечко Олику. Вони гостювали у князя неповні два дні, ще раз оглянули його великий, на 365 кімнат (за числом днів у році) палац-замок. І виїхали у суботу вранці, щоб до вечора встигнути у Лісогощу, де й знаходився пишний, а за батька Юзефа — геть занедбаний палац, якому сам Юзеф поки що без особливого успіху намагався повернути його колишній блиск. Біля Луцька вони зустріли екіпаж шляхтичів Дзялковських, які також поверталися із Заславля. У колишній воєводській столиці подружні пари разом пообідали на заїжджому дворі Вільмейєра, який особливо славився рибними стравами. їх (як рекламував сам господар) готували із сорока видів риби з волинських озер і річок побіля Луцька. Сорок не сорок, але десяток видів з’явилося на масивному дубовому столі, у центрі якого у витончено сплетеному кошикові вивищувався бутиль із темно-червоним вином, привезеним, як стверджував той-таки Абрахам Вільмейєр, з Італії. У середині дев’ятнадцятого століття один із нащадків знаменитого торговця збанкрутує, дім його стане пусткою, і лише на початку століття двадцятого з’явиться схожий на предка прапраправнук Манус Вільмейєр, який спробує відродити колишню славу цього торгового дому. Але попереду на нього чекатимуть революція, громадянська війна, новий похід поляків, один з учасників якого буде нащадком роду Войцицьких. І тут той Юзеф згадає, що за родинними переказами якийсь жид Вільмейєр мовбито зрадив його далекого предка, видавши розбійнику. Але провина поважного Абрахама, проте, не доведена.

Поки що ж дві родини шляхтичів дуже тривко пообідали в єврейському, кажучи сучасною мовою, придорожньому ресторанчику. їхній шлях слався далі. За мостом через Стир, у селі Красне, екіпаж Дзялковських повернув ліворуч, у бік Володимира, де за містечком Торчин знаходилася їхня садиба. Незабаром за Княгінинком праворуч повернули і Войцицькі.

Обідаючи, вони, звичайно, обговорювали те, що сталося на балу. Звідки він знову взявся, цей «помаранчевий розбійник», адже про нього так давно не чули? Почали згадувати, коли була звістка про останнє пограбування. Зійшлися на тому, що, здається, навесні дев’яносто п’ятого, коли він напав на шляхтича Войчину зі Здовбиці. Той якраз, поранений, повертався додому і віз, як виявилося, старовинний інкрустований пістоль, який нібито допомагав йому у битвах. От і допоміг. Войчина замав ще одну кулю у груди, другу — в ногу і назавжди залишився калікою. А зброя все-таки опинилася в руках грабіжника.

— Але звідки він міг знати, коли повертатиметься цей Войчина? — спитала пані Дзялковська.

Відповіді не було. Поговорили про те, що розбійнику, напевне, допомагає сам диявол. Тоді Юзеф Войцицький скептично зауважив, що він взагалі не вірить в існування рогатого, та від його дружини не сховалося те, як захоплено дивилася на її чоловіка пані Дзялковська. Хоч вона й набагато старша, але все-таки… Тепер же, після вільнодумних слів графа, у лукавих очах пані Дзялковської зблиснув якийсь особливий вогник. Чи то вона збиралася комусь донести про те, що Войцицький не вірить у нечисту силу (а значить, і в її антагоніста — Всевишнього), чи то захоплення перезрілої дами переросло в нову якість. Графиня Ядвіга відчула до співтрапезниці глуху неприязнь, трохи злякалася цього почуття, і їй захотілося торкнутися під столом руки чоловіка. Тоді не посміла, а тепер, у кареті, вона це зробила. Граф у відповідь нахилився до неї, вона вловила легкий запах вина, побачила, як блищать рідні світло-сірі очі, і відчула легке запаморочення.

Вони були разом восьмий рік, так-так, через місяць виповниться якраз вісім років від дня їхнього весілля, а кохання досі обпікало серце, вона хотіла вірити, що так буде завжди. Як вона переживала, як молилася за нього, коли Юзеф через півроку після весілля подався в армію Костюшка. Три довгі роки вона жила сама в палаці, який здавався їй таким величезним після невеликої батьківської садиби, яка загубилася в Мазурських болотах. Три роки самотности! І хоч вірила, що Юзеф живий, пізніше їй передали звістку, що він із частиною розбитого польського війська пішов за кордон, три довгі роки вона жила в дивній пустелі, яка здавалася їй то монастирем для самотньої грішниці, то безлюдним островом, який загубився в безбережжі цих боліт, з якого їй уже ніколи не вибратися, не випливти у світ людей — гомінкий, безтурботний і живий.

її пам’ять назавжди закарбувала холодний осінній вечір, коли вона гріла задубілі руки біля грубки, читала якийсь старовинний сентиментальний роман, весь час втрачаючи нитку прочитаного, і раптом почула, як загавкали пси, потім внизу збуджений голос слуги, а слідом і найдорожчий, найрідніший у світі голос. Не тямлячи себе від несподіваного щастя, вона кинула книжку (як виявилося згодом — у вогонь) і побігла. У сусідній кімнаті перечепилася за килим, упала, відчула біль у лікті і подумала, що добре було б зараз померти, адже це їй, напевне, почулося, примарилося, як уже бувало не раз ось такими ж темними, довгими, безпросвітно глухими вечорами. Але вона почула впевнені, швидкі кроки, зовсім поряд розчинилися двері, і диво, про яке вона щодня благала Всевишнього, сталося. На неї дивилися його захоплені очі.

— Боже мій, Ядзю, що з тобою?! — вигукнув її чоловік.

І вона заплакала. Плакала, обіймаючи його за мокрі, брудні чоботи. А він став на коліна й обціловував її заплакані очі. Потім узяв на руки і поніс — маленьку, притихлу, щасливу. Лише час від часу здригалися її плечі.

Того вечора у вогні грубки згорів роман про чужу, вигадану любов, але з новою силою спалахнуло їхнє кохання. Вже вранці, після ночі бурхливих пестощів, граф зізнався, що не зміг витримати такої довгої розлуки і, ризикуючи життям, добирався до неї з Франції майже через усю Європу.

— О, Юзеку! — тільки й спромоглася вона на вигук, завмерши в міцних обіймах, боячись злякати своє негадане щастя.

Через два тижні надійшов лист, підписаний начальником повітового жандармського управління, в якому чоловіка дуже ввічливо (все ж таки граф) просили з’явитися до Луцька для «проведення необхідної співбесіди». Що це могло означати і чим закінчиться «необхідна співбесіда», вони могли тільки здогадуватися, адже такі, як Юзеф Войцицький, підлягали виселенню до Сибіру.

Граф вагався, Ядвіга радила знову йти за кордон, вона була згодна їхати разом із ним, але тепер це було удвічі небезпечніше, адже вони ставали втікачами, політичними злочинцями, а обидві сусідні держави — і Пруське королівство, і Австрійська імперія — були союзницями імперії Російської. Якщо б їх не затримали на російському кордоні, то на австрійському чи пруському — напевне. Граф усе-таки вирішив з’їздити в колишню воєводську столицю, перетворену тепер на пересічне містечко. Він сподівався, що зважать на його титул і знатність і все-таки дозволять повернутися для прощання в маєток, а тоді вони й вирішать, як бути. Ядвіга хотіла поїхати з ним, на що чоловік резонно зауважив, що в такому разі його вже напевне нікуди не відпустять, а так є шанс… Крім того, було відомо, що в тих, хто з’явився добровільно, не конфісковували маєтки.

Зі сльозами на очах проводжала вона чоловіка холодним листопадовим ранком. Нова розлука здавалася їй чимось нереальним, саме тепер Юзеф не міг зникнути надовго. А якщо вже доля пошле їм нове випробування, то вона поїде за ним. Поїде… поїде… Вона повторювала ці слова, доки ще могла бачити карету з чоловіком, вона шепотіла їх, повертаючись до будинку, який знову став пусткою. Але за тиждень Юзеф повернувся і привіз звістку про смерть імператриці Катерини. За дев’ять місяців у них народилася донька, названа на честь матері Ядвігою. Ядзею, Ядзенькою, Ядзуненькою.

Маленьке білоголове диво тепер чекало на них удома, там, за лісом, до якого в’їжджала карета. І хоча доньку залишили під наглядом няньки Пелагеї, яка любила її, як рідну, майбутня зустріч після десятиденної розлуки уявлялася матері особливо солодкою. Досі після народження доньки вони ще не вибиралися так далеко, хіба що на день-два до сусідів, та ще в Любомль, на бал до Браницьких, та Юзеф їздив на дворянське зібрання до Звягеля. Ядвіга почувалася трохи винною перед донькою за таку тривалу відсутність і тепер квапила кучера Якима — надто вже повільно плентались коні!..

— Коли Ядзеньці виповниться п’ять рочків, і ми влаштуємо бал, — прошепотіла вона, стискаючи рукою в ніжній ажурній рукавичці пальці чоловіка.

— Так, моє серденько, — відповів Юзеф. — Якщо тільки продамо вдало пшеницю, наступного року я обов’язково закінчу ремонт палацу, і тоді — бал…

— Так, так, — сказала графиня, думаючи про те, що їхня Ядзенька гідна справжнього свята на її честь, нехай і не такого великого і пишного балу, як у Любославського, та якщо вони постараються, то…

Кілька пострілів прозвучали один за одним майже водночас. Карету тряснуло, вона нахилилася, але не перекинулась, понеслася ще швидше. Тривожно заіржали коні.

— Що це, Юзеку? — зойкнула графиня.

— Не знаю.

Пострілів більше не було, ошалілі коні мчали світ за очі, карета петляла, неначе нею керував п’яний кучер, а не досвідчений, розсудливий Яким.

— Що ти робиш, Якиме?! — закричав граф, обережно виглядаючи з віконця карети.

Кучер не відповів. Висунувшись далі, граф побачив, що кудлата голова Якима звісилась через лівий поручень кучерського сидіння, а зі скроні стікає тоненька цівка неправдоподібно червоної крови.

Наступної миті коні, які справді ошаліли від страху, звернули вбік, карета налетіла на дерево і після жахливого удару і тріску ресор нарешті зупинилася.

Від удару графиня звалилася на спину чоловіка, пронизливо закричала, проте відбулася лише невеликим садном на лобі. Отямившись, граф вийшов із карети і побачив, що один із четвірки коней лежить на землі, напевне, зі зламаною ногою. Троє здорових огирів намагалися зсунути карету з місця, ладні ось-ось її перекинути. Войцицький закричав на коней і простяг руку графині.

Готові до всього, вони побачили, як мимо промчався кінь, волочачи по землі тіло мертвого гайдука, котрий звісився зі стремені. Граф спробував спіймати коня, але той злякано шарпонувся і зник у лісі. Коня другого охоронця вони не побачили, зате далеко на дорозі помітили щось темне і безформне і зрозуміли, що то він — мертвий другий гайдук…

Вони стояли і чекали смерти. Пістоля, який залишився від воєнної кампанії, Войцицький із собою не взяв, бо вже кілька років, з приходом Росії на ці землі, тут запанувало по-справжньому мирне життя, припинилися напади сусідів на сусідів, які траплялися в період слабкого і нестабільного правління останнього польського короля Станіслава Августа Понятовського. Мисливські рушниці також лишилися вдома, на полюванні у Любославського він був гостем і спостерігачем. Охорону взяв радше задля престижу, вирішивши обмежитися двома гайдуками. І ось тепер він і дружина залишилися беззбройними перед грізною небезпекою.

Шляхетська гордість не дозволяла кинутися до лісу. Пан Юзеф обійняв дружину і почув, як вона легенько здригається під його долонями, які вміли обіймати жінок і стискати зброю, але сьогодні не могли захистити вручену йому для захисту й опіки Господом Богом.

Над лісовою дорогою стояла дивна тиша, яку порушували тільки хрипи переляканих коней, та ось і вони перейшли у спокійне пофоркування. За лісом сідало осіннє сонце, пронизуючи скісними променями крони дерев. Ось-ось воно зникне і ліс оповиє густий осінній вечір. Войцицький стріпнувся, ще раз уважно роздивився — ніде нікого…

— Ходімо, — сказав він. — Треба звільнити коней. Може, і карета ще придатна для їзди.

— Що це було, Юзеку? — спитала дружина. — Розбійники? Чи це той…

Він зрозумів — той, в помаранчевій масці. «А справді…» — подумав він.

— Так, напевне.

— Він уб'є нас? — спитала дружина.

— Не знаю. Зараз, напевне, ні.

— Не зараз? А коли?

— Не знаю.

— Господи, Єзусе, Матка Боска, та ж там Ядзя! — раптом закричала графиня. — Там Ядзя! Чуєш, Юзеку, — Ядзя!

Дружина благально подивилася на нього. її лихоманило. Граф зрозумів — Ядвіга боїться, що бандити вже напали на маєток і викрали або й убили їхню донечку, їхню крихітку, кровиночку. Або оце зараз входять до палацу.

— Заспокойся, — сказав він. — Зараз поїдемо.

Юзеф розпріг коней, вибрав найсильнішого, якось загнуздав його, посадив дружину, сам сів позаду. Краще було б їхати окремо, але він боявся, що графиня в такому стані не впорається з конем, та й не було вуздечки й сідла, як і часу ловити гайдуцьких коней.

До села залишалося версти зо три, од сили чотири, ситий кінь, хоча й під двома вершниками, подолав цей шлях швидко.

Даремно вони хвилювалися — у селі, як і в палаці, було тихо і спокійно. Поверталися з пасовища графські корови, візниця віз із поля на возі жовті пузаті гарбузи. Побачивши їх, з радісним криком кинулася назустріч маленька Ядзя, котра гуляла в саду, а слідом за нею — і нерозлучна її нянька Пелагея. Ніхто не навідувався і не збирався нападати на маєток.

Уже за півгодини граф на чолі невеликого загону особистих охоронців, незважаючи на вмовляння графині, виїхав до лісу. Взяли із собою смолоскипи і запасну стару карету, в яку й поклали убитих.

Вночі, тулячись до чоловіка тендітним, ніжним тілом, яке граф любив найбільше у світі і не віддав би ні за які скарби, графиня Ядвіга тихо спитала:

— Юзеку, що все-таки сказав тобі цей хам?

— У масці?

— Так.

Він мовчав.

— Я прошу тебе, Юзеку, — прошепотіла дружина. — Адже я знаю, що він сказав там щось інше.

— Звідки ти можеш знати, що він мені сказав?

— Відчуваю. Любий мій…

У графа не стачило духу збрехати. Він раптом побачив себе на коні, який мчить назустріч ворогу, там, під Мацейовичами, у їхній останній битві, яку програв Костюшко, отже, і він, Войцицький.

— Юзеку, — прошепотіла дружина.

— Він сказав мені: «Той, хто побачив моє обличчя, повинен належати мені».

— Що це означає, Юзеку? — графиня підвелася на ліктях. — Що означають ці його слова?

— Не знаю, — зізнався граф.

— Він хоче тебе убити?

— Якщо убити — то не одразу. Ти ж бачила.

— Не кажи тільки, що не знаєш — коли. Він буде тебе переслідувати?

— Побачимо. Спи. Вже пізно.

— Я боюся, — прошепотіла графиня. — Боюся, Юзеку. Що ти думаєш робити?

— Захищатися, — сказав граф.

Тієї ж хвилини він збагнув, чому там, у лісі, убили їхню прислугу, а їх не зачепили. Заради тих жахливих хвилин, що вони провели на лісовій дорозі поряд з убитими, очікуючи пострілу невидимого ворога. Жорстокий вбивця в помаранчевій масці насолоджувався їхніми розгубленістю і страхом. Може, цю страшну залежність і мав на увазі той, чиє обличчя він побачив?

3

Про те, що саме мав на увазі і чого хотів від них чоловік у помаранчевій масці, вони дізналися за кілька тижнів. Спочатку ж він нібито дав можливість забути про себе. У понеділок поховали убитих. Селяни йшли за трунами похмурі, а деякі на кладовищі, розташованому біля лісу, озиралися, немовби боялися, що ось-ось звідти з’являться вбивці. Чи вважали вони його винуватцем загибелі своїх близьких і родичів, графові так і не судилося взнати.

Звичайно, він ужив різних заходів безпеки: посилив охорону палацу, виставив варти в потаємних місцях на підступах до нього, послав слугу з донесенням у повіт. Сам граф не виїжджав за село або в поле без зброї. Так минав день за днем. Нічого не відбувалося. Хоч слуга, посланий до Луцька, чомусь не повернувся, і це тривожило чимдалі дужче. Граф думав, чи не поїхати самому до теперішнього повітового центру, та клопоти в полі усе заважали.

На зміну осіннім дощам прийшло друге бабине літо. Велика стара яблуня посеред саду заклично манила до себе кількома червонобокими яблуками, якими любила милуватися маленька Ядзя. Вона заборонила їх зривати, і, гуляючи, стояла, високо задерши голівку і заплющивши оченята, які прикривала долонькою, сама в червоно-зеленій хустині, яка так їй личила, скидалася здалеку на велике достигле яблуко, загублене серед великого, щедро всіяного золотою барвою простору цариці осені.

Одного з таких днів графиня у вікно побачила Пелагею, котра з Ядзею на руках бігла до палацу. Скрикнувши, перелякана графиня кинулася їм назустріч. Ядзя, на щастя, виявилася жива і здорова, лише трохи налякана дивним цим бігом. Ще наляканіша Пелагея розповіла, що під час прогулянки садом біля тої самої яблуньки до ніг Ядзі раптом упала невідомо звідки випущена стріла. Коли вона розгледілася, то побачила чорнобородого, який сидів на дереві неподалік від них. Пелагея закричала, схопила дівчинку на руки та й кинулася втікати. Бородатий вистрілив ще раз їй навздогін, але не влучив.

Графиня наказала гайдукам прочесати сад. Як і варто було сподіватися, вони нікого не знайшли. Граф, який до цього часу вернувся із села, звелів принести стріли. Вони були дерев’яні, тонкі, свіжо вистругані, зі звичайної ліщини. До однієї з них була прикріплена записка на грубому папері: «А ця стріла могла і влучити у графську доньку».

Коли чоловік прочитав записку, графиня зблідла і притисла доньку до себе. Вона накрила маленьке тільце рукавами своєї домашньої сукні, мовби захищала Ядзю від когось невидимого, хто цілився з-за вікна, за яким уже гусли перші осінні сутінки. Очі її, звернуті до чоловіка, благали — зроби ж що-небудь.

— Заспокойся, все буде добре, — сказав граф, хоч він і сам не вірив у те, що казав. У палаці Войцицьких остаточно оселився страх. Липкою павутиною він заснував усі кімнати старовинного, спорудженого понад двісті років тому двоповерхового будинку. Тим більше, що у палаці було десятка півтора кімнат, у яких взагалі ніхто не жив.

II. Дід і внук

1

Прокіп Марушко народився 11 березня 1752 року, напередодні дня преподобних Прокопія та Тита, який припадає на 12 березня за новим стилем (бо за старим це 28 лютого) у селі Хомутівці на межі Волині і Поділля. Точніше, історичної Волині, історичного Поділля і теперішньої Черкащини. Прадід Прокопа був кріпаком, але доволі заможним. Він цілком підпадав під пізніше визначення — «куркуль». Відомо, що він не лише добився того, що першим на селі став відкуплятися від роботи на пана оброком, але й переконав пана, що йому вигідніше продавати землю, або, кажучи знову ж таки сучасною мовою, здавати в оренду своїм холопам замість того, щоб вони як-небудь відбували панщину. Міцним господарем був і його син — Трохим. За сімейною традицією він тримався ближче до панського двору. Якийсь час був навіть старостою, правда, раз на хрестинах сина родича посварився з управителем пана Моджиєвського. Той після цього запропонував панові позбавити свавільного холопа певних привілеїв, але господар Хомутівки не пристав на цю пропозицію, хоч управитель навіть прибрехав і приписав Трохимові лайливі слова на адресу пана, яких той не казав. Та господар Хомутівки розумів — такі хазяйновиті кріпаки йому потрібніші, аніж безправні, покірні, але й ліниві. Про Трохима ж у селі казали, що він «нарваний». Мав крутий і суворий норов, увесь день, а часом і вночі надривав жили на роботі. Не давав спуску ні дружині, ні двом дочкам, ані малолітньому синові. Бо мав Трохим заповітну мрію — викупитися, отримати «вільну» і зажити на окремому хуторі.

Зібравши трохи грошенят, він було поткнувся до пана Моджиєвського й обережно став вивідувати, за яку ж ціну той відпустив би його на омріяну волю. Пан поговорив досить доброзичливо, похвалив Трохима за хазяйновитість, сказав, що вірить — він буде добрим господарем, але наприкінці заломив таку ціну, що Трохим тільки пополотнів і довго чухав потилицю. Вихід був один — ще більше надривати жили. До початку нашої розповіді про цю родину Трохим почав осушувати річкову заплаву, яку хотів перетворити на родюче поле, де мав намір вирощувати високі врожаї, а вони, диви, і принесуть за кілька літ гроші, яких не вистачало для викупу. Старша Трохимова дочка Мар’яна вдало вийшла заміж за священика із сусіднього села і як «матушка» стала вільною. Так само вдало видати за хорошого, хазяйновитого чоловіка Трохим мав намір і молодшу дочку — Євдокію, Дунечку, Явдошку, до якої мав певний батьківський сентимент, бо ж виростала вона писаною красунею, мала і стан гарний, і вміла сказати слівце, коли треба. А втім, дочки були для Трохима радше морокою, якої вчасно і вигідно треба позбавлятися. Основну надію Трохим покладав на сина Каленика, майбутнього спадкоємця, котрому до моменту трагедії, яка розігралася на обійсті, виповнилося всього п’ятнадцять років.

Саме тоді, в середині освіченого й аристократичного вісімнадцятого століття, пан Казімеж Моджиєвський, який волів не відставати від усіляких нових віянь, задумав завести в себе породистих рисаків і почав будувати грандіозну нову конюшню. Кимось на зразок бригадира на цьому будівництві був призначений хазяйновитий Трохим. До цього часу пан Моджиєвський вже простив йому ті мовбито нешанобливі слова, сказані Трохимом на його адресу, тим більше, що переконався — управитель таки йому збрехав. Пробачив і спробу викупитися, лише посміювався, згадуючи про хлопський намір. Звісно, Трохим цього не знав. Він розпоряджався на будівництві, хоч удома чекала щоденна робота. Але ж пан поклав йому, на відміну від інших робітників-кріпаків, таки пристойну платню, яка згодиться неодмінно в майбутньому і додасться до суми, необхідної для омріяного викупу. Майже щодня через село, яке розкинулось у виярку, проходила, несучи батькові обід, юна Явдошка, на той час розквітла сімнадцятирічна дівчина. Одного разу, коли вона вже підходила до батька, її увагу привернув стрункий, високий чоловік із вусиками, який уважно подивився на неї. Це був майбутній стайничий, виписаний паном Моджиєвським із далекої Голландії. Історія вустами матері Прокопа Марушка зберегла лише ім’я цього чоловіка — Рудольф. Але він був мовбито не цілком голландець, а мав іспанські корені, про що й повідав задушливим літнім вечором Явдошці, яка вперше прийшла на побачення з іноземцем, котрий чимось її привабив. Таємничі слова «Голландія», «Іспанія», «Амстердам», «кабальєро» разом із поглядом жагучих чорних очей і хвацькими, вміло підкрученими догори вусиками своє зробили. Тепер замість вечорниць Явдошка почала бігати в панський сад, де слухала розповіді Рудольфа, який так смішно вимовляв польські слова. Якось вона запитала його, чи хотів би той навчитися їхньої мови. Рудольф ствердно кивнув і попросив її говорити до нього своєю мовою. Як там її? Мужицькою? Рудольф виявився учнем доволі вдатним. Він охоче брав уроки у юної сільської красуні, але й сам не забував дечого її вчити. І одного вечора вона дозволила йому себе обняти, потім… Поцілунок вродливого іноземця був, як виявилося, набагато солодшим, ніж цілунки сільських парубків під час їхньої жартівливої гри на вечорницях.

Трохим не міг не помічати поглядів, які дочка крадькома кидала на вродливого голландця, коли тепер уже щодня приносила обід на будівництво конюшні. Дивлячись, як вони йдуть садом, як щось каже їй цей дженджуристий підпанок, він навіть подумав про її заміжжя за цим чоловіком, авжеж, панським стайничим, котрому пан Моджиєвський призначив фантастичну, як на селянський погляд, платню. Що ж, над цим варто було подумати. Та він не міг і уявити, як далеко зайшли стосунки Явдохи і можливого зятя. Коли виявилося, що донька «понесла», Рудольфа вже не було в маєтку. Як з’ясувалося, він паралельно спробував спокусити доньку самого хазяїна Хомутівки, і його з ганьбою вигнали, без виплати компенсації.

Настав той страшний осінній день, коли покірна, слухняна, забита дружина Трохима, плачучи, тремтячи, як у пропасниці, повідомила страшну новину. Трохим не зміг повірити, важко опустився на стару, змайстровану ним самим колись лавку і звелів покликати доньку, яка поралася на городі. Поставлена перед його суворі очі Явдошка впала на коліна. Трохим, упевнившись, що все правда, найперше жорстоко, до півсмерти побив свою колишню улюбленицю. Бив паском, потім дрючком, кілька разів носаками. Спочатку Явдошка плакала, кричала, хлипала, ридала, благала: «Таточку, ліпше вбийте одразу». Трохим, можливо, і вбив би, якби не повисла на його руці все та ж таки покірна дружина. Її несподіваний вчинок, коли вона вчепилася зубами в його руку, яку він у черговий раз заніс над ганебницею-дочкою, трохи протверезив розлюченого батька. І все-таки, наостанок штовхнувши ногою напівживу доньку, він вийшов надвір, нітрохи не шкодуючи про скоєне. Бо не було для сільської сім’ї більшої ганьби, ніж коли незаміжня дівчина приносила «байстрюка». За кілька днів, коли нещасна Явдошка трохи очуняла, батько відлупцював її ще раз. Тепер бив лише паском, і тільки живіт та гріховне місце. Явдошка лежала на лавці, слухняно випроставши ноги, не ворушачись, дивлячись у стелю скляними очима. Потім батько звелів їй перевернутися на живіт, і вона отримала ще з півсотні ударів по сідницях. Коли батько-кат вийшов, поволі сповзла на підлогу.

Потім були спроби всіма приступними способами — зіллям, випаркою, коли бідолашну Явдошку саджали в бочку з майже окропом — позбавитися ганебного і ненависного плоду. Але хоч як старалися, нічого не допомагало. Трохим, у ці дні чорніший за ніч, нарешті розробив план, який і почав негайно здійснювати. Він виклопотав у пана дозвіл для дружини і доньки на різдвяне паломництво до Києво-Печерської лаври. За його задумом, у міщанки, яка доводилась їм далекою родичкою, донька-ганебниця повинна дочекатися пологів, а родичка за певну платню не лише перев’яже пуповину, а й підкине дитя монахам.

Отже, повіз Трохим дружину і доньку до Києва. Накатаною колією поволі котилися сани, ця дорога була дорогою мовчанки і ганьби. Вперше Трохим озвався, коли перед ними постали золоті бані лаврських церков. Він сказав, що ладен все простити і жінці, яка не вберегла доньку від ганьби, якщо діло благополучно завершиться. Тоді перехрестився і звернув у вулицю, на якій жила родичка.

Тітка Пріська зустріла їх досить прихильно, тим більше, що привезли вони і сальця, і пару курочок, і кілька десятків яєчок. За п’ять срібних дукатів родичка пообіцяла все зробити, як і належить, хай не сумніваються. Що сталося, того вже не вернеш, а таке буває, що монахи беруть на виховання дитинку. Буде хлопчик, до чоловічого монастиря занесе, де є знайомі монахи, буде дівчинка — до жіночого, теж не без знайомих. Може й підкинути, як просять, чого не зробиш для добрих родичів. Отож вертався Трохим додому трохи просвітлілий.

До православного Різдва повернулася з Києва і його дружина Настя, яка й повідомила сусідам, що Явдошка лишилася в монастирі до початку Великоднього посту.

2

Але не так сталося, як бажалося. Пізнього лютневого вечора Трохим та Настя почули тихий несміливий стукіт у вікно. Спершу здалося, мовбито хтось пошкріб об скло.

— Може, кіт, піду впущу, хай погріється, — сказала Настя і вийшла з хати.

Надворі вона побачила чиюсь згорблену фігуру. Думала, що то сусідка, коли ж підійшла ближче, впізнала нещасну доньку. Та, ридаючи, припала до материних грудей. Заплакала й мати. Вона відчула: скоїлося щось страшне. І майже не помилилася.

Явдошка, яку майже силою затягнув батько, що, стурбований довгою відсутністю жінки, вийшов і собі надвір, вже в хаті розповіла, що на третій день після Водохрещі у їхньої родички сталася пожежа. І богобоязлива тітка Пріська, як, ридаючи розказала Явдошка, приписала це гріху, що дала притулок дівці, яка мала народити байстрюка. Вона звеліла Явдошці покинути хату і навіть віддала половину грошей. Два дні Явдошка блукала холодним, незнайомим Києвом, двічі підходила до ополонки у Дніпрі, в яку хотіла кинутися, та так і не наважилася. Казала, що в останню мить почула дзвін із монастирської дзвіниці й отямилася, що стоїть на порозі ще більшого гріха. Тоді й вирішила добиратися пішки до рідного села.

— Робіть зі мною, що хочете, — сказала Явдошка і стала на коліна перед батьком.

Коли перший напад гніву минув, Трохим, нагородивши ганебницю-доньку кількома штурханами та ударами того ж паска, сів на лавку і сказав, що треба їм буде вчинити ось як. І розповів про свій задум.

— Ніхто тебе з наших, сільських не бачив? — спитав він перед тим.

— Ні, — прошепотіла Явдошка. — Ніхто не бачив. Я пробиралася поза хатами, городами. А зараз і не світиться ні в кого.

— То добре, — процідив крізь зуби Трохим. — Раз таке діло, сидітимеш вдома. В хаті сидітимеш, у вікно дивитимешся, а якщо хтось наближатиметься до хати, то в комірку. Второпала?

Ось так у хаті і просиділа Явдошка до пологів. Батько наказав, щоб немовля одразу ж віддали йому. Байстрюка передбачалося задушити і закопати за сараєм, а Явдошка, звісно, вже через день-два мала офіційно повернутися з Києва.

Байстрюк народився у день, коли, незважаючи на календарну весну, майже від самого ранку мела заметіль. Настя не раз дякувала Богові за непогоду, бо ж ніхто із сусідів чи родичів не поткнув до них носа і не почув криків доньки, коли у тої почалися перейми.

І все-таки незваний гість був, і саме він врятував життя майбутньому знаменитому розбійнику. Коли дитина нарешті з’явилася на світ Божий, Трохим, якого допустили до комірчини, побачив, що це доволі великий і міцний хлопчик. На якусь мить навіть завагався… Так, він хотів би мати онука, але ж законного, не байстрюка. Явдошка ж подумала, що пальці батька ось-ось зімкнуться на шиї маленької істоти, її сина, який, немов зрозумівши, що мало відбутися, раптом перестав кричати. Натомість пронизливо закричала його мати:

— Тату, не тут, тільки не тут!

— Цить, дурепо, — гаркнув батько.

— Може, справді не треба поганити хату? — несміливо озвалася дружина.

— Добре, зараз піду у хлів, — сказав злий Трохим.

В цей час він і почув на вулиці скрип саней і чиїсь голоси.

— Кого ще чорт несе? — буркнув, перехрестившись.

Спершу він подумав, що, чого доброго, повернувся син, якого він на кілька тижнів відіслав до старшої дочки, аби того не було при пологах. Може, захворів чи що, то батюшка вирішив відвезти до них, у село? Але коли Трохим виглянув у вікно, то побачив, що біля воріт зупинилися сани управителя маєтку пана Моджиєвського. «І де він узявся на лиху годину», — подумав Трохим, тицьнув дружині замотане у шматину немовля, з яким вийшов у кімнату, прошипів «до комірки» і побіг надвір, щоб не пустити управителя до хати.

Коли він вийшов, Явдошка подивилася на сина. Синок тихенько попискував на руках у бабусі. Вона не могла повірити, що на цю маленьку істоту, яка щойно ще була частинкою її самої, ось-ось очікує смерть. Вона попросила в матері дитину і ніжно притисла до грудей маленький теплий клубочок, котрий смішно зацмокав губами. Вона вся тремтіла, немов у пропасниці.

Такою й застав її Трохим, зайшовши знадвору. Йому вдалося випровадити управителя, котрий явно напрошувався на чарку, і тепер він простягав до дочки руки, вимагаючи віддати сина.

— Я сама, сама, — гарячково зашепотіла вона.

— Що? — не зрозумів батько.

— Я сама це зроблю, — сказала Явдошка, люто дивлячись на батька.

Вона встала з ліжка, тримаючи сина біля грудей.

— Куди ж ти, донечко? — злякалася мати.

— Я сама, — вперто твердила дочка, прямуючи, наче сліпа, до дверей. — Сама його уб’ю.

Переляканий її виглядом, спантеличений батько не посмів її спинити.

— Щоб надворі й не писнув, чуєш? — видихнув у потилицю дочці.

— Добре.

Явдошка накинула на себе кожух, і, хитаючись, наче п’яна, із сином на руках вийшла в засніжений березневий вечір. Вони жили на краю села, до найближчої хати було далеко, і, опинившись посеред засніженого двору, Явдошка раптом відчула себе такою самотньою і нещасною у цьому холодному, безмовному і чорному світі. Мовби в ньому і були тільки дві живі істоти — вона і її дитина, котру вона холодними, наче неживими руками, притискала до себе. Не зовсім усвідомлюючи, що робить, вона пішла не до повітки, де мала би була задушити дитину, а на сільську вулицю. Де ще більше, ніж у рідному домі, була нікому не потрібною, чужою, більше того, прокаженою. Так вона пройшла через усе село мимо хатинок, які моргали підсліпуватими очицями, супроводжувана гавканням псів, наче божевільна. Вона знала, що їй нікуди зайти, ні в кого попросити хоча б тимчасового притулку. Кілька разів оглядалася, їй привиджувалося, що за нею біжить батько, щоб відняти сина. Але довкола стояла безмовна, майже цвинтарна тиша. Нарешті вона опинилася на краю села, де починалося поле. За спиною глухо вив вітер, намітаючи довкола кучугури.

Далі був шлях у нікуди. Але повертатися назад — означало віддати сина. Сама думка про це страхала дужче за смерть, і вона, мовби зовсім утративши глузд, чужа самій собі, побрела засніженим темним полем, крізь заметіль, яка, наче оплакуючи її долю, дико завила над білим зимовищем. Якщо вони й загинуть, то удвох — вирішила Явдошка.

Але їм не судилося загинути. Зовсім знеможена, Явдошка, коли брела вже не полем, а лісовою дорогою, побачила попереду слабенький мерехтливий вогник. Спершу вона подумала, що це світяться вовчі очі. Що ж, якщо їй випала така страшна смерть — бути загризеною вовками — нехай буде так, виходу все одно нема. Та одразу ж і згадала, що десь тут у лісі живе панський пасічник — без’язикий Корнило. Цього чоловіка з важким, вовчим, як говорили в Хомутівці, поглядом з-під великих кущуватих брів, із розпатланою, схожою на сивувату куделю, довгою бородою і недоладним муканням замість мови в селі не любили і боялися. Ніхто не знав, звідки він прийшов сюди років десять тому. Казали, що це розбійник, язика якому відрізали на каторзі за грабунок, що на його совісті і людські душі. Ще одні говорили, що в молодості він був гайдамакою, за що поляки й вирвали йому язика. Коли він зрідка з’являвся в селі дорогою на панський двір, куди поставляв мед, його вигляд жахав хомутівців, передусім дітей. Ніхто не знав, скільки йому років — чи то сорок, чи всі шістдесят.

Ось до цього страшного чоловіка, котрий жив у лісі, і постукала Явдошка із сином на руках. Назавжди лишилася в її пам’яті та мить, коли він, страшний, схожий на привида, в довгій білій сорочці з’явився на порозі хатини і замукав, замахав руками, здавалося, ось-ось накинеться на незвану гостю, котра незрозуміло як з’явилася в лісі. Явдошка злякалася, сахнулася було, хотіла втікати, але сили вже покидали її. І вона, заїкаючись, плачучи, збиваючись, півсловами та півжестами попросила впустити її зігрітися. Раптом без’язикий, щось уторопавши, перестав мукати і махнув рукою, запрошуючи зайти до його убогого помешкання. А що Явдошка стояла, хитаючись, готова ось-ось впасти, то схопив її за плечі і заштовхав усередину. На втікачку дихнуло тепло людського житла, застійний сморід ударив у носа, запаморочив, у неї підламалися коліна…

Коли Явдошка, отямившись, розплющила очі, то побачила, що лежить на високому дерев’яному ліжку, а поруч із дитиною на руках стоїть господар хати і якось дивно, немов заворожений, дивиться на сина. Вона ледве не закричала від страху, але крик завмер на вустах, бо при тьмяному світлі на обличчі без’язикого Корнила вона побачила щось схоже на усмішку. Побачивши, що жінка ожила, Корнило знову щось замукав і простягнув їй сина.

3

У цьому лісовому будиночку проминули перші дванадцять років життя Прокопа Марушка. Коли на другий день після його народження мати спробувала підвестися, то не змогла від великої слабкости. Вона опритомнювала і знову впадала в липучий сон, близький до забуття. Кілька днів Корнило відпоював її липовим чаєм, мовби маленьку дитину, годував із ложечки малиновим варенням, давав їсти щось густе й смердюче (як виявилося, це був борсучий смалець), запихаючи його до рота майже силою, і ним-таки натирав їй п’яти. Поступово жар спадав, їй легшало. Вже днів за п’ять Явдошка чистим, а не затуманеним поглядом побачила свою дитиночку, свою кровиночку, і ціле озеро сліз витекло з її очей. До цього вона лише відчувала свого синочка, коли господар хати прикладав його до грудей. На щастя, молоко не пропало. Мати і син вижили.

Ще за два з половиною дні Явдошка звелася на ноги, оглянула хатину і почала прибирати занехаяну холостяцьку схованку лісового самітника. Вона ще не знала, що залишиться тут жити, лише замітала віником і крадькома дивилася на загорнуту у шмаття маленьку істоту, яка легко дихала уві сні. Вона навіть не злякалася, коли рипнули двері і за її спиною випростався той, хто надав їй притулок.

А десь через місяць, коли ліс довкола хатини почав убиратися першим листям, чоловік, який спершу здався їй таким жахливим, до якого вона досі не могла звикнути, взяв її за руку, поставив поряд із собою і жестами зобразив щось дивне. Він показував себе, зображав її, мовби щось одягав на неї, потім показав вінець над її головою, потім над своєю. Явдошка зрозуміла, що це схоже на вінчання. Вона подивилася на Корнила здивовано і злякано.

— Ти хочеш, щоб я стала твоєю дружиною? — здогадалася Явдошка.

Корнило зрозумів її, закивав головою, вдячно заглянув їй у вічі. Вона здивувалася, як дивно світяться ці очі, як віддано дивляться на неї.

— Почекай, не одразу, — сказала вона і вийшла з хати.

В лісі вона довго йшла між деревами, йшла, стискала скроні і плакала — над своєю долею, над тим, що життя, вдосталь наглумившись із неї, послало таке чудернацьке позбавлення від мук. «А може, це й вихід?» — подумала раптом, спинившись біля двох берізок, які стояли поруч на краю лісової галявини.

Тихим весняним вечором Явдошка підходила до батьківського обійстя. її серце, здавалося, бухало на все село. Перед тим, як відчинити хвіртку, вона трохи постояла, дивлячись, як у вікнах рідної хати відбиваються останні сонячні промені.

Першою її побачила мати, несміливо ступила назустріч, потім зойкнула, озирнулася і кинулася до дочки, яку в цій хаті подумки вже поховали.

— Тихо, мамо, тихо, — сказала Явдошка і подивилася на матір твердим, не знайомим тій поглядом.

Пізніше й батько повернувся з поля. Трохим зустрів повідомлення дочки, звичайно, не з радістю, але з видимим полегшенням, селянським розумом одразу збагнувши, як можна використати несподіваний порятунок дочки. Так, на спільній сімейній раді вони створили легенду про те, що саме німий пасічник минулим літом спокусив Явдошку, але раз він не відмовився від неї, то все ставало на свої місця. Честь сім’ї була порятована. Незабаром після Великодня новоявлені молодята пішли, як і годилося, до пана повідомити про свою волю та отримати його благословення на одруження. Той, звісно, не відмовив, хоч і подивувався такому вибору красуні, доньки одного з його найкмітливіших кріпаків. А якраз на Зелені свята Явдошка і Корнило стали під вінець.

Минали роки. Почуття вдячности у душі сільської красуні змінилося почуттям досади й ненависти. Тим більше, що рани на тілі Явдошки зажили, і тепер вона — вродлива молодиця — зводила з розуму не одного парубка і чоловіка. Корнило ж усе старішав і потворнішав. Принаймні так здавалося самій Явдошці. Чи ж варто дивуватися, що через кілька літ вона потайки почала зустрічатися з молодим чорнобровим хомутівцем Петром, який служив у пана їздовим, далі ще з одним сільським удівцем і нарешті сталося те, що й мало статися — її приголубив син старого пана Моджиєвського, коли, звернувши увагу на вродливу дружину пасічника, узяв її своєю покоївкою. Їй подобалася чоловіча увага. У чужих обіймах Явдошка знаходила заспокоєння своїй душі, давала вихід своєму горю і почувалася хоч трохи щасливішою. Коли ж вона поверталася до своєї перехнябленої, незатишної хатинки, то отримувала від чоловіка штурхани і синяки, бо хоч він і не міг нічого сказати, але вуха мав, тож і до нього долітали чутки про далеко не праведне життя його дружини. Не раз маленький Прокіп ставав свідком страшної сцени — розкуйовджений, схожий на лісову почвару, ревучи, як розлючений бик, його батько ганяється кругом хати за матір’ю з поліном, батогом чи віжками в руках, а інколи і з сокирою.

4

На шостому році життя малого Прокопчика сталася подія, яка ще дужче загострила стосунки в родині. У нього з’явилася сестричка Марійка, яка також була нерідною дочкою Корнила. Він знав про це… А хто міг знати, що творилося в душі цього покаліченого чоловіка, на долю якого випало в житті стільки нещасть, який тільки на схилку літ створив сім’ю, але й вона не принесла йому бажаної радости?

Перед народженням доньки Євдокія як панська покоївка якийсь час навіть жила в панському маєтку, але, коли народила, стала там непотрібною. От і змушена була повернутися, тамуючи в душі злобу на Корнила. Народження доньки трохи примирило подружжя, та незабаром сварки спалахнули з новою силою. До них по мед почав навідуватися панський гайдук Артем. Явдоха проводжала його до краю лісу і довго не поверталася…

Вже десятирічний Прокіп став свідком жахливої сцени. Під час чергової сварки, коли Корнило пішов на жінку-невірницю із сокирою, вона схопила замашне поліно. Замахнулися разом, та першою вдарила Явдоха. Удар припав якраз на скроню. Похитнувшись, Корнило щось востаннє замукав і важко звалився на землю. З поліном у руках Явдоха дуже довго стояла, не вірячи в те, що сталося…

— Що з татом, він мертвий? — допитувався Прокіп у матері, яка ще довго сиділа біля трупа, і ця сцена назавжди врізалася в дитячу пам’ять.

Смерть панського пасічника списали на необережність. Упав із хліва, коли лагодив дах. Зважаючи на те, що стосунки Трохима з паном на той час остаточно налагодилися, ніхто й не допитувався, що ж сталося насправді. На похороні чоловіка Євдокія то гірко ридала, то незмигно дивилася на небіжчика, і очі її недобре блищали.

А незабаром з Євдокією почало творитися щось лихе. Не раз вечорами їй здавалося, що хтось стукає у вікно, кличе її за собою. То прокидалася серед ночі, схоплювалася, у самій сорочці йшла шукати чоловіка, котрий буцімто не повернувся з лісу. Усе це бачили діти, вони перелякано дивилися на матір, та нічим зарадити не могли. До того ж після смерті батька якесь дивне заціпеніння оселилося в серці Прокопа. Він, граючись із Марійкою, раптом зупинявся і щось шепотів до себе.

Нарешті сталося те, до чого йшлося, — мати не повернулася. Дванадцятирічний Прокіп і шестирічна Марійка, яка сама боялася лишатися вдома, пішли шукати матір. Прокіп із раннього дитинства добре знав ліс, тому й серед ночі вони не заблукали. Хоч як гукали-кликали, мати не відгукувалася. Тільки десь неподалік моторошно кричала сова. Зрештою втомлені і злякані діти вернулися до хатини. Там і протремтіли цілу ніч. Вранці, ще трохи пошукавши, діти пішли до діда. Старий Трохим ударив на сполох, люди прочесали ліс, але дарма. Знайшли ж Євдокію вже наступного дня поряд із хатою, на дні викопаної покійним Корнилом калабані, з якої його дружина брала воду, коли прала. Можливо, увечері, черговий раз шукаючи чоловіка, вона просто спіткнулася. Хтозна…

Осиротілих онуків Трохим забрав до себе. Тут і почалося його зближення з Прокопом. Швидкий, непосидючий, такий, що любив в усе сунути свого цікавого носа, розумний не за віком Прокопчик припав дідові до душі. Він учив онука запрягати коней, правити ними, вчив правильно ставити плуга, коли ореш, столярувати. Довгими зимовими вечорами вони разом співали старовинних пісень, а дід розказував і про гетьмана Мазепу, якому в юності довелося послужити, і про мандрівку з паном аж до Варшави. Прокіп слухав діда, широко розплющивши очі. Далекі краї здавалися зовсім близькими, може, за полем, що підступає до дідової хати. Він дивився на полум’я свічки або вогонь у печі, і той відбивався в його очах мерехтливим покликом.

Але ж небожа незлюбив молодший син Трохима Каленик, який вигнався в статурного, міцного, але доволі похмурого і занудного парубка. Каленик, помітивши, яка любов прокинулася в батька до Прокопчика, почав боятися, щоб старий Трохим не віддав частину господарства улюбленому онукові, котрий, як йому здавалося, дорослішав швидше, ніж кашу їв. І Каленик дедалі частіше не тільки прискіпувався до небожа, а й не раз штурхав його та обмовляв. Прокіп дивився на дядька спідлоба, у грудях уже закипала злість, та мовчав, бо в їхній родині панував звичай шанувати старших. Прокопу пішов п’ятнадцятий рік, коли Трохим несподівано впав із драбини, по якій поліз лагодити дах на хаті. Пізніше він звинувачував сина, що той підпиляв сходинки на драбині. Він довго хворів, скаржився на біль у боці, а якось сказав, що відчуває — незабаром помре. Злагодивши воза, відвіз онучку Марійку до старшої доньки і зятя-священика, попросив їх доглянути сиротину. Вернувшись, покликав Прокопа і довго говорив із ним, знову розповідав про свою мандрівку до Варшави, про те, як не відважився колись разом із гетьманом Мазепою піти в далекий турецький край, аж до Дуная. Він подивився на свою жінку, яка геть постаріла і ледве пересувала ноги по хаті, і прийняв рішення. Наступного дня він привів онука до пана Моджиєвського, ще старішого, ніж сам, і попросив узяти Прокопа козачком.

— Він вам, пане, служитиме ліпше, ніж я, — сказав, чи не вперше в житті покірно схиливши голову.

— Сподіваюся, — стиха засміявся пан Моджиєвський.

— Гадаю, ти тут не пропадеш, — такі були останні слова Трохима, сказані внукові на прощання.

Менше ніж за півроку, доволі відмучившись, він справді помер.

III. Невидима облога

1

Предок Юзефа Войцицького, який збудував палац у сімдесятих роках шістнадцятого століття, був із багатих полоцьких бояр, котрі в чотирнадцятому столітті почали служити Литовській державі. Але коли остання остаточно об’єдналася з Польщею після другої (Люблінської) унії 1569 року в єдину Річ Посполиту, представник цього роду, який жив тієї пори, вибрав службу в польського короля, на землях, які стали польською територією. Стах Войцина став Станіславом Войцицьким. За вірну службу й участь у війні з турками, на яку віддав значну частину свого майна, його удостоїли графського титулу. Ще до того серед волинських лісів, де Войцини скупили кілька сіл у князів Чорторийських, Станіслав Войцицький почав будувати один зі своїх палаців, якому потім судилося залишитися єдиним. Місце було гарне — неподалік ніс свої води Стир, маєток знаходився не дуже далеко від воєводського міста, майже поряд із Чорторийськом — якийсь час столицею впливових удільних князів, які й дали місту своє ім’я. А з Чорторийськими Войцицькі були не тільки сусідами, а з часом і поріднилися. Донька Станіслава стала дружиною одного із представників князівської сім’ї — Борислава.

Але цим родам судилася різна доля. Наприкінці XVIII століття рід Чорторийських залишався одним із наймогутніших і найбагатших у Речі Посполитій і став не останнім у Російській імперії. Волинська ж гілка роду Войцицьких (був ще один Войцицький — небіж Станіслава, також граф, який після Хмельниччини переселився до корінної Польщі) занепала. В останні роки життя батька Юзефа — Броніслава — у володінні Войцицьких залишалося одне більш-менш пристойне село (ще одне він віддав старшому сину, який жив у Варшаві) та хутір. Така ось спадщина дісталась Юзефу. Та ще дуже занедбаний палац на додачу.

Ось уже два десятки років він бився над тим, щоб знайти вихід із становища, але справи поліпшувалися з великими труднощами. Правда, у матінки Юзефа, котра пережила чоловіка на цілих чотирнадцять років, була надія, що її молодший залагодить справу вдалим одруженням із багатою нареченою, бо ж Юзеф мав хорошу статуру, та й родовід мав неабияке значення, а вели вони рахунок із десятого століття. Проте син не виправдав надії, одружився з вродливою, але вбогою донькою здрібнілого мазурського шляхтича, яку зустрів в якійсь крамничці під час поїздки до Варшави. Умовляння не допомогли, і за два місяці після весілля матінка Юзефа померла, правда, у доволі шанобливому вісімдесятилітньому віці.

Та повернімося до осені 1801 року. Граф Войцицький вжив усіх заходів, щоб посилити охорону палацу. Але вже за два дні після того, як стріла чорнобородого впала до ніг маленької графині, одного з гайдуків-вартових знайшли з міцнішою стрілою — із залізним наконечником — у спині. Цього разу записки не було, але мертвий вартовий виявився красномовнішим за будь-які слова. Граф спробував влаштувати засідку. Як і варто було чекати, вона не дала результатів. Гайдуки нікого не побачили і нічого не почули. Зате через день, сидячи у своєму кабінеті, Войцицький почув пронизливий крик дружини. Негайно кинувся на її голос. Графиня зустріла його у дверях зали, в якій приймали гостей. Вона не могла вимовити жодного слова, тільки показувала рукою, яка тремтіла, кудись на стіну, де висіли картини, які відображали родовід Войцицьких. Граф підійшов ближче і побачив, що над портретом його прапрадіда Сигізмунда, який загинув наприкінці XVII століття від рук турків, навскоси горять руді букви. «Я чекаю!» — промовляв напис. Придивившись, граф розібрав, що написано кров’ю.

У привиди чи іншу нечисту силу Юзеф Войцицький не вірив. Він розумів, що має справу з дуже розумним, хитрим і підступним противником, який не зупиниться ні перед чим, аби досягнути мети. А що така мета існувала, Войцицький не сумнівався. Він здогадувався, що злочинець у помаранчевій масці хоче його (чи його душу, що одне й те саме) вбити морально. Граф зрозумів остаточно, що означають слова, сказані йому там, на балу: «Той, хто побачив моє обличчя, повинен належати мені».

Досі він вважав, що можна якось вберегти доньку, якщо не випускати її на прогулянки або виводити під посиленою охороною. Цієї ночі йому явно показали, що можуть проникнути і в палац. Як? Він не знав. Міг лише здогадуватися, що злочинець вже має спільника серед його прислуги. Але хто, хто міг продати душу дияволу, зрадивши своїх господарів? Граф подумки перебрав усіх, хто жив у палаці або мав доступ до нього — кухарів, прачок, натирачів підлоги, няньок на чолі з Пелагеєю, камердинера, свічника, лакеїв, охоронців, особистого слугу Терешка. Все це були люди, яких він знав надто довго. Деякі служили ще його батькам, інші виросли на його очах, і жодних причин підозрювати їх у графа не було. Лишалося тільки думати, що когось злочинці підкупили або (швидше за все) залякали. Подумавши ще трохи, Войцицький вирішив діяти відкрито.

Зібравши челядь, граф відверто розповів їм про те, що сталося на балу, про те, що небезпека загрожує його доньці. Сказав, що сам він смерти не боїться, але, як видно, його життя поки що злочинцю й не потрібне. Тому й хоче, щоб усі вони, у чиїй відданості не сумнівається, стали його спільниками. Адже вони вже мали можливість переконатися, що небезпека може загрожувати всім. Якщо ж хтось був заляканий або й підкуплений, він, граф, їхній господар, простить, якщо той щиросердно розкається і допоможе в боротьбі зі злочинцем, на совісті якого кров десятків, а може, й сотень невинних людей.

Даремно він вдивлявся в їхні очі. Ніхто не зізнався, хоч усі запевняли в тому, що вони йому віддані. Граф дивився на людей, яких добре знав, і йому раптом стало соромно за свої підозри. Він махнув рукою, відпускаючи їх усіх. Для розмови вирішив залишити тільки Терешка.

«Здається, він щось знає», — думав Войцицький, вдивляючись в обличчя слуги.

Проте він не знав, з чого почати розмову, бо сама думка — зробити зі слуги шпигуна, донощика, йому, уродзоному шляхтичу, соратнику Костюшка, який боронив свободу вітчизни шпагою і власною честю, — ця думка здавалася огидною.

— Як ти гадаєш, чи може мати розбійник спільника у палаці? — нарешті видушив він з себе.

— Що ви, ясновельможний пане!.. — злякано вимовивТерешко, і Войцицький полегшено зітхнув.

2

Величезний пустельний сад наскрізь продував холодний осінній вітер. Він сьогодні здавався аж надто холодним графині Войцицькій, яка знадвору дивилася на два силуети у вікні. Вона знала — щойно її чоловік розмовляв зі слугами. Що він міг добитися від них? У палаці не гостем, а повновладним господарем уже жив страх і владарював сильніше, ніж графська влада. Графиня сама не раз ловила себе на думці, що їй хочеться озирнутися. Хочеться мимоволі, проходячи ось так, як зараз, садом, і навіть численними коридорами і кімнатами палацу. Мовби хтось незнайомий і страшний дивився їй вслід з-за кожного повороту або й ще гірше — чигав за дверима.

Вона ще не знає, що за тиждень саме це і станеться. У причілковій залі палацу росла велика пальма, яку ще прадід Юзефа привіз із Туреччини маленьким пагінцем, що його купив на Стамбульському базарі (граф Костянтин Войцицький їздив до столиці Османської імперії у складі польського посольства). Юзеф кілька разів намірявся перенести її до центральної зали, але зупиняло упередження, що після такого переселення пальма засохне. Тому що нібито прадід сам за допомогою місцевого знахаря вибрав місце, де тільки й могла рости ця заморська рослина.

Ядвіга йшла поглянути, чи не ожило листя на одній із гілок, яке почало ледь помітно жовтіти кілька тижнів тому. Щойно вона відчинила двері, як сильна рука обхопила її шию, а інша затулила рота. Потім накинули на голову мішок. У такому стані хтось невидимий і сильний кілька разів крутнув її, ніби дзиґу, потім відпустив. Вона відчула, що падає, але ті самі сильні руки підхопили її, поставили на ноги. Ядвіга почула, як даленіють кроки, як обережно зачиняють двері. Жах охопив графиню, але, подолавши його, як і величезне бажання сісти на підлогу, вона почала знімати мішок. Гидливо відкинувши мішковину, яка смерділа гнилою вовною, вона побачила, що в залі нікого нема. На пальмі висіла улюблена іграшка доньки — велика золотокоса лялька. «Заморська принцеса», як її називала Ядзенька. Великі, наче живі, сині очі «заморської принцеси» були виколоті.

Графиня пронизливо закричала і, не тямлячись від страху і відчаю, вибігла із зали. Вона бігла і кричала, а назустріч їй відчинялися двері, бо слуги якраз прибирали палац.

— Ядзя, де Ядзя?! — закричала вона до Пелагеї, яка також вибігла їй назустріч.

— Та тут же, у кімнаті, зі мною.

Справді, донька виявилася живою і неушкодженою. Але, притискаючи до себе маленьке тремтливе тільце, графиня збагнула — їм послали попередження, що таке, як із лялькою, може спіткати і їхню доньку. Коли вона уявила Ядзю з виколотими очима, земля попливла під ногами, і слуги ледве встигли її підхопити.

Прийшовши до тями, графиня почала рішуче вимагати від чоловіка «щось нарешті зробити для захисту доньки». Вона несправедливо докоряла графу, що він діє нерішуче і що він боягуз. Пізніше її пектиме сором за ці докори, істерику, але тоді вона нагадувала розлючену тигрицю, яка готова захищати від грізної небезпеки свою дитину. Тільки ось того, хто замахувався на доньку, готувався зробити їй зло, не було видно, і тому всю свою злість вона зірвала на чоловікові, який, як вона вважала, і заварив цю кашу.

Потім надійшла черга Пелагеї. Графиня вимагала, щоб та сказала, коли востаннє бачила улюблену Ядзину ляльку.

— Здається, вчора, — пробелькотіла Пелагея. — Ні, ваша милосте, сьогодні ми шукали, але ляльки не було.

— Де шукали?

— У дитячій кімнаті. Боже мій, в… в…

Пелагея дивилася на неї божевільними очима.

— Де? — губами, які враз помертвіли, мовби стали дерев’яними, спитала графиня.

— В… в… спальні.

— У спальні? Але ж…

Так, спальня доньки тепер знаходилася поруч з їхньою. Двері не зачинялися на ніч, а з тієї кімнати, яку переобладнали під Ядзину спальню, до їхньої спальні був єдиний вихід.

— Коли ви шукали?

— Вранці. Ядзенька прокинулася і спитала, де лялька.

— Тебе не здивувало, що ляльки не було?

— Зд-здивувало. Але я подумала, що може… може…

— Що — може?

— Може, вона загубилася десь увечері.

— Ввечері?

Тепер і графиня згадала, що коли цілувала перед сном доньку, вона бачила, справді бачила на столику біля ліжечка ляльку. З цілими очима. З очима, які вранці хтось виколов. Або вночі, після того, як ляльку вкрали. Але як? Адже вночі вони не чули жодних звуків. їхня спальня на другому поверсі. Якби хтось спробував відчинити вікно і залізти до нової спальні доньки, вони неодмінно почули б. Вранці ж вона встала, мимохідь поглянула на доньку, яка спала, і, щоб не розбудити її, пішла в туалетну, де її вмивали і причісували служниці.

Але коли ж тоді і хто міг забрати ляльку? Невже тоді, коли вона займалася туалетом? Ядзеньку в їдальню, як звичайно, привела Пелагея. Матка Боска, невже Пелагея…

— Тобі доведеться все розповісти, — якомога суворіше наказала вона няньці.

— Що розповісти, ваша милосте?

Напевне, Пелагея здивувалася такому незвичному тону. Але її зляканий вигляд лише підштовхнув графиню до рішучих дій.

— Дивись мені в очі, — сказала вона суворо. — В очі, чуєш?

— Чую, — прошепотіла Пелагея.

— Це ти забрала ляльку зі спальні? — Графиня тепер справді дивилася в очі няньці. — Відповідай! Інакше зараз же підеш на стайню.

— Ваша милосте… за що?

Пелагея впала на коліна. Простягла руки до своєї пані. І раптом графиня Ядвіга побачила не благально випростані руки, а гілки пальми. Вона здригнулася, побачила себе в кімнаті, ось вона там стоїть. Щось іще намагалася згадати і не могла. Згадала трохи пізніше, коли, засоромившись своєї гарячковости і жорстокости та ледь не попросивши у служниці вибачення, йшла довгим коридором. Щось знову підштовхнуло її до злощасної зали. Ще здалеку побачила напіввідчинені двері. Зупинилася, подолала страх, який знову вчепився за неї гострими кігтями, і пішла далі.

Ще раз зупинилася перед самим порогом. Заглянула до зали. Рішуче зайшла. Нікого… Посередині зали мирно зеленіла пальма, не було й ляльки, напевне, її вже забрала Пелагея. Але що ж привело її сюди? Її саму… Графиня Ядвіга ще раз подивилася на пальму, на її зелені гілки, але хто ж це сказав, що пальма почала жовтіти? Садівник Гнат.

— Здається, ясновельможна пані, наша пальма почала жовтіти…

І тепер, сьогодні, вона йшла, так, ішла зовсім не сюди. І знову зустріла садівника, і він… він запитав, чи бачила вона пальму.

— Ні, а що з нею? — спитала Ядвіга.

— Подивіться самі.

Він, тепер вона добре пригадала, якось надто поспішно відвернувся. І швидко пішов, майже побіг, чи це їй тільки здалося, ні, вона ще тоді здивувалася такій його незвичній нешанобливості. Графиня кинулася до кабінету чоловіка, але Юзефа там не було. На виході з палацу вона стрімголов налетіла на сотенного гайдуків Кшиштофа і звеліла йому знайти садівника. Стоячи біля дверей, графиня Ядвіга відчувала, як по спині пробігає мороз. Незабаром Кшиштоф повернувся і сказав, що садівника ніде немає.

— Може, пішов у село по саджанці чи до своєї тітки, — безтурботно припустив Кшиштоф, — він казав, що тітка щось хворіє.

— Добре, — машинально відповіла графиня.

За кілька годин садівника Гната знайшли повішеним на старому дубі край села. Від палацу дуб затуляв густий ялинник. Той, хто здійснив убивство (якщо це вбивство, а не самогубство), вибрав місце дуже вміло.

Вони так і не дізналися, чи був садівник лише сліпою зброєю в руках злочинця, чи свідомим спільником. А може, навпаки, він дізнався про щось таке, за що й заплатив життям. Вони схилилися до останньої версії, і це було схоже на правду, бо під дубом знайшли сліди іншої людини.

— А якщо він знав, то чому не повідомив нам? — спитала графиня Ядвіга свого чоловіка з очима, повними сліз.

— Це я теж би хотів знати, — тихо відповів граф.

— Але так… Так може виявитися, що…

— Мовчи, — граф лагідно взяв її руку у свою. — Не треба нікого підозрювати. Ми не маємо на це права.

Графиня Ядвіга розуміла, що він заспокоює її. Вона ж запитувала себе — чому? Чому? І не знаходила відповіді, як і чоловік. Був Гнат скромним, мовчазним, у тридцять років залишався самітником і трохи диваком. Якось, кілька років тому, графиня напівжартома спитала Пелагею, чи не хотіла б та заміж за Гната. Пелагея була вдовою, чотири роки тому її чоловік потонув під час льодоходу на Стиру, була бездітною, всю свою нерозтрачену ніжність віддавала маленькій пустунці Ядзі, і графиня щиро бажала їй щастя.

Тоді Пелагея, опустивши очі, відповіла, що вона вчинить так, як звелить їй пані, на те панська воля, але сама вона не бажає йти за Гната, дуже вже він тихий і непримітний, якийсь мовби не від світу цього, хоча садівник, звісно, добрий, на деревах знається, і ягоди лісові в саду прижилися, та й квіти якісь нові вивів. Так, вона помічала, що він небайдужий до неї, але сама Пелагея ну нічогісінького до нього не почуває. Більше до цього питання ні графиня, ні Пелагея не поверталися.

Тепер же, коли вони обшукали невелику комірчину садівника, яка слугувала йому й за житло, нічого підозрілого не знайшли. Все багатство небіжчика — це стіл, ліжко та невеличка стара шафа, яка, виявилося, була вщерть запхана невеличкими вузликами з насінням. У кутку до дверей якось сиротливо притулилися лопата і граблі, на низенькому ослінчику біля них здавалися зайвими старезне дерев’яне відро з водою і така сама старезна кварта, що дісталася садівникові од його батьків. У кишені поношеного сірого сюртука, правда, знайшли акуратно загорнуту у шматину п’ятирубльову асигнацію, але граф тут-таки згадав, що сам нагородив Гната на свято Преображення Господнього за багатий урожай яблук. Отож жодної зачіпки не було, хіба що у шафі за мішечками стояла стріла, дуже схожа на ту, що знайшли у саду першого разу. Але, може, він також знайшов її і комусь сказав, що знає, хто пускає ці стріли? А може, почав про щось здогадуватися? Відповіді не було.

Найжахливішим у цій історії було те, що коли злочинець чимось спокусив Гната, то міг спокусити й інших слуг, а якщо він щось знав, але не сказав, то, крім Гната, могли знати й інші. Ось на що натякала графиня Ядвіга чоловікові, так і не посмівши висловити думку. Виходило, що страх сильніший за відданість слуг, виходить, небезпека чатує на них звідусюди, буквально з усіх шпаринок у палаці, а значить, надії на порятунок майже не залишалося. У всякому разі так, ковтаючи сльози, подумала графиня.

її чоловік, як виявилося, думав майже так само. Ні, він не сидів склавши руки, чим спересердя докоряла йому дружина. Він подумав, чи не звернутися ще раз до Луцька у повітову жандармерію, але відкинув цю спокусу, бо звик покладатися на себе, крім того, не надто любив нову владу. Уночі потай від дружини, захопивши зброю, він виходив із палацу у супроводі Терешка, сподіваючись підстерегти злочинця чи когось із його спільників. Чомусь був певен, що саме цієї ночі станеться щось важливе. Дарма. Вони ходили й ходили садом, по кілька разів обходили палац, виходили на найближчу вулицю; йшли вздовж хат, поверталися і знову вартували сад. Дарма. Лише вітер та їхня обережна хода порушували нічний спокій. Зрідка в селі починали гавкати собаки. А ось графські пси мовчали, і це свідчило лише про одне — нікого чужого поблизу нема. «Але якось же вони проникали в палац?» — запитував себе граф, проте відповіді, як і раніше, не було.

3

Вранці наступного дня біля воріт, які вели до палацу, слуга знайшов ще одну стрілу з намотаним на ній грубим сірим папером.

Прочитавши написане, граф мимоволі здригнувся: за ним стежили, стежили весь час, може, й цієї ночі, коли він виходив полювати на найдикішого і найнебезпечнішого звіра. Найприкріше те, що вони випереджали його думки. Так, цієї ночі він справді вирішив з’їздити до Луцька, таки порадитися з повітовим начальством, а перед цим звернутися по допомогу до сусідів. Тут він уперше завважив, що за цей місяць ніхто із сусідів навідувався до них. А в записці його попереджували, що будь-які дії потягнуть за собою страшну смерть дочки і дружини. Він остаточно зрозумів, що від нього чекають повної капітуляції, хочуть, щоб він сам добровільно здався невидимому ворогу. Невидимому? Граф гірко посміхнувся. Вдень він непомітно осідлав коня і помчав до лісу. З вікна палацу графиня бачила все, і вона наказала начальнику гайдуків Кшишкові доганяти графа. Кшишко швидко повернувся і сказав, що граф Юзеф суворо наказав йому бути в палаці й охороняти графиню Ядвігу.

Цей стрімкий чвал назустріч небезпеці був лише актом відчаю, адже граф нікого не зустрів. Нікому не треба його життя, потрібні його страждання, його добровільне зречення цього світу.

Він повернувся аж під вечір, втомлений і злий. Після вечері, залишившись із дружиною наодинці, Юзеф Войцицький попросив його вислухати. Графиня вкотре за останні дні затремтіла, бо підозрювала, про що буде розмова. І не помилилася.

— Я все обміркував, — сказав граф. — Виходу у нас немає.

— Що ти хочеш сказати? — скрикнула графиня.

— Він хоче, щоб я йому здався.

— Здався? Ні, ні. Ні!

Графиня Ядвіга схопила чоловіка за руку. Думка про те, що чоловік заради неї і дочки готовий пожертвувати собою, розчулила її. І водночас жахнула! Це був вечір сліз і такого болю в серці, що, здавалося, увесь світ стиснувся до якоїсь єдиної точки.

Якби йшлося лише про неї, вона готова умерти разом з Юзефом. Вона навіть попросила б його, але ж Ядзя… її єдина донечка, її щастя, її життя, більше, ніж життя. Наче блискавка, спалахнуло страшне видиво — лялька з виколотими очима. Слідом за цією картиною ще інша — маленька дівчинка йде до неї, простягає руки. Це Ядзя, сліпа Ядзя, вона спотикається і падає.

— Ні, ні, ні, — тільки й спромоглася прошепотіти графиня.

Коли вона підвела очі, в них горіла така мука, що чоловік аж сахнувся. Вони довго мовчали. Як згадувала пізніше графиня Войцицька, здавалося, саме небо упало на них.

Потім була остання ніч їхнього кохання. «Мені не соромно згадувати, що я належала йому так самозабутньо, ніби не було нікого іншого на цілому світі, — зізнавалася потім графиня в листі до дорослої дочки. — Наче й самого світу не існувало за нічними вікнами. Тільки я, тільки він. Я і він, готовий завтра іти на смерть заради мене, а головне — заради тебе, моя Ядвіго».

Отже, на ранок граф Юзеф Войцицький був готовий до всього. Смерть стояла у нього за плечима, він чув її дихання, але, дивна річ, зовсім не боявся. Він мовби грав у свою гру з нею, і, дивлячись на зблідле обличчя чоловіка, графиня раптом це зрозуміла. Але Юзеф Войцицький розумів ще й інше — вони програли. Та перед тим, як викинути прапор капітуляції, він хотів використати останню можливість. Останню можливість якось завдати удару. Він послав двох слуг, щоб вони спробували прорватися. Один мав виїхати начебто у бік Чорторийська, потім повернути до лісу, перебрести неглибокий Стир і поїхати у бік Луцька. Другий слуга мав їхати до сусідів — шляхтичів Ганулок. Граф обом вручив пакети, в яких нічого не було. Перший мав дістатися містечка Млинова, де жив його товариш по службі Анджей Возняк. Анджей був молодий, молодший від нього на цілих п’ять років, сміливий і відважний. Войцицький у присутності дружини звелів слузі сказати Анджею: «Згадай про Радковичі».

— І все? — запитав здивований слуга.

— Так, усе. Згадай про Радковичі. Він зрозуміє. Спитає щось, розповіси, що знаєш.

Радковичі — маленьке село, під яким їхній загін потрапив в оточення. Тоді він сам відбивався від цілого десятка козаків, і врятував його саме Анджей. Якщо, як і тоді, під Радковичами, він прийде на допомогу, вдвох вони щось та вирішать. Хоч, правду кажучи, надії на допомогу вже майже не лишалося.

— Ще скажеш, нехай він одинцем не їде, — наказав слузі. — Чуєш, нехай не їде сам, зрозумів?

— Так, ваша милосте, — відповів слуга.

— Тоді їдь, — наказав граф. — Ні, стривай. Якщо тебе зустрінуть бандити, скажеш, що я послав тебе у повіт до начальника жандармерії по допомогу. Тебе вони не чіпатимуть, тебе просто завернуть.

Граф помилився, тобто він правильно розрахував, що головним завданням розбійників було довести їм, що маєток блоковано і ця облога триватиме до того часу, поки вони не здадуться на милість переможців. Зі слугою сталося інакше. А все через те, що він, зустрівшись із злочинцями, вирішив діяти на свій страх і ризик. Але не забігаймо наперед. Повернеться лише слуга, який їхав до Ганулок. У лісі його перестрів незнайомець, огрів дубцем по голові, коли ж слуга очуняв, коня не було, і він пішки повернувся до маєтку.

Поки що ж слуги поїхали, а тієї ж ночі запалали одразу п’ять крайніх хат у різних кінцях села. Зловмисники підпалювали солом’яні стріхи, дув сильний вітер, і пожежа перекинулася ще на кілька дворів. Позаяк хати у Лісогощі були всі дерев’яні, то вдалося загасити лише дві з них.

Уперше у полисках вогню, який спопеляв майно його підданих і щось більше за майно, граф побачив, як очі селян, що належали йому, горіли ненавистю до нього. Здавалося, ще мить-друга — і ці похмурі, обсипані сажею люди кинуться на свого пана. Граф міцніше стис у руці багор. Полиск полум’я падав йому на обличчя, він чув спекотне дихання вогню, і здавалося, що перед ним палахкотить його життя, його доля. Він кинувся до хати і почав люто скидати снопи з даху. А вранці зізнався дружині, що тоді йому кортіло стрибнути на коня і податися в ніч, назустріч невидимій, але такій грізній небезпеці. Якби ж то можна було такою ціною зупинити полум’я, яке реготало йому в обличчя!

Опівдні графиня Войцицька побачила, як чоловік вийшов із палацу і попрямував углиб саду. Недобре передчуття охопило її. Вона кинулася за чоловіком. Спершу граф удавав, що не чує її крику (а може, і не чув), потім все-таки зупинився. Підбігши, графиня побачила обличчя вже ніби чужої людини. Здавалося, граф не впізнає її.

— Юзефе, ти куди? — видихнула графиня.

— Хочу прогулятися, — почула у відповідь.

— Хіба ти забув?..

— Авжеж, не забув. Не бійся, зі мною нічого не станеться.

— Але ж тебе можуть вбити.

— Я потрібен йому живим. Навіщось потрібен.

— Тоді викрасти.

— Ні. Він хоче, щоб я йому сам здався. Добровільно.

— Я з тобою.

— Залишайся. Я повернуся. Обов’язково повернуся. Чуєш?

Графиня Ядвіга підкорилася і, як завжди, повірила чоловікові. До того ж думка втратити його ось так, раптово, по-дурному, як і те, що він може сам піти назустріч смерті, здавалася їй неймовірною.

4

Повернувшись, граф Войцицький розповів дружині про те, що сталося з ним на прогулянці, під час якої графиня ледве не збожеволіла — її страх дужчав із кожною хвилиною самотности. Вона металася кімнатами і залами, починала кричати на прислугу, вибігала надвір, кликала Кшишка, наказувала йому привести графа, а потім сама й зупиняла його. Згодом вона впала на своє ліжко і заридала, та, почувши голосок доньки, встала і витерла сльози. Ядзю зустріла, вимучено усміхаючись. Разом із донькою і Пелагеєю, яка прийшла до своєї підопічної, вона дочекалася графа.

Отож, як розповів граф, він вийшов із садиби, пройшов через поле й опинився у лісі. Не знав, навіщо і куди йде, але все-таки йшов, поки й збагнув, що прямує до тієї лісової дороги, якою вони поверталися з Луцька, точніше, з балу в князя Любославського. Дорога виходила до лісу з іншого краю села, але йому чомусь не хотілося йти селом. Втім, Войцицький знав чому — відчував свою провину за нічну пожежу, за все, що сталося із селянами, його слугами, які загинули, зі всіма цими людьми, які народилися і виросли в селі, що належало йому, графові Войцицькому. А він звик відповідати і за себе, і за своїх підданих. Десь за годину-півтори він вийшов на те місце, де їх обстріляли. Стояв, прислухаючись до тиші пізньої осені. Прилетіла й сіла на березу біля дороги сорока. Сумно дивилася на самотню людину, яка хтозна-чого прийшла до лісу. Войцицькому раптом захотілося, щоб сорока заговорила, запитала його про щось.

Він зрозумів: прийшов не лише зустрітися з невидимим противником, а й попрощатися з лісом, який був частинкою його життя. Колись він уперше привіз сюди Ядвігу. Вони їхали на гарних, доглянутих конях, молоді й щасливі. Тоді він не знав, що Костюшко вже закликає співвітчизників під свої прапори.

Граф повернувся, щоб іти назад, до села, і почув виразний кінський тупіт. Зовсім поряд. Незабаром побачив і вершника. Це був чорнобородий чоловік, соратник (напевне, найближчий) бандита в помаранчевій масці.

— А ви, виявляється, сміливий, пане граф, — сказав чорнобородий, коли опинився поруч.

— Ви й раніше могли переконатися в цьому, — сказав граф якомога сухіше.

— Та вже ж, — гмукнув розбійник. — Либонь, і зброї не взяли?

— Не взяв, — відповів граф.

— А якщо я вас ось так одразу й коцну?

— Навряд, — сказав Войцицький. — Я вам потрібен для чогось іншого.

— Хе, а в проникливості вам не відмовиш, — засміявся чорнобородий. — Тоді навіщо ви прийшли?

— Щоб обговорити умови здачі. Адже ваш господар хоче, щоб я йому саме здався. Я готовий.

— А ви знаєте, що на вас очікує?

— Я готовий до всього, — сказав граф, не виказавши ані страху, ані щонайменшого хвилювання.

— А раптом ми вас підсмажимо над якимось вогником? Або заховаємо у підземелля?

— Я готовий. Якщо тільки ваш господар гарантує, що він дасть спокій моїй родині.

— Дасть, дасть, — засміявся посланець людини в помаранчевій масці. — Ваша сім’я нам не потрібна. А втім, якби ви там, на балу, не дозволили собі цієї зухвалости…

— Де ми зустрінемося остаточно? — перервав його тираду Войцицький.

— Остаточно — це ви добре зволили примітити, — сказав, знущальницьки посміхаючись, чорнобородий. — Якщо ви не проти — післязавтра в цьому лісі. Там ось, — він показав убік, — є, сподіваюся, ви пам’ятаєте, невелика галявина. То будьте там опівдні. Самі розумієте — жодних фокусів зі зброєю, гайдуками чи там чимось іще. Тоді справді вашій доньці і дружиноньці доведеться побувати в наших руках.

— Я прийду, — рвучко кинув граф і, відвернувшись, став дивитися на дерево, де кілька хвилин тому сиділа сорока.

— Тоді до зустрічі, — чорнобородий торкнув коня і неквапом розтав у лісі.

Графиня вислухала чоловіка, не зронивши й півслова…

Потім вони обговорили ще одну можливість — вивезти доньку до родичів, які тепер жили на території, що належала Прусії, або до Радзивіллів чи Браницьких, котрі мали значно укріпленіші палаци у Чорторийську і Любомлі. Вони вирішили, що вночі Пелагея зникне з палацу разом із маленькою Ядвігою, а перед цим іншим шляхом виїде обманний екіпаж із графом. План був ризикований, але на його здійсненні наполягала графиня. Їй здавалося, що коли Ядзя буде далеко, куди не дотягнуться руки злочинців, їм дадуть спокій.

До виконання плану мали приступити ввечері наступного дня. А вранці до палацу прийшов селянин Левко Радчук, який жив на околиці. Він розповів, що ні світ ні зоря до його хати під’їхав вершник. Постукавши у вікно, він розбудив господарів і вручив Левкові пакет, звелівши терміново доставити його пану графу. Пакет був із грубого коричневого паперу, запечатаний сургучем. Коли Войцицький відкрив його, то побачив загорнутий у поштовий папір людський язик, краї якого запеклися кров’ю. Графиня зойкнула і затулила обличчя долонями. Чоловік тільки мовчки скреготнув зубами — це був язик слуги, якого він послав у Млинів до Анджея Возняка.

5

Двічі проводжала графиня Ядвіга Войцицька чоловіка — вперше — воювати в армії Костюшка за польську ойчизну, вдруге — коли їхав до Луцька і, можливо, мав би потрапити на каторгу або до Сибіру. Двічі вона вірила, що чоловік обов’язково повернеться. І граф вертався до рідного порогу, вона зустрічала людину, котру після Ядзі любила над усе. А тепер їй здавалося, що навіть дужче за доню. Вона притулялася до його грудей і почувалася найщасливішою в цьому не завжди справедливому світі. А проте чи до сьогодні могла вона скаржитися на долю, яка дала їй чудових чоловіка і доньку, яка зробила її графинею. «Дякую тобі, Ісусе!» — не раз шепотіла вона вечорами, підсумовуючи щасливо прожитий день. Наприкінці ж останнього дня перед третьою розлукою з чоловіком графиня Ядвіга прийшла до каплички у дворі, довго стояла навколішки, благаючи Господа пощадити її, грішну, благаючи Матір Божу Мазовецьку, іконку з образом якої носила на грудях, бути милостивою до її коханого Юзефа і до неї самої, яку чоловік доручає свавільній долі.

У Лісогощі храм був греко-католицьким, уніатським. Ходили чутки, що нові власті збираються знову перетворити всі церкви на Волині на православні, хоч поки що все лишалося, як було. Церква східного обряду, хоч і підлягала Папі Римському, — за католицькими догматами, живому наміснику Бога на землі, — була їй, завзятій католичці, чужою. Тому на великі свята вони їздили до Чорторийська або Голоб, де були костели. Якщо ж лишалися вдома, то з Голоб запрошували ксьондза Лешика, який і правив службу Божу в капличці. У них навіть була домовленість із молодим, але дуже ревним у вірі ксьондзом, що, якщо вони не приїжджають молитися, то ксьондз після відправи в себе повинен приїхати до них. Два тижні тому на велике католицьке свято Всіх святих він уперше не приїхав. Послали по нього кучера, той повернувся і сказав, що за селом його зупинили якісь озброєні люди, попередивши, що далі їхати не можна, позаяк у Голобах і довколишніх селах холерний карантин. У карантин ні вона, ні граф не повірили. А ось чому за цей час жодного разу не приїхав ксьондз, вони не знали. Хоча дещо й підозрювали.

Тепер же, помолившись, вона покликала чоловіка. Світло від свічок падало на його обличчя, вигравало полисками, і все довкола здавалося графині нереальним. Ця вечірня молитва у порожній капличці, місяць, котрий помирав десь там за порогом, і суворий погляд Божої Матері з ікони, яка немов запитувала, чому вона, раба Божа Ядвіга, не хоче зізнаватися у тільки їм обом відомому страшному гріху. «Якому?!» — безмовно підносила погляд до ікони графиня, але їй ніхто не відповідав.

Лише під ранок графиня забулася в тривожному напівсні. Пізніше вона опише стан своєї душі у листі-сповіді дорослій дочці: «Мені здавалося, що ця ніч виходить із моєї душі, вилітає великим чорним птахом, імени якого я не знаю, і цей птах укриває крильми палац, ліс, дедалі більший і більший простір, він уже обіймає всю видиму землю до обрію. Він готовий понести і мене, і весь світ у невідому, страхітливу чорноту, яка не має меж…»

Чоловік лежав поруч, вона знала, що й він не спить, але чомусь боялася навіть поворухнутися. Вона кохала його всією душею, всією своєю суттю, але тепер, після очищувальної молитви, сама думка про близькість здавалася їй блюзнірською. За ці півтора місяці вона не раз і подумки, і вголос дорікала чоловікові за його зухвалий і нерозумний вчинок на балу, хоч давно зрозуміла, що він, хоробрий шляхтич, спадкоємець графського роду, чий предок отримав титул не за улесливе служіння, а за воєнні доблесті, не міг вчинити інакше. Саме він, її Юзеф, і мусив зірвати маску з негідника. Нехай на хвилину, на мить, але зірвати.

6

Вранці граф Юзеф Войцицький попрощався і поїхав. Верхи на найкращому коні, у парадному військовому мундирі. Було в цьому щось театральне, але графиня розуміла чоловіка. Чи ж міг він постати перед злочинцем як переможений, як такий, що ганебно капітулював? Так, вони поступалися хитрій, безжалісній силі, але графиня знала, Юзеф до скону буде таким, як є. Гордим, хоробрим дворянином.

Вночі у неї промайнула думка — умерти всім разом: вона, донька, чоловік… Адже життя без Юзефа все одно не мало сенсу. Вона уявила — смерть заносить свою гостру косу над Ядзею, Ядзенькою, її донечкою, і мало не закричала. Ні, хай помруть двоє — вона і Юзеф. «Але як же Ядзя, маленька її донечка, вона залишиться сама-самісінька на цьому безжалісному білому світі?» Ця думка остудила графиню. Виходу не було. Повинен умерти або піти на муки чоловік. Відчаєна, вона беззвучно заплакала.

А тепер довго дивилася вслід чоловікові, який поволі віддалявся. Ось він оглянувся, подивився, немов хотів запам’ятати такими назавжди її і доньку, двох найдорожчих йому жінок — велику і маленьку.

— Татусь швидко повернеться? — спитала Ядзя.

— Так, швидко, дуже швидко.

Тієї миті графиня Ядвіга Войцицька вірила, що так воно й буде. Але минув день, і другий, і третій, і цілий тиждень, а чоловік не повертався. Дні спливали так повільно, що здавалося, наче кожен із них довший за тиждень, а то й місяць. Єдиною відрадою в цьому житті, що немов зупинилося, була донька. А вона все частіше запитувала, коли ж повернеться татусь. Графиня цілі ночі плакала і тоді здавалася собі ще самотнішою і покинутішою.

За кілька днів після від’їзду графа до неї вперше завітали сусіди — шляхтичі Оцялковські. Тут і з’ясувалася причина дивної порожнечі, яка оточувала Войцицьких ці півтора місяці. Виявилося (це потім потвердили інші сусіди), що на всіх дорогах, які вели в Лісогощу, хтось невідомий розставив таблички, які попереджали, що в селі лютує епідемія холери. Тих же, хто намагався проїхати, зупиняли вершники, які називали себе карантинною службою. Так було з Оцялковськими, з управителем княгині Чорторийської, із ксьондзом із Голоб. Після від’їзду графа і таблички, й охорона зникли.

Пізніше завітав Анджей Возняк. Виявилося, що слуга, якому відрізали язика, все ж таки зумів добратися до маєтку Анджея. На щастя, слуга трохи знав грамоту і зумів якось надряпати на папері заповітну фразу про битву під Радковичами. Анджей приїхав із цілим десятком гайдуків та ще взяв на підмогу сусіднього шляхтича Листвичину. Але він із допомогою запізнився. Разом із графськими гайдуками вони прочесали довколишній ліс, знайшли курінь, біля нього — сліди вогнища. Можливо, тут і було тимчасове пристановище розбійників, та слід їхній уже прохолов. Тільки безнадійно завивав вітер у кронах зовсім голих дерев.

Потім приїхав повітовий справник із Луцька. Але й він не міг нічим допомогти. Так, він чув про чоловіка в помаранчевій масці. Але де його шукати, ясновельможна пані? Звідки він чи його спільники з’являлися? Звідусіль? Так не буває. їх не було ніде і водночас вони були скрізь? Даруйте, ваша милосте, як це? Так, він щось таки чув про невловимість і підступність цього бандита, та якби ж хоч якась зачіпка, звідки вони прибули?..

Погостювавши кілька днів, відбув бойовий товариш чоловіка. Поїхав спантеличений справник. Графиня знову сама. Її ніхто не тривожив. І не потривожить уже ніколи, зрозуміла вона, відтепер нікому не потрібна, окрім маленької донечки.

На зміну осені прийшла дивовижно сніжна зима. Замело сад. Тільки вузенькі стежинки та одна доріжка вели тепер до палацу. Графиня блукала великими кімнатами, дедалі дужче впевнюючись у тому, що палац приречений назавжди лишитися занедбаним, зі старими меблями, що пам’ятали ще позаминуле століття, з підлогою, що рипіла, наче зойкала, зі старим дубовим паркетом, який дедалі частіше тріскався. У неї не стачить сили закінчити розпочате чоловіком, а сама думка вийти знову заміж, тим більше, коли доля Юзефа не була остаточно відомою, здавалася їй блюзнірською. Вона думала про Ядзю, котрій, коли виросте, життя вготувало сумну долю бідної нареченої, хоч і з графським титулом. Вона ще сподівалася, що Юзеф живий, але ця надія танула з кожним прожитим днем. А її саму, здавалося, разом із мерзлою землею невблаганно та безжалісно засипав сніг.

Разом із тим у ній щодня зростало бажання помститися тому, хто вкрав її щастя. Спершу вона мала намір звернутися до князя Любославського або князя Радзивілла, але зрозуміла, що на щось більше, ніж співчуття, навряд чи доведеться розраховувати. Якщо вже вони дозволили себе пограбувати, то чим допоможуть їй? Адже ніхто не знав, де знаходиться лігвисько звіра, хоча вона була певна, що десь воно є, може, й не дуже далеко.

І коли уявляла, як страшно катували там її Юзефа, вона стискала в кулачки маленькі пальчики і шепотіла міцно стуленими губами прокляття невпійманому дияволу.

Випадок підказав їй вихід. Вона отримала запрошення прибути на Водохрещу до колишньої сусідки Войцицьких — княгині Софії Чорторийської. Дорогою до старої княгині, дивлячись із вікна карети на засніжений ліс, вона раптом збагнула, що робити далі, вона згадала, що чула про небожа княгині — князя Адама Чорторийського. Шість років тому молодий, двадцятип’ятирічний князь після придушення повстання Костюшка і остаточної ліквідації незалежности Польщі сміливо подався в столицю Російської імперії, щоби клопотати за поляків, репресованих жорстокою північною імператрицею Катериною. Розповідали, що йому вдалося зустрітися з онуком Катерини, великим князем Олександром, майже своїм ровесником, і навіть подружитися з ним. Тепер же, коли Олександр став імператором, Адам Чорторийський буцімто став дуже впливовою особою при імператорському дворі. Ледве не другою фігурою після самодержця.

Графиня Войцицька вже знала, що попросить у княгині Чорторийської передати листа її сіятельному небожеві. Вона ще не відала, що стара Софія дуже прихильно поставиться до її долі. Що листа до «збитошного Адася», який піднісся на таку небувалу висоту, буде тут-таки написано. І що за тиждень вона, Ядвіга, поїде разом із дочкою, вірною Пелагеєю і кількома слугами до столиці в старому, купленому ще батьком Юзефа екіпажі. Шлях лежав через величезну засніжену імперію, крізь поліські болота і білоруські ліси, довгий і такий, що лякав, як її невідома доля. Вона ще не знала і не могла, звичайно, знати, що своєю ніжною ручкою у лайковій рукавичці починає підіймати важкий, величезний камінь, який зсуне з місця ще більшу брилу.

IV. Санкт-Петербург. Початок полювання

1

«Ви не повірите, панове, але ця історія почалася з мого слуги. Можете уявити собі, яка це втіха, коли ти, заклавши добряче за комір в п’яти-шести петербурзьких корчмах, ліг спати о п’ятій чи й шостій ранку, а вже о десятій, ледве проклюнулося світло, тебе найбрутальніше торсають за плече. Нарешті збагнувши, що тебе не волочать тротуаром поліцейські або служки нахаби-корчмаря, а всього-навсього будять, ти бачиш над собою нахабну і лукаву подобину свого слуги Петруся.

— Уб’ю! — заревів я й щосили буцнув ногою.

Але, напевне, не влучив або ж Петрусь своєчасно відскочив, бо звичного ревіння, схожого на ревище сільського бугая, я не почув. Розчарований, я знову заплющив очі, бажаючи одного — щоб цей виплодок, приставлений до мене, мабуть, тільки для того, щоб мучити ранками після чималих дружніх дербелизів, нарешті зник, як прикрий сон. Але Петрусь чи не був народжений відьмою, а зачатий триоким вампіром, бо не щез геть, а набрався нахабства і ще раз потривожив свого пана.

— Ваше превосходительство, Василь Петрович, — доскочив до мого слуху звідкись здалеку його торохкий огидний голос. — Ви можете сердитися, але пан…

Далі голос почав знову зникати, перетворюючись на суцільне нерозбірливе гудіння. Впевнений, що разом із голосом пропав і сам предмет, з якого вилітали такі немилозвучні рулади, я якомога глибше уткнувся носом в подушку, водночас натягаючи на голову перину.

Але Петрусь, якого у дитинстві і зрілому віці малувато пороли різками та іншими атрибутами слухняности, як натуральний вияв розбещености і гнилої суті модного нині лібералізму, який не дозволяє шмагати слуг, як Сидорових кіз, вирішив мене остаточно добити і найогиднішим чином знову перервав сон, бо я знову відчув на плечі його, напевне, немиту лапу, а просто над собою — його гниле дихання. Тим часом перина поповзла кудись униз, від чого мені здавалося, що з мене здирають шкіру.

— Василю Петровичу, не гнівайтеся, не гнівайтеся, — гундосив він при цьому. — Тільки вас неодмінно вимагають до себе його сіятельство пан Рибалко. Там, на кухні, їхній слуга стоїть, каже, щоб ви негайно з’явилися перед їхні очі. Зараз же.

— Щоб твого Рибалка тричі підкинули і один раз спіймали, — пробурмотів я, та все-таки підвів голову.

Голова моя розламувалася, як гора під час землетрусу в Альпах, звідки я повернувся два роки тому, приставлений з особливим дорученням до штабу його сіятельної світлості генералісимуса Суворова, князя Задунайського і Римницького. „До біса, та не все так п-погано, якщо я ще пам’ятаю титули покійного генералісимуса“, — подумав я. Спробував усміхнутися, але усмішка, напевне, вийшла схожою на вищир загнаного мисливського пса, який вилізає без здобичі з лисячої або борсучої нори. Петрусь колихався перед моїми очима, наче зелений ліхтар, в якому гасла свічка, такими останнім часом почали прикрашати Невський проспект. Кімната кудись пливла, і я подумав, що зараз не в Альпах землетрус, а в Петербурзі.

— Щ-що йому треба, барбосу? — ледь повертаючи язиком, запитав я.

— Не повідомляли-с, — удав освіченого Петрусь, скорчивши при цьому свою мавп’ячу подобину. — А втім, ви можете самі побесідувати з ним…

— Що? — заревів я і кинув у Петруся подушкою. — Ти хочеш, негіднику, щоб я перед його слугою з’явився у такому вигляді?

Петрусь подушку зловив і акуратно поклав, але не мені під голову, а чомусь у ноги. Тут я позіхнув і остаточно зрозумів, що хоч як крутись, а вставати доведеться».

Так колись опише у своїх мемуарах початок цього певною мірою історичного дня сам Василь Слєпньов. Поки що ж, нарешті вставши, одягнувшись і взявши з рук вірного Петруся порцію розсолу, Василь Слєпньов, який мав до того часу звання поручика і посаду чиновника з особливих доручень канцелярії Його Імператорської Величності, поїхав до свого безпосереднього начальника Антона Рибалка. Відділ, в якому служив Слєпньов, наче не існував. На відміну від своїх колег-чиновників, Слєпньов не ходив на службу, але будь-коли мав бути готовим виконати доручення начальника. У них склалися доволі близькі, майже товариські стосунки, хоч Рибалко не раз давав відчути різницю у їхній соціальній ієрархії. Зближувало їх те, що обидва були з України. Прадід Василя — сотник Федір Сліпень — на початку XVIII століття опинився в числі тих козаків, які стали на бік гетьмана Івана Мазепи, котрий уклав союз із Карлом XII, шведським королем, і після Полтавської битви змушений був шукати пристановища в Туреччині. Там Федір Сліпень і лишився, одружився з донькою свого старшого товариша — також сотника — Рябошапки, там, у селищі на березі річки Прут, і народився дід Василя — Панасій. У рідні полтавські краї Федір Сліпень повернувся лише через двадцять років, після того, як старий гетьман Данило Апостол виклопотав прощення для козаків, які пішли з Мазепою. У роду Сліпнів вчинок їхнього предка-мазепинця зустрів, як тепер сказали б, неоднозначну реакцію, і потім про нього намагалися не згадувати. Онук же Федора, а батько Василя — Петро Сліпень, який сотникував уже за останнього гетьмана Кирила Розумовського — після ліквідації Гетьманщини вирішив змінити прізвище на «благозвучніше». Слєпєнь замість Сліпень видалося не зовсім підходящим. Допоміг випадок. Сотник Петро Сліпень потрапив на чергову російсько-турецьку війну, відзначився там і попросив у жалуваній грамоті записати його «по-благородному» Слєпньовим.

Син Петра Василь мав, як і його далекий предок, доволі авантюрний характер. Господарювати на четвертій частині хутора, що дісталася йому у спадок, його не влаштовувало, і він подався шукати щастя у далекій північній столиці, збудованій на кістках його предків-козаків. Після успішного освоєння десятка-другого столичних корчм, у результаті чого були пропиті останні батьківські грошенята, після кількох безуспішних спроб влаштуватися на службу доля звела його з іншим вихідцем з України — Антоном Рибалком.

Антон Рибалко, на відміну від Сліпня, був родом із Правобережної України, а точніше, з південної Волині, яка перебувала тоді у складі королівської Польщі. Він належав до одного з тих нечисленних українських шляхетських родів, який уперто тримався православної віри. За що не раз піддавався гонінням із боку властей і сусідів — ревних католиків. Один із таких сусідів, які здавна ворогували з Рибалками, шляхтич Мачинський, у 60-ті роки XVIII століття вступив до так званої Барської конфедерації, яка об’єднувала непокірних шляхтичів, котрі вимагали більших вольностей для себе і ненавиділи «бидло». Саме діяльність барських конфедератів, їхній розгнузданий терор, призвели до знаменитої Коліївщини. Та ще до повстання конфедерати в числі інших спалили й садибу Антона Рибалка. У вогні загинули його дружина і сестра, яка приїхала якраз на гостини. Антон, який дивом врятувався разом із сином і дочкою, поклявся помститися і спрямував свій погляд на Росію. Він прибув до Петербурга і добився прийому у князя Потьомкіна, почав доводити, що не лише Правобережну Україну, а й усю Польщу необхідно приєднати до імперії. Інтереси втікача з Речі Посполитої цілком збіглися з інтересами уряду Катерини II, яка до того часу провела разом із Пруссією й Австрією перший поділ Польщі. Ось чому Рибалко потрапив у поле зору тоді ще молодого князя Івана Куракіна, якому цариця і доручила вести таємну підготовку до наступних поділів Речі Посполитої.

Антона Рибалка зараховують на службу у таємний куракінський відділ, або, як на тоді, — приказ, і він повертається до Польщі. Точніше, на ті українські землі, які ще були під польською владою. Там він невтомно агітує проти слабкої королівської влади Станіслава Понятовського і вербує собі прихильників. Йому потрібні були помічники, і під час одного з наїздів у Петербург він познайомився з Василем Слєпньовим. У доволі авантюрному землякові він відчув не лише споріднену душу, а й досить здібного підлеглого і забрав його у Польщу. Там Василя спершу видають за родича Рибалка, а потім він непомітно розчиняється у численних містечках Волині і Поділля, вигулькуючи то дрібним шляхтичем Слєпньовським, то купцем із Білорусі. В нього несподівано виявляються здібності до мов. Він швидко знаходить спільну мову і з польським шляхтичем, якого образив сильніший сусід, і з євреєм-корчмарем, до якого сходилися всі міські новини. До того ж у його кишені завжди знаходилося з десяток-два злотих, або й старі золоті дукати спокусливо бряжчали.

Значною мірою саме завдяки Рибалку і Слєпньову (і таким, як вони) 1791 року була створена інша конфедерація — Тарговицька, члени якої орієнтувалися на Росію і навіть офіційно звернулися до імператриці Катерини з проханням про втручання у польські справи. Відомо, що й маніфест конфедерації писався не десь, а в Санкт-Петербурзі.

То було торжество справи, за яку так завзято боровся Антон Рибалко. Чи варто дивуватися, що він отримав російський орден і доволі чималий маєток на приєднаних землях. Не обійшли увагою і його підлеглого. Василь Слєпньов отримав чин поручика, йому пожалували невелике сільце у Білорусії. Правда, господаря з нього не вийшло. Незабаром він продав і свою невелику садибу разом із кріпаками, бо корчми у «північній Пальмірі» стриміли на кожному кроці, а душа Василева була широкою. Так із ним лишився тільки вірний і дуже необхідний йому Петрусь.

А проте незабаром про Слєпньова знову згадали. Куракінські хлопці потрібні були новому імператору Павлу, і Слєпньову довелося рушати у далекий італійський похід та випробувати на своїй шкірі перехід через Альпи, де він і ще кілька «рибалківців» спостерігали за поведінкою сіятельного князя Римницького і графа Задунайського-Суворова та його офіцерів, які цілком могли заразитися ідеями французької революції.

Повернувшись із походу, Василь Слєпньов пересвідчився, що його начальник здобув ще більшу вагу при дворі. Незабаром обидва вони взяли участь у змові проти імператора Павла, а після того, як на престол сів його молодший син Олександр, Василь Слєпньов міг кілька місяців благополучно пропивати премію, отриману, звичайно, не за те, що задушили царську особу, а за «подобающеє усердіє».

2

Отже, того не дуже щасливого ранку Василь Слєпньов, оббризкавши себе холодною водичкою та задовольнившись чималенькою порцією розсолу, поїхав до Рибалка, бо знав, що той задля розваги посилати по нього не стане, та й чекати на підлеглих не любив. Рибалко зустрів його у своїй міській квартирі, у будинку на одній із вулиць, що виходили до Невського проспекту. На відміну від доволі зім’ятого Слєпньова, виглядав він свіжим і осяйним і чимось нагадував мисливця, який вистежував дичину.

«Либонь, нове дільце світить», — подумав Слєпньов, побачивши свого безпосереднього начальника.

— А ти, братику, бачу, вчора добряче нализався, — вилив на нього цеберку холодної води Рибалко. — До ранку, мабуть, пиячили?

— Майже, Антоне Федоричу, — зізнався Слєпньов, бо знав, що обдурювати Рибалка небезпечно так само, як і спізнюватися на зустріч із ним.

— Так, так, звичайно, графині тебе в такому вигляді не покажеш, — констатував Рибалко.

Він подзвонив і звелів слузі принести стопарчик горілки.

— Це я тому такий щедрий, що краще ти в мене тут похмелишся, ніж потрапиш знову в трактир до своїх п’яничок, — пояснив Слєпньову, здивованому такою несподіваною щедрістю.

Коли ж Василь Петрович узяв із рук слуги чарку і задоволено крякнув, відчуваючи, як тіло оживає під дією такої необхідної йому рятівниці, Рибалко й запитав його про те, задля чого, як виявилося, викликав.

— Ти, звісно, чув про людину в помаранчевій масці?

— Це той, котрий… грабував польських вельмож? — наморщивши лоба, згадав Василь Петрович.

— Той самий, — підтвердив Рибалко. — Пам’ятаєш, ти ще його нашим союзником називав…

«Припустимо, називали його нашим спільником-помічником ви-с, Антоне Федоричу, а не я», — подумав Слєпньов, а вголос сказав тільки:

— Він нібито під час бунту Костюшка кудись згинув…

— Згинув, а тепер знову об’явився, — сказав Рибалко. — І тепер це не просто бандит, а найлютіший ворог Російської імперії, який зазіхає на життя її знатних підданих.

Спиною Слєпньова пробіг неприємний холодок. Він навіть дозволив собі поморщитись. Наступні слова Рибалка потвердили його найгірші сподівання.

Рибалко показав підлеглому на одне з м’яких крісел у вітальні, сам зручно вмостився поруч. Витримавши невеличку паузу, він розповів, що в Петербург прибула така собі графиня Войцицька. Вельможна особа добилася прийому у наближеного до государя-імператора князя Адама Чорторийського.

— Сподіваюся, ти знаєш, яку вагу зараз має при дворі цей польський князь?

— Ще б пак не знати, — пробурмотів Слєпньов.

Справді, ім’я князя Чорторийського, якого називали навіть другою особою в державі, було тоді у російській столиці у всіх на устах, надто ж у вищому світі. Ходили чутки, що він разом із трьома іншими вельможами, яких називали «молодими друзями імператора», — графами Строгановим і Новосельцевим і вихідцем із Малоросії Василем Кочубеєм, — складають якийсь «негласний комітет», який готує важливі реформи і якому належить вся реальна влада в Росії. Так було насправді. Гурток друзів молодого, двадцятичотирирічного імператора, також молодих і повних реформаторських ідей, і справді протягом 1801–1803 років керував Росією. Що ж до князя Чорторийського, то 1804 року його призначають міністром закордонних справ, і кілька років він визначав зовнішню політику величезної імперії. Навіть поконфліктувавши з імператором, який вирішив виступити на боці Австрії в її новій війні проти Наполеона (Чорторийський був прихильником перетворень на кшталт наполеонівських), демонстративно подавши у відставку з провідної міністерської посади, князь Чорторийський ще два десятиліття, до 1830 року, коли він очолив уряд повсталих у Варшаві, залишався однією з найвпливовіших фігур на політичному небосхилі Російської імперії. На початку 1802 року він був на найвищій вершині — поряд із троном.

Тим часом Рибалко розповів, що графиня поскаржилася князю-землякові на бандита, котрий захопив у полон її чоловіка. Князь доповів про напад на бал у князя Любославського і полон графа Войцицького самому імператору. Розгніваний цар (адже зазіхали на честь одного з його підлеглих) викликав до себе князя Куракіна, а вже той — Рибалка. Надійшла вказівка зробити все можливе, аби спіймати злочинця. Саме спіймати, а не просто знищити.

— Ти, звісно, розумієш, наскільки непросто буде це зробити, — сказав Антон Федорович.

Ще б пак, Слєпньову та не розуміти. Він згадав, як зухвало, мов із пекла, то тут, то там з’являвся цей уматерілий розбійник. Він нападав завжди несподівано, викрадав найдорожче — коштовності, сімейні реліквії, картини відомих у Європі художників, безжалісно знищував усіх, хто ставав у нього на шляху. Час від часу він кудись зникав, немов розчинявся у повітрі, щоб виникнути в найнесподіванішому місці. Тоді вони справді вважали, що людина в яскравій помаранчевій масці своїми зухвалими пограбуваннями ще більше дестабілізує обстановку, розхитуючи Польську державу. Ніхто й гадки не мав, що ось так повернеться справа.

Виклавши все, що знав про візит до Петербурга графині Ядвіги Войцицької і наслідки її приїзду, Рибалко сказав, що, позаяк сам він заклопотаний іншими державної ваги справами, то цю, безумовно, небезпечну, але й відповідальну справу доручає йому, поручику Василеві Слєпньову. Побачивши, як скис співрозмовник, він багатозначно додав, що князь Куракін (а ти, братику, знаєш, що його світлість слів на вітер не кидає) у разі вдалого завершення операції обіцяв клопотатися перед государем про нагородження Слєпньова орденом, а також чималою грошовою винагородою та присвоєння йому звання капітана.

— А тобі, братику, час подумати про власний маєток, якщо вже той, подарований, проциндрив, — сказав Рибалко. — І женитися тобі, братику, час, а таки час, п’ятий десяток побіг уже. Так що личить виявити старання. А поки що накивай п’ятами додому, щоб завтра був тверезий, як скельце на сонечку. А я вже сам з’їжджу до графині та попрошу перенести зустріч на завтра…

Слєпньов підвівся слідом за господарем і слухняно поплентався до виходу. Холод, що жалив йому спину, не відступав, навпаки, дедалі міцнішав. На вулиці йому здалося, що ще дужче посилився холодний північний вітер, який гнав над столицею імперії важкі свинцеві хмари.

3

Зустріч Рибалка і Слєпньова з графинею Ядвігою Войцицькою відбулася наступного дня опівдні, у заміській резиденції князя Адама Чорторийського, який прихистив сусідку і далеку родичку по чоловікові. Коли вона увійшла, Слєпньова вразила її печальна краса, глибина її великих сірих очей, які притягували до себе і здавалися безбережними озерами тихої осінньої пори. Його вразила таємнича, непояснима сила, що її випромінювала така тендітна на вигляд жіноча фігура. «За таку жінку варто ризикувати, — подумав Слєпньов, мимоволі милуючись витонченими, ледь загостреними рисами блідого обличчя графині. — Шкода, що вона не рівня мені і ніколи не буде рівнею, дідько б узяв цих польських аристократів з їхнім гонором».

Рибалко наперед вибачився за можливу скрупульозність розпитів. Нехай їхня графська ясновельможність не переймається, якщо якісь запитання видадуться дивними. Але їм треба знати якомога більше, аби спіймати або знищити злочинця.

— Я розумію, — сказала графиня. — До ваших послуг.

Вони зручно розмістилися у м’яких фотелях. Перша бесіда тривала близько п’яти годин. Вони розпитували і розпитували.

Потім ще двічі зустрічалися по кілька годин. Познайомився Слєпньов і з маленькою Ядзею. Дівчинка дивилася серйозно, на кілька запитань відповіла на диво по-дорослому. По кілька годин вони говорили з Пелагеєю і двома графськими гайдуками, які минулої осені охороняли графський палац.

їх справді цікавило геть усе. Як поводилися бандити на тому балу — весь час впевнено чи все-таки було в їхній поведінці щось таке особливе. Щось таке, за що можна зачепитися. Ні, нічого такого графиня не спостерегла. Всі стояли заціпенівши, а бандити, навпаки, орудували нахабно і зухвало. Невеличка затримка сталася лише тоді, коли її чоловік зірвав маску з їхнього ватажка. Але тоді злочинець у помаранчевій масці стояв спиною до зали. Потім вони вийшли і немов розчинилися у повітрі. До тої зустрічі, до нападу на дорозі, жодних ознак їхньої присутности не було.

І все-таки наприкінці першої ж бесіди у Слєпньова з’явилася малесенька, але зачіпка.

— Розумієте, пане поручику, — сказала графиня трохи збентежено. — Якось раз, коли я розмовляла з чоловіком, мені здалося…

Слєпньову довелося витримати довгу-довгу паузу. Якесь шосте відчуття підказало йому, що підганяти не варто, що запитання може злякати якусь думку співрозмовниці, яка, видно, давно непокоїла її. І він не помилився. Нарешті озвавшись, графиня повідомила — якось, одного разу, їй здалося, що її чоловік знає людину в помаранчевій масці або десь її, зрештою, вже зустрічав.

— Тоді чому він не сказав вам про це? — спитав Слєпньов. — Він вам не довіряв?

— Ні. Але, пане поручику… Я сама не розумію, чому ця думка раніше не прийшла мені до голови, — графиня Войцицька ще дужче збентежилась. — Він якось так дивно сказав: «Я б тобі довірив страшну таємницю, якби не боявся помилитися».

— А чи не хотів він сказати, що тим розбійником був хтось із гостей князя Любославського? — ризикнув висловити здогад Слєпньов.

— Що ви, пане поручик, там усі були достойні люди, — вона вимовила це з непідробним жахом.

Але з виразу її обличчя Слєпньов зрозумів — саме так подумала і графиня. Зрозумів він і таке — граф, не маючи доказів, не наважився на скандал у маєтку князя. Адже якщо він впізнав когось із високопоставлених гостей, то, назвавши його ім’я, ризикував видатися не лише обмовником, який кидає ганебну тінь на уродзоного шляхтича, але й несповна розуму. О, Слєпньов добре знав закони шляхетської честі. Пізніше граф, можливо, і пожалкував про це, та було вже пізно. Все переважила небезпека, яка нависла над життям дочки. Це пояснювало, чому Юзеф Войцицький так безстрашно поїхав назустріч своєму ворогові.

Можна було передбачити — граф сподівався якось домовитися з ним, покладаючись на його вельможне походження.

А втім, це була всього-навсього версія, яку ввечері Слєпньов обговорив удвох із Рибалком, але версія доволі спокуслива. Вона уможливила певну схему дій.

— Отже, уявімо, — роздумував Рибалко. — Уявімо собі, що один із гостей заздалегідь приїжджає до маєтку князя. З ним челядь і охорона. Він поселяється в палаці. Разом з усіма веселиться, бенкетує. Або, сказати точніше, вдає, що бенкетує. Водночас уважно роздивляється…

— Якщо він раніше там не був, — уточнив Слєпньов.

— Так, ти маєш рацію, — схвалив Рибалко. — Якщо тільки він не вивчив обстановку раніше, підлий пес. Адже, щоб потрапити на бал, треба було бути не просто багатим і родовитим, а й належати до певного кола. Отож коло…

— Так, — Слєпньов трохи поморщився. — Але хто це міг бути?

— Саме про це я й хотів запитати, — лукаво сказав Рибалко. Та, побачивши, що його соратник-підлеглий хтозна-як збентежений, змилостивився:

— Давай кумекати разом.

Але, як виявилося, «кумекати» було доволі важко. Обоє знали весь тодішній цвіт аристократії Волині, Поділля і Київщини, тобто майже всієї України, яка до 1793–1795 років перебувала під владою Польщі. Перед їхніми очима подумки проходили князі, графи, барони і просто багаті шляхтичі. Так, вони були горді, свавільні, могли напасти на сусіда, який чимось не догодив, надто ж якщо сусід був дрібнішим шляхтичем, вони нерідко гризлися один з одним на сеймі і місцевих сеймиках. Але уявити когось із них у ролі бандита в помаранчевій масці було важко, майже неможливо.

— Що ж, братику мій, доведеться тобі рушати в далеку путь із тим, що є, — сказав врешті-решт Рибалко. — Не зітхай так. Нічого не вдієш, така монарша воля. Виходитимеш із конкретних обставин. Там у тебе повнісінько знайомих. А до властей місцевих я тобі дам листа. Можливо, за підписом самого государя. Або князя Чорторийського, що, може, не менш важливо для тих панів.

Та перед тим, як Слєпньов ступив на той небезпечний шлях, сталася подія, яка потрясла Ядвігу Войцицьку. Десь за три дні після останньої бесіди з графинею Василя Петровича терміново викликав Рибалко. Той і повідомив йому, що минулої ночі отруїлася Пелагея.

— Треба негайно їхати туди, — сказав Рибалко. — Може бути несподіваний поворот. А втім, їдемо разом.

Коли вони прибули до заміської резиденції Чорторийського, то застали графиню в стані, близькому до божевілля. Цього разу розпатлана, почорніла з лиця, вона істерично комусь заперечувала: «Не вірю, не може бути, цього не може бути ніколи». Рибалко і Слєпньов ледве втихомирили її. Коли вона змогла говорити, то розповіла, що Пелагею знайшли вранці мертвою в її кімнаті. Поряд лежала записка: «Простіть, я служила злочинцю». Домашній лікар Чорторийських констатував отруєння миш’яком, якого Пелагея ввечері насипала у свій чай.

Звичайно, графині було чого журитися і впадати в істерику. Пелагея стільки років служила їй вірою і правдою. Незважаючи на різницю в суспільному становищі, вони стали майже подругами. Ні з ким не була графиня такою відвертою, нікому так не довіряла. Більше того, вона не раз вручала селянським міцним рукам служниці долю маленької Ядзі. І ось Пелагея, яка здавалася їй втіленням добра і відданости, відплатила їй чорною невдячністю. Але чому, чому?

— Але чому, чому? — запитала графиня, широко розплющивши заплакані, у перлах сліз іще красивіші очі. — Як вона могла? Чому не довірилася мені?

— Щось же її до цього спонукало, — пробурмотів Рибалко. — Щось підштовхнуло. Але що?

— Ви мене питаєте? — Ядвіга Войцицька знову почала схлипувати.

— Так, — збентежився Рибалко. — Але заспокойтеся, ваша ясновельможність…

Врешті-решт заспокоївшись, Ядвіга Войцицька сказала, що нічого нового вона їм повідати не зможе. Так, між Пелагеєю і вбитим графським садівником був якийсь зв’язок. Але ж це вона, графиня, хотіла, щоб Пелагея нарешті влаштувала свою долю. А Пелагея відмовилася йти заміж за садівника. Та висувати якісь здогади, що саме він втягнув Пелагею у злочинну змову, на її погляд, не варто. Ні, це неможливо, це дурниця, але, ах, панове, я нічого не можу сказати…

Так нічого і не добившись, Рибалко і його підлеглий покинули палац. Лютнева негода пробирала до кісток. Над величезним парком, який підступав до палацу, кружляла величезна зграя гайвороння. Здавалося, птахи накаркують ще більшу біду.

Нарешті карета рушила. Поскрипували колеса, немов намотуючи на ободи велику таємницю.

— І що ти про все це думаєш? — першим озвався Рибалко.

— Пелагея, якщо вона в змові, багато разів могла віддати графську доньку до рук розбійників, — почав розмірковувати Слєпньов. — Проте вона не зробила цього. Чому?

— А тому, друже мій, — сказав із легкою погордою Рибалко, — що чоловікові в помаранчевій масці насправді потрібен був граф, а не його дочка. Тут є інше, набагато важливіше — як і чим змусив він цю Пелагею служити собі? Садівника, здається, усунули неспроста. Судячи з усього, він був готовий зізнатися, що допомагав бандитам. А вірну Пелагею не зачепили. Виходить, знали, що мовчатиме. Чому — ось де собака закопана.

— Справді — чому? — радше не Рибалка, а самого себе тихо спитав Василь Слєпньов.

Відтепер у його вже досить полисілій голові засіла думка, що у цій справі прихована якась пружина, знайти яку він поки що не в змозі. Для нього головним було не те, чому Пелагея погодилася служити бандитам. Тут причин могло бути аж надто багато — страх за себе, за своїх близьких і навіть за ту ж таки маленьку Ядзю, котру вона, без сумніву, любила. Але як же так швидко і непомітно могли люди чоловіка в помаранчевій масці встановити зв’язок зі слугами Войцицького? Поміж суботою, коли граф зірвав маску з ватажка банди, і днем повернення подружжя до свого маєтку — а це також субота — минув лише тиждень. Виходило так, що помсту свою надто вже розумний ватажок задумав одразу і почав її реалізовувати, не гаючи жодної хвилини. Він обсновує маєток Войцицьких невидимими нитками свого страхітливого плану, більше того — робить кількох людей графа своїми спільниками. Але як?

Слєпньов подумки зводить докупи все, що взнав за три дні бесід, які добряче виснажили не лише графиню та її слуг, а й його самого. Ось перед очима несподівана (завжди несподівана!) поява «помаранчевої маски» із поплічниками, ось графиня злякалася, коли побачила у кімнаті з пальмою ляльку з виколотими очима. Про вбивство садівника і язик слуги, який прислали бандити, згадує Слєпньов. Про таємничу поїздку Юзефа Войцицького до лісу. Потім Слєпньов повернувся до нападу на графський екіпаж у лісі. До їхнього шляху із Заславля додому. Тоді на них могли напасти будь-коли, а напали неподалік від їхнього ж села. Повернувся він до балу і з’яви на ньому людини у яскравій помаранчевій масці. Ось той заходить до зали, а потім, майже виконавши свою місію, виходить і в дверях стикається з графом Войцицьким. Слєпньов уперто шукав зачіпку, яка могла йому допомогти, якщо не привести до бажаної мети, то бодай прислужитися на початку небезпечного пошуку. Інколи Слєпньову здавалося, що та зачіпка зовсім близько, варто лише трохи напружити мозок. Він уперто думав, відкидав деталь за деталлю; все, що хвилину тому здавалося таким важливим, раптом тьмяніло, губилося серед чогось важливішого і згасало, мов слабка перетліла жарина.

І все-таки в результаті виснажливих роздумів вибудувався певний логічний ланцюжок із подій і його власних думок. Він не міг уторопати, до чого цей ланцюжок веде, але щось уже тенькнуло зовсім поряд, мов дзвінок на дузі візника, який велить забиратися геть із дороги. Він відскакує, він бачить дугу і сам дзвінок, який калатається, тріпоче при шаленій їзді і слабкою блискавкою розпорює вечірнє повітря.

Тут несподівано й осяює Слєпньова дивна на перший погляд думка: а раптом ще до інциденту на балу в оточенні графа Войцицького був спільник розбійників? Хто? Міг бути той-таки садівник, який потім і завербував Пелагею. Але тоді поставало інше запитання: навіщо цей невідомий спільник був потрібен людині в помаранчевій масці? Висновок міг бути лише один — той, хто ховався під цією клятою маскою, знав, що скоїться на балу в князя Любославського.

Від такої несподіваної думки і справді можна було збожеволіти. Від неї віяло містикою, а містики наш герой, незважаючи на те, що походив зі старовинного козацького роду, не любив. І не вірив у неї. Василь Петрович спробував було знайти раціональне пояснення, однак досить швидко зайшов у глухий кут. Але думка про якусь таємну пружину, навіть про вміло поставлений спектакль вперто свердлила мозок.

4

Так тривало кілька днів. Слєпньов готувався до від’їзду в Україну і відтягував його. І не тому, що боявся поїздки. Холодок між лопатками не зник, але до нього додався азарт мисливця.

Це був особливий азарт. Десь поряд уже трубив ріг, ще дужче збуджуючи його нетерпіння. А він стояв у позі хорта, який роздмухував ніздрі і жадібно винюхував повітря, готовий от-от рвонути по здобич.

Та було і таке відчуття, що перед полюванням його стриножили або ж накажуть бігти в протилежний бік від здобичі. «Звідки воно, це відчуття?» — запитував себе Слєпньов і не знаходив відповіді.

Може, від останньої зустрічі з Рибалком, коли той переказав зміст своєї розмови з князем Куракіним? Князь, дізнавшись про їхню версію — грабіжник може виявитися вельможею — категорично заборонив, якщо, диви, ця версія й потвердиться, її розголошувати. Російська імперія не хотіла сваритися з новими знатними підданими і на початку царювання Олександра І, за якого князь Адам Чорторийський був правою рукою, загравала з поляками. Належало просто тихо позбутися злочинця, і зробити це має не хтось там, а саме Слєпньов.

— Як? — сакраментальне запитання Слєпньова наткнулося на жорстокий сарказм Рибалка.

— Це ти запитуєш?..

Слєпньов зітхнув. «Здається, їду шукати вітру в полі», — подумав він. Щоправда, Рибалко потвердив — йому дадуть лист. Зрозуміло, його треба надійно сховати на випадок, якщо… сам розумієш (Слєпньов при цьому непомітно здригнувся). Цим листом усім місцевим властям, до яких звернувся б пред’явник, надається найвище повеління безвідмовно, всебічно і негайно допомагати йому.

Перед самим від’їздом, коли Петербург на кілька днів відпустили тріскучі лютневі морози і в повітрі виразно запахло наближенням весни, Слєпньов востаннє зустрівся з Рибалком.

— Розумієш, яка холера, — зовсім простакувато сказав Антон Федорович. — Ми маємо мовбито дві цінні вказівки. Зловити (і то неодмінно) злочинця живим, аби наші вінценосні особи могли лицезріти це диво природи. — Він поморщився і за звичкою почухав підборіддя вказівним пальцем. — І другу вказівочку — тихенько знищити, якщо він виявиться таким, що належить до вельможної шляхти. Звичайно, було б добре, якби він до неї не належав, холера б його взяла. Але ти сам розумієш, що звичайний драб, хам навряд чи стільки років міг би так вдало і вміло обводити довкола пальця вельможних панів і владу.

— Та вже ж, навряд, — зітхнув Слєпньов. — Пам’ятаю, які суми обіцяли колись магнати тому, хто зловить або хоча б застрелить злочинця.

— Ото ж бо й воно, — багатозначно підняв палець Рибалко, і Василь Петрович приготувався почути чергову ідею, яка щойно осяяла його начальника. Так і сталося. Витримавши паузу, необхідну, звісно ж, для того, щоб надати ще більшої ваги своїм словам, Рибалко провадив далі:

— Саме тому я відмовився від ідеї, яку підсунув мені його світлість князь. Він, уяви собі, запропонував залучити великі поліцейські сили, а можливо, і війська, створивши перед тим пастку для розбійника. Але ж ми з тобою знаємо, що наш голуб у масці не дурень.

— Не дурень, далеко не дурень, — погодився Слєпньов.

— Саме так, друже мій. У нього напевне знайшлися б інформатори. Та ще й наглумився б із нас, субчик-голубчик. Тоді вже напевне його не спіймали б.

Після нової порції мовчання Слєпньов нарешті почув останню версію шефа:

— Ми передбачали, що, можливо, це якийсь шляхтич, який має доступ до палаців вельможних панів. А я ось подумав — а якщо він всього-навсього, сказати б, на службі у якогось там пана чи, не дай Боже, графа? І, зробивши свою чорну справу, ховається собі в замкові чи палаці? Га? Тобі треба мати на увазі і таку можливість.

Слєпньов не став розчаровувати Антона Федоровича, що подібна думка вже відвідала і його самого. Адже десь має грабіжник відсиджуватися, кудись збувати награбоване. А награбоване ніде не спливає. З другого боку, якщо уявний господар людини в помаранчевій масці отримував із рук грабіжника коштовності, то він не міг нікому їх показати, не ризикуючи бути викритим. Якщо тільки не був маніяком, який десь у таємних підземних апартаментах милується вечорами при тьмяному світлі свічки награбованим за стільки років.

Отже, Слєпньов вийшов від Рибалка з новою тривогою. Він поволі пройшовся стежкою до воріт, повернувся назад, потім сів в екіпаж. І раптом відчув, як всередині його щось засмоктало, немов сіла в грудях невидима звіринка. Якби спитав оце хто-небудь, що його мучить, він навряд чи й відповів би. Не тільки, радше не стільки майбутня небезпечна подорож, як якась незбагненна тривога, що ось від’їжджає він, так і не з’ясувавши у цій вкрай загадковій історії ще чогось надто важливого. Такого, що не дається ані розуму, ані почуттям. Що ж це таке? Що коїться з ним? Чого він не може вловити? Василь Слєпньов не знав.

Він уже під’їжджав до своєї квартири, як раптом до болю зримо побачив перед собою чиїсь великі очі, які пронизливо і водночас немов здалеку дивилися на нього. Він здригнувся, примружився, але видіння не минало. Струснув головою, проганяючи його, та дарма. Висунувшись із карети, він звелів кучеру їхати за місто, а коли той закомизився, пообіцяв заплатити удвічі.

На його щастя, графиня Войцицька виявилася на місці — у відведених їй апартаментах правого крила заміської резиденції князя Чорторийського. Поки їй доповідали про приїзд Слєпньова, Василь Петрович устиг кілька разів подумати, чи не повернути йому назад. Чого б це? Звідки таке бажання? Він не міг відповісти. Нарешті його запросили, і в невеликій залі Слєпньов побачив жінку з великими сірими очима, яка йшла йому назустріч. Правда, не сама. Її супутника Слєпньов добре знав: це був Мечислав Кульчинський — багатий подільський шляхтич, котрий у минулому дотримувався доволі прозорої проросійської орієнтації і приєднався до Тарговицької конфедерації. Щоправда, потім, здається, він побував і в одному із загонів Костюшка, але тоді подібною непостійністю грішило чимало уродзоних шляхтичів.

Як виявилося, Кульчинський випадково зустрів графиню, коли завітав із візитом до князя Адама. Він уже знав про її історію і, як здалося Василеві Петровичу, співчував навіть надто емоційно, і щось боляче кольнуло його. «Чи не ревную я графиню?» — подумав він і усміхнувся. Ця таємна, зовні ледве вловима усмішка мала гіркуватий присмак. Він пригадав, що пан Мечислав, здається, вдівець, і неприязнь його посилилася. Невже у нього, Слєпньова, зародилося глибше, ніж звичайна симпатія, почуття до цієї аристократки? «Ні, вона, братику, птаха не твого польоту», — сказав він сам собі.

Представлений як земляк, шляхтич Веслав Слєпньовський, він любенько побесідував з обома. Кульчинський обурювався, чому власті не вживають належних заходів, пропонував свої ідеї, і тут Василь Петрович подумав, що, можливо, він і такі, як він, йому допоможуть надалі. На якусь хвилину він завагався, чи не відкритися панові Мечиславу, але вирішив, що поки що не варто.

Пославшись на справи, він поспішив відкланятись. Графиня провела його за двері, подивилася своїм сумним поглядом.

— Ви поїдете туди? — спитала вона. — У наші краї?

— Так, — відповів Слєпньов. — А ви ще залишитеся у Петербурзі?

— Ще трохи побуду тут, — відповіла графиня.

І раптом вона торкнулася його руки і сказала схвильовано:

— А знаєте, моя служниця, тобто служниця князя Адама, того самого вечора вона бачила, як приходив якийсь дивний чоловік…

— Приходив до кого? — уточнив Слєпньов.

— До Пелагеї. Якийсь дивний чоловік у чорному плащі і великому чорному циліндрі.

«Можливо, це саме те, чого мені бракувало?! — подумав Василь Петрович і навіть здригнувся від несподіванки. — Але невже цей дотягнувся і сюди, у саму столицю?»

Він попросив покликати служницю князя. З’явилася молода дівчина з рябим, круглим, немов у великої ляльки-нелягайки, обличчям. Так, вона відчиняла двері якомусь панові у чорному, який попросив провести до Пелагеї. Але вона не змогла роздивитися у темряві його обличчя, так, було вже пізно. До того ж обличчя затуляли комір плаща та насунутий на самісінькі брові циліндр.

— А ким він назвався? — спитав Слєпньов. — Ти не здивувалася, що він тут питає Пелагею?

— Та він, — збентежилася служниця князя, — він же сказав, що з лавки, куди перед тим заходила Пелагея щось купити, що він їй гроші не додав.

— І більше ти його не бачила? — спитав Слєпньов.

— Ні, — вже трохи злякано сказала дівчина.

Слєпньов подякував і повернувся до графині. Тут він дізнався, що ні того дня, ні напередодні Пелагею в місто вона не посилала. Слєпньов знову відчув, як спину пронизав холодок. Він подумав було, чи не походити Петербургом разом із князівською служницею? Але відкинув цю думку, бо зрозумів, що у великому місті шукати пана в чорному плащі і чорному циліндрі, не знаючи його прикмет, — усе одно, що шукати вітру у полі.

V. Запах звіра

1

Слєпньов разом із вірним Петрусем виїхав зі столиці на початку березня. Санкт-Петербург готувався відзначити першу річницю смерті «почилого в Бозі» імператора Павла І і сходження на престол його сина Олександра І. І хоча майже всі знали, що покійного імператора задушили у власній спальні, що він помер не від апоплексичного удару, як офіційно повідомили, це був якраз той випадок, коли про смерть вінценосної особи небагато хто шкодував. Бо імператор Павло мав славу справжнього самодура, суть правління якого пізніше блискуче опише російський письменник Юрій Тинянов у сатиричній повісті «Підпоручик Кіже». Але це буде ще хтозна-коли, а в нас — березень 1802 року. Невелика санна карета важко долає досі засніжені простори найбільшої у світі імперії, яку незабаром потрясуть війни з Наполеоном, бунт декабристів і польське повстання 1830 року. Це повстання очолить не хто-небудь, а нинішній член великої четвірки, «імператорського негласного комітету» — князь Адам Чорторийський, приїзд до якого графині Ядвіги Войцицької і започаткував таємну експедицію Слєпньова.

Дорогою йому був час все гарненько обдумати, зокрема свою майбутню лінію поведінки. У краях, куди його направили, він був досить відомий як шляхтич Веслав Слєпньовський, прихильник приєднання цих земель до Росії. Не одному шляхтичеві за трапезою або й просто чаркою у корчмі нашіптував він колись потрібні думки. Ті його любили, а ті — ненавиділи. Він зник, продавши перед цим невеличкий маєток, який насправді йому не належав. Тепер Слєпньовський мав його воскресити, мав повернутися із Швейцарії, що було недалеко від істини, позаяк Слєпньов там справді побував як таємний радник при війську покійного генералісимуса Суворова. Але то справжній Слєпньов. Слєпньовський же побував за кордоном після розгрому Костюшка. Так, його позиція на зближення з Росією виявилася помилковою, і він в останній момент вступив до армії бунтівного генерала. Цю версію Слєпньов (він-таки Слєпньовський) кілька разів викладатиме у розмовах із давніми знайомими. Він завітає до кількох із них. Він дасть волю власній фантазії. І часом йому почне здаватися, що все це відбувалося насправді. Але це лірика. У розмовах ніби мимохідь він згадає про людину в помаранчевій масці. Так, про його новий зухвалий напад уже прокотився поговір волинськими містечками і маєтками. Так, пане Веславе, злочинець воскрес, наче виповз із пекла. Кажуть, забрав коштовностей на цілих сто тисяч золотими російськими рублями. Ха-ха, пристойна сума. Та що там сто тисяч, двісті, проше пана, а то й цілих триста, а може, і півмільйона, якщо не більше. Ха, і це ще не все. Ось почекайте, пане Веславе, незабаром закінчиться Великий піст. Розпочнуться післявеликодні бали, знову з’явиться голубок і, як завжди, у найнесподіванішому місці.

Все, що йому розповідали дрібні шляхтичі, знайомі купці і євреї-корчмарі, Слєпньов, звичайно ж, слухав, не забуваючи підливати вина чи горілки до чарки співрозмовника. Але все це були пересуди і звичні балачки знічев’я. Проте мозок його весь час напружено працював. Він шукав гачка, на який можна було вчепити того, заради кого він і приїхав. А якщо вже не його самого, то хоча б його спільника. А що такі є, Слєпньов був упевнений. Чи бодай знайти людину, яка знала більше, ніж решта. Але де шукати, він не знав. Відтак врешті-решт вирішив завітати з візитами до кількох панів, котрі безпосередньо стикалися з розбійником у масці та його поплічниками.

2

Пізніше він довго згадуватиме візит до першого з них — шляхтича Маскушака. Як той, переляканий, довго не хотів пускати його до своєї садиби.

Чомусь Маскушак вирішив, що у пана Слєпньовського є якесь таємне завдання саме від чоловіка в помаранчевій масці.

— Я ж йому все віддав: і обручку, і цю прокляту картину, — твердив Маскушак.

— Яку ще картину? — спитав Слєпньов.

— Хіба ви не знаєте, вельможний пане?

— Ні.

— Так її ж колись виграв мій предок у самого графа Браницького. Хіба я винен, що ця барвиста базгранина виявилася такою цінною?

А втім, розмова відбувалася уже в маєтку. І Слєпньов зрозумів, що Маскушак добряче нализався до його приїзду. Тут він згадав — Маскушак намагався колись вчинити опір людині в помаранчевій масці. Давно, років десять, якщо не більше, тому. Казали, що, захоплений підчас нічного нападу, Маскушак навіть вистрілив у чоловіка в помаранчевій масці.

Той не вбив його, як робив за своєю звичкою, а звелів посадити на найвище дерево в його ж таки садибі, заборонивши знімати звідти. Там пан Маскушак просидів майже тиждень, холодний і голодний.

З тих часів у його душі і поселився страх, що будь-хто, хто наближається до маєтку, доволі занедбаного, посланий лиходієм, який хоче його забрати до себе або забрати все, що ще лишилося у маєтку.

Слєпньов майже нічого від нього так і не добився. Навіть того, що ж це була за така цінна картина. Та нібито якась битва на ній зображена. Рицарі чи що. Один сидів на коні, а інші намагалися його скинути. Так, забрав супостат із собою, комусь, напевне, продав за великі гроші. Така ось історія, пане Слєпньовський, а більше ні про що й не питайте, не знаю я нічого.

Дуже тривожною була і ночівля в садибі Маскушака. Посеред ночі почув Слєпньов крик сови, який перейшов у дикий регіт. Але ж реготала й людина, і цей незвичний дует пробирав морозом поза шкурою.

Він збагнув, що регоче господар садиби. Вийшов із кімнати і пішов на той регіт. Він застав Маскушака у кімнаті, у якій горіли кілька свічок, а біля них стояла стара дружина Маскушака і тримала в руці миску, на яку чоловік кидав яблука. Кожен промах викликав у нього новий вибух реготу.

— Ага, пане Веславе, — привітав гостя. — Чи не бажаєте приєднатися, проше пана? Маленьке тренуваннячко. Стріляємо в лиходія. Не бажаєте? Ну, як хочете.

«Божевільний чи що?» — подумав Слєпньов.

— Принеси-но панові Слєпньовському випити, — звелів дружині Маскушак.

Та швидко, як на свій вік, майнула з кімнати. А за вікном посеред ночі кричала сова.

Другим на його шляху був багатий шляхтич Здіслав Войчина зі Здовбиці. Обрав його Слєпньов також не випадково. Під час своєї попередньої місії в цих краях він уже разів зо три спілкувався з Войчиною і добре знав цього добродушного, трохи галасливого, хлібосільного товстуна. Знав він ще й інше — за доброзичливою зовнішністю і безтурботним характером ховалися впертість і чимале самолюбство. До того ж пан Здіслав, як мало хто, цінував родові традиції, а старовинним пістолем, який дістався йому, пройшовши через руки кількох поколінь Войчин, дуже пишався. Слєпньов добре пам’ятав цей пістоль — великий, з вигадливою різьбою на руків’ї і срібною інкрустацією на ложі. Він пам’ятав, як захоплено розповідав Войчина історію зброї, яка дісталася його далекому предкові під час походу на турків на початку сімнадцятого століття. Тоді той переслідував багатого турка в захопленому молдавському замку. Предок Войчини втратив було з поля зору свого противника і раптом, відчинивши двері однієї з кімнат, побачив пістоля, спрямованого прямо йому в груди. Він подумки почав прощатися з життям, але пістоль дав осічку. Тоді турок кинув цю непотрібну зброю і вихопив шаблю. Але поєдинок на шаблях Войчина виграв. Він підняв великий, дорого оздоблений пістоль і почав розглядати гравіювання і срібну інкрустацію. І тут у дверях несподівано з’явився ще один турок. Предок Войчини спрямував на нього пістоль і механічно натиснув на курок. Прогримів постріл, і мертвий турок звалився на підлогу. Дуже здивований, Войчина забрав трофей із собою. Вже після бою побачив на руків’ї пістоля ледве помітний маленький хрестик і напис латиною. Як потім йому переклали, напис застерігав: «Хай не вразить християнську душу».

Чи так було насправді, чи це лише гарна легенда, яка народилася пізніше у родовому маєтку Войчин, але пістоль вважався фамільною реліквією, яка приносить щастя. Тому Слєпньов розраховував, що пан Здіслав навряд чи змирився з його втратою. А якщо він шукатиме, то, можливо, допоможе і йому вийти на зримий слід. У всякому разі мати таку людину бодай побічним спільником у його небезпечній грі було не зайве.

Він не помилився. Здіслав Войчина зустрів його радісно і хлібосільно, незважаючи на те, що Великий піст лише підходив до Вербної неділі. Хоч Войчина як щирий католик свято дотримувався посту, але на столі в невеличкій затишній залі, яка слугувала, за словами пана Здіслава, скромною трапезною у готичному стилі, Василь Слєпньов поряд із кількома сортами наливок та вин нарахував понад десяток грибних страв, п’ять мисок із капустою, приправленою різними спеціями, та майже десяток рибних страв із чорносливом та яблуками — свіжими і печеними. Осетрина в оливковій олії лежала поряд із пирогами, які були начинені вимоченим у гранатовому соці м’ясом тлустих карасів, а поруч красувалася «запіканка зі щуки по-здовбицькому». Але не багатому частуванню він зрадів, а тому, що побачив — ніщо не змогло зломити духу пана Здіслава. Цей чоловік, котрий дві години тому вийшов йому назустріч, спираючись на паличку, важко дихаючи пробитими колись грудьми, з величезним, схожим на рів шрамом через усю ліву щоку, зберіг невгамовний дух, тверезий розум і жодної образи прощати не збирався. Ледве Слєпньов обережно, наче ненароком нагадав про розбійника в помаранчевій масці, як очі господаря, здавалося, зовсім вицвілі, майже кольору попелу, зблиснули ненавистю.

— Цей пес — мій особистий ворог, — сказав господар.

— Ваш особистий ворог? Чому? — вдав, що нічого не знає, Слєпньов.

— Ви питаєте чому? — обличчя Войчини зробилося бурячковим, а шрам на щоці, здавалося, став ще глибшим і страхітливішим. — Ви питаєте, чому, пане Слєпньовський?! Мій рід збезчещений.

— Ваш рід…

— Так, мій рід, — тлустий господар встав, навис над столом, як велика кам’яна брила. — І винні в цьому двоє — він і я. Той підлий хам у цій проклятій масці. Гадаєте, він украв мого пістоля? Він забрав із собою мою душу. А я не зумів захистити.

— Ваш пістоль? — Здивований Слєпньов навіть пошукав очима сімейну реліквію, хоч знав, що вона в іншій залі. — Той, що ви мені показували?

— Так, той самий, дідько його візьми…

Гостеві довелося ще раз вислухати історію, як до господаря потрапила старовинна зброя, і розповідь про чудодійну силу пістоля. Про те, що він, старий Войчина, збирався передати пістоля синові, як колись йому самому передав його батько. А син, проше пана, десь там, у цій чортовій Франції і може ні за що накласти головою. Хіба ми за це боролися, пане Веслав, щоб наші діти накладали головами за якогось там Бонапарта?

Василь Петрович того вечора почув і про обставини пограбування. Так, справді, грабіжники чекали Войчину на шляху лише в кількох верстах від садиби. Він повертався, поранений у груди, у знайомого шляхтича позичив доброго воза, тому що на коні, коли ще не загоїлися рани, їхати було важко. Розбійники на чолі зі своїм отаманом виникли перед підводою, — така була добра підвода, крита, проше пана, — ніби з-під землі з’явилися.

— Я не чув кінського тупоту, а вухо в мене досі чутливе, — зазначив пан Войчина. — Я чую на полюванні, як пташка за версту закричить. Або десь далеко гілка трісне. А тут не чув.

— Тобто вони на вас чекали? У засідці?

— Так, холера їх би взяла, чекали, так виходить. Прямісінько в тому гайку, де й пограбували, — зітхнув Войчина.

— Ваші домашні знали, що ви повертаєтеся?

— Звідки, пане Слєпньовський? Я ж їхав з-під самої Варшави.

— Тоді як вони дізналися, коли ви мали їхати?

— Я й сам не збагну цього, холера візьми.

— Може, вони супроводжували вас від того місця, звідки ви виїхали?

— Я також про це було подумав. Але що їм заважало пограбувати мене десь на дорозі? — Войчина пошкріб потилицю, нанизав на виделку огірка. — Та й зважте, пане Слєпньовський, я зупинявся і в знайомих, і на заїжджих дворах.

— На дворах — це де?

— Та у Влодаві і під Ковелем.

— Комусь показували пістоля?

— Та що я — дурень по-вашому?! — образився пан Здіслав. — Час то був самі знаєте який, війна, чи мало якого люду шляхами валандалося! Ні, він у мене був надійно схований. У мене така торбинка під кожухом прироблена. На війні, звісно, я його за поясом тримав. А так… коли потреби нема… торбинку й вигадав. Я не великий любитель хвалитися дарма.

— Але комусь все-таки показували? — наполягав Слєпньов.

— Та, вважайте, що так. Одному пану. Але пан хороший. Надійний.

— Кому таки?

— Панові Рецинику з-під Любомля, — трохи повагавшись, сказав господар й уважно подивився на Слєпньова. — Ні, не стану дарма казати, пан Рециник — чоловік гідний і шляхтич хоробрий. На війні колись разом побували. А ви, бачу, не просто так допитуєтесь? — він підозріливо подивився на гостя.

Довелося Слєпньову-Слєпньовському розповісти історію, яку він припас заздалегідь, про те, як і його колись нібито пограбував чоловік в помаранчевій масці, забрав фамільну обручку, яку він збирався передати синові. Мовбито, за родинними переказами, не може власник обручки одружитися, якщо її втратить. Ось і він уже хоче сім’єю обзавестися, та боїться, що не буде йому щастя без тієї реліквії.

— Розумію вас, пане Веславе, дуже розумію, — сказав Войчина, очі якого трохи посоловіли від випитого. — А я ж присягну вся, що не заспокоюся, у могилу не зійду, поки пістоля не розшукаю.

Вони ще трохи випили, дзенькнулися чарками за союз у пошуках бандита. Слєпньов поговорив про те, про се і знову обережно перевів мову на пістоля. І дізнався, що й хотів: Войчину розбійник у помаранчевій масці підстерігав саме для того, щоб забрати пістоля.

— Так і сказав одразу, холера: віддай пістоля і можеш собі далі їхати.

— Ви зразу не віддали?

— Та ви ж самі бачите, — хитнув головою Войчина. — Все в мені закипіло, коли взнав, що цей гаспид відняти хоче. Вони ж мене з воза витягли, наче колоду, обшукувати почали. Ну, я ожив, одному і заїхав у вухо. Тоді й пістоля вихопив — не того, що забрали, іншого, та, шкода, пальнути не встиг. Отаман їхній мене випередив і стрільнув, гадюка. Добре стріляє, холера.

Пан Здіслав зітхнув, налив гостю і собі ще слив’янки.

— Сили я не розрахував, — зізнався він, коли спорожнів прикрашений вигадливим гравіюванням кубок. — Гадав, їх четверо, не так і багато, а вийшло… Роки не ті, та й рана до того часу не загоїлася. Тільки й того, що на дві кулі нові розжився. Та й пістоля все одно забрали.

Далі Василь Петрович дізнався про дуже важливу деталь — у Здовбиці до того ніхто не бачив підозрілих вершників. Якщо вони ждали Войчину, скажімо, кілька тижнів або хоча б днів, то десь мали ночувати і харчуватися. Якщо вони приїхали якраз до його повернення, то звідки знали час цього повернення? Лишається одне — або злочинцеві в помаранчевій масці допомагає сам чорт, або… або хтось його інформував про шлях Войчини від Варшави чи ж, скажімо, хоча б від того сільця під Любомлем, де він зупинявся у свого бойового товариша Пьотра Рециника.

— Скільки ви потратили часу на весь шлях, пане Здіславе? — запитав Слєпньов.

— Приблизно два тижні… Так, чекайте, — і Войчина почав загинати пальці на правій руці. — Виїхав я у вівторок, а повернувся додому в п’ятницю. Два тижні і ще три дні, що я гостював у доброго Пьотра.

«Лишається припустити, — подумав Слєпньов, — що хтось із прислуги пана Рециника поінформував злочинця. Але як? Якщо тільки не уявити, що він скочив у сідло і помчав з усіх сил до резиденції свого таємного господаря. А той негайно звелів спільникам сідлати коней, знаючи, куди прямує пан Войчина, і вирахувавши можливий маршрут і день прибуття. З чого можна було визначити достеменно, — Слєпньов ледве не свиснув за звичкою, — що гніздо розбійника десь тут, на Західній Волині, у просторі між річкою Західний Буг, неподалік від якої знаходиться містечко Любомль, і Рівним, поблизу якого й була Здовбиця — вотчина пана Здіслава». Він пригадав карту, якою доводилося користуватися колись, під час своїх минулих небезпечних переїздів, і подумки накреслив на ній такий собі трикутник між Любомлем, давньою князівською столицею Володимиром-Волинським, далі південніше Бугу і містом Рівним. Трикутник виходив зсунутим вершиною на захід, і Слєпньов (також подумки) перетворив його на прямокутник, четвертий кут якого знаходився десь біля родового міста князів Чорторийських. Вийшов доволі великий простір, але це вже було щось конкретне, де можна шукати не голку у стіжку сіна, а живу людину, нехай і схожу більше на диявола.

3

Того ж вечора Слєпньов дізнався про таємне товариство, яке організував Здіслав Войчина. До нього входили він сам і ще сім шляхтичів, які свого часу постраждали від грабіжника в помаранчевій масці. їхнє завдання перегукувалося з його власним — якось вийти на слід невловимого бандита. Виявилося, що вони також підозрюють — цей ненависний чоловік може знаходитися на службі у якогось вельможного пана. Вони постановили перевірити кілька підозрюваних. Для цього обрали простий спосіб — візити, під час яких приглядалися до слуг, гайдуків, інших гостей, якщо ті з’являлися у маєтку. А головне — виявляли підвищений інтерес до коштовностей, всіляких сімейних колекцій і реліквій, якщо такі були. Вони створили своєрідний каталог, куди з пам’яти занесли всі відомі діаманти, інші прикраси на зброї, посуді, килимах, всі вкрадені фамільні персні, підвіски, окремо — картини і скульптури. Як потім виявилося, такий спосіб міг бути доволі продуктивним, але йому бракувало хитрого ключика, якого члени товариства, названого просто «Земста», що по-польськи означало «Помста», на жаль, не мали. Їм забракло проникливости, щоб зазирнути за лаштунки.

Поки що ж, за словами пана Здіслава, коло стискалося. Кого ж конкретно вони підозрюють, він відмовився назвати, пославшись на те, що пан Слєпньовський ще не член їхнього товариства.

— Тоді я хочу стати ним, — вигукнув Василь Петрович цілком щиро. — І якомога швидше.

Войчина пообіцяв, що це відбудеться за місяць, у день католицького Миколая Чудотворця, коли вони зберуться в одного з утаємничених — пана Миколая Реймонта, який живе біля Сарн. Туди хай приїздить і пан Слєпньовський. Так і вирішили. Подумки Василь Петрович визначив, що він не гайнуватиме часу і за цей місяць ґрунтовно перевірить намічений ним чотирикутник.

Але того-таки вечора сталася подія, яка наклала відбиток на все його подальше розслідування, ба більше, як потім виявилося, — круто повернула його. Василя Петровича, який таки добряче начаркувався, господар супроводив до відведеної тому кімнати. Вона була наріжною, вікно виходило в сад. Слєпньов уже роздягнувся і збирався загасити свічку, як відчув на собі чийсь погляд. Було таке враження, що хтось дивиться йому прямо в потилицю, буквально дихає в неї. Він різко повернувся. Нікого в кімнаті, крім нього самого, не було. Що за мара? «Я, здається, таки добряче напився», — подумав Слєпньов. Його погляд упав на вікно, і від несподіванки він здригнувся — там, за вікном, виднівся тьмяний силует людини, яка уважно дивилася на нього.

Слєпньов стрімголов кинувся до вікна; наблизившись, він встиг побачити чорну густу бороду і темні пронизливі очі, які дивною чорною блискавкою зблиснули в темряві на тлі вогню свічки. Це тривало якусь мить, не більше. Несподівано чоловік за вікном зник, ніби розчинився серед ночі. Ще хвилю повагавшись, Василь Петрович вихопив із потайної кишені пістоля, з яким не розлучався, і кинувся за двері. Він швидко пробіг коридор, який вів до кімнати, але зовнішні двері вже були замкнуті на засув. У темряві він не одразу зміг його відсунути. А коли нарешті відчинив двері, в обличчя йому вдарило прохолодне весняне повітря. Темний плащ ночі огортав сад. Стояла пронизлива чиста тиша. Виднілися тільки ледь-ледь розрізнювані стовбури дерев. Та світилися двоє вікон на весь будинок. «А він же мене може зараз убити», — думка, що прийшла несподівано, змусила вдруге за вечір здригнутися. І миттю протверезила.

— Хто це там? — почув він голос, який належав слузі пана Здіслава.

«Петрусь, зараза, вже напевне дає хропака», — подумав Слєпньов і повернувся в будинок, де в дверях стояв здивований слуга зі свічкою.

У своїй кімнаті він довго роздумував, чи не привидівся йому бородань за вікном. Раптом згадав із розповіді графині Войцицької, що один зі спільників чоловіка в помаранчевій масці також мав бороду. Невже вони його вистежили? Як, звідки? Ні, він був не такий п’яний, щоб йому привиділося. І бороду, і погрозливий, майже диявольський погляд він пам’ятає добре. Вони належали живій людині. Слєпньов подивився знову на вікно, довго дивився. Нікого. Але заснув міцно — мабуть, далися взнаки і переїзд, і пиятика. Вранці він спитав Войчину, чи немає серед його слуг людини з бородою?

— Ні, хіба конюх, — здивувався Войчина.

Але у конюха пана Здіслава борода виявилася рудою і ріденькою. Він щось пожартував у відповідь на здивований погляд господаря. Опівдні, незважаючи на щирі вмовляння пана Здіслава погостювати ще, Василь Петрович відбув реалізовувати свій план. За два тижні він подолав шлях від Рівного до Володимира-Волинського, до одних знайомих заїжджаючи просто погостювати, в інших питаючи, чи не продає хто із сусідів невеликого маєтку, третім, незнайомим, рекомендувався як посередник якоїсь купецької гільдії, яка скуповує ліс у нових губерніях. Скрізь мовби ненароком заводив розмови про людину в помаранчевій масці. Але одні чули лише про його давні, п’яти-десятирічної давности витівки, інші — лише про появу його на балу в князя Любославського. Складалося враження, що версія про його базування в цих місцях тріщить по швах. Місця й справді глухі, а далі, на північ, де починалося Полісся, були ще глухішими. Та й тутешні шляхтичі не дуже багаті, за винятком хіба нащадків воєводи часів Богдана Хмельницького Адама Киселя, та на північ від Володимира починалися володіння одного з найбагатших родів Польщі — графів Браницьких. Слєпньов почав згадувати, чи не грабував «помаранчевий» злочинець Браницьких. Так, грабував, хоча й давно, років дванадцять тому.

Він хотів повертати назад, щоб до Миколая встигнути відвідати Заславль — резиденцію князя Любославського, але раптом відчув, що не зможе цього зробити, поки не позбудеться тривоги, яка взялася невідомо звідки. Вона виникла десь на півдорозі до Володимира, він, здається, тоді якраз у містечку Порицьк заїхав до знайомого шляхтича Задуби. Ця тривога взялася гризти йому душу, ніби шашіль здорове дерево — спершу ледь помітно, невидимо, а потім виразніше й виразніше. Щось сталося, сказав він собі. Але що? Невже з паном Войчиною? Та ні, тривога була зовсім іншого роду. По-перше, Слєпньову почало здаватися, що хтось невидимий стежить за ним, іноді — навіть що дивиться йому в спину. На заїжджих дворах він уважно приглядався до гостей. Хто цей пан чи цей, на кого схожий он той підпанок? Коли на шляху якась карета переганяла його екіпаж, він інстинктивно стискався, мов прагнув зробитися меншим.

«Невже пора у відставку? — питав себе Слєпньов. — Адже такого раніше зі мною не було».

Але якимось шостим почуттям (якщо воно є, звичайно), він здогадувався — його тривога не безпідставна. Більше того, небезпека є, вона чатує десь поруч. Він пригадав Альпи, той їхній похід. Там згори міг падати один-єдиний камінь чи й цілий каменепад, але людина насторожувалася, якщо чула звук. Але бувало, що камінь летів згори, долаючи безодню, безшумно скинутий противником на дорогу, якою рухалися війська або самотні розвідники. Тоді рятувало лише інстинктивне відчуття небезпеки. От таке відчуття виникло і в нього, і чим далі, тим більше воно переслідувало і загострювалось. Але хоч скільки він зводив голову догори, роззирався навсібіч, а каменя, який летів би, не бачив. Це ще було схоже на запах звіра, що крадеться у нічному лісі до мисливця або подорожника, який іде лісовою дорогою, — запах слабкий, ледь вловимий, дражливий і мовби нереальний. Але де той звір, який іде за ним?

Була в тривозі й інша причина — він це також визнавав. Щось його мучило у розповіді пана Войчини про те, давнє вже пограбування. Нерозгадана, наповнена прихованим змістом деталь? Упущене ним слово? Здається, ні. Нарешті він збагнув — це його підозра стосовно якогось зі слуг приятеля Войчини Пьотра Рециника або й його самого. Слава Богу, Рециник не входив до товариства «Земста», і Слєпньов міг із чистою совістю його відвідати. Хоч би для того, щоб переказати вітання від товариша.

До невеликого сільця Лісняки він приїхав якраз через тиждень після католицького Великодня. Пьотр Рециник, на відміну від Войчини, був худорлявим, хоча також невисокого зросту, але з міцним для свого віку потиском кістлявої руки, на якій бракувало великого пальця. Згадка про пана Здіслава, котрого Слєпньов назвав своїм другом, осяяла добродушне вилицювате обличчя господаря Лісняків привітною, хоч уже й рідкозубою усмішкою.

— Ах, пан Веслав тут лише проїздом? Чули, що граф Браницький продає один із маєтків? Все може бути. Який саме, не чули? Не біда, дізнаємося. У мене добрі стосунки з управителем пана графа у Любомлі. Збишек може допомогти, він непоганий хлопець. А поки що, пане Веславе, мій маєток до ваших послуг.

Маєток можна було б назвати радше великою хатою, але пана Пьотра, як видно, це зовсім не бентежило. Він якось весело і хвацько розповідав про своїх чад — трьох дочок і двох синів, які своїми посагами і поділами геть розорили його.

— Та хіба б я жив у такому курятнику, як зараз? Ні, проше пана, хоч я з графом Браницьким і не можу тягатися, але ж два достойні маєтки за Бугом мав. Та все віддав діткам, їм теж пожити треба. Скоро помру, так я й цю халупину старшій віддам, і це сільце їй буде.

Слєпньов слухав його в напіввуха і думав про своє — як підступитися до того давнього приїзду його приятеля, Войчини. Він кілька разів переводив розмову на колишні часи і битви, натякнув і на легендарного чоловіка у масці, який грабував вельможних панів. Але балакучий господар про нього чув також у напіввуха («Та багато люди всякого нарозповідають, прибрешуть, повірте, пане Веславе!», або ж удавав, що не чув, не цікавиться і не знає.

Та несподівано, коли вже ранком наступного дня за сніданком розмова перейшла на всілякі життєві негаразди, Слєпньов дізнався, яка притичина недавно, перед самим Великоднем, спостигла і пана Петра. Одного зі слуг, який славився своєю кмітливістю і хитрістю, послав пан Петро на Буг наловити рибки на страсні дні. Там, на Бузі, йому належить невелика сінокісна ділянка. Та він і сам подеколи навідувався порибалити. А тоді поїхав Влас, як кличуть слугу.

— І уявіть собі, пане Веславе, тільки разом зі сторожем закинув сітку з човна, як раптом йому в горло впивається стріла, — розповідав пан Пьотр, жваво жестикулюючи.

— Як стріла? — здивувався Слєпньов, і всередині у нього щось тенькнуло.

— Так-так, уявіть собі, звичайнісінька стріла, дерев’яна, правда, із залізним наконечником, — сказав пан Рециник. — Ну, Влас, звісно ж, здорово, еге ж, злякався, ледь із човна не вивалився, мені так сторож потім розказував.

Далі пан Пьотр розповів, що стрілу селяни з прибережного села ледь витягли. Рана виявилася не така й велика, слуга одужує, за тиждень вже й прислуговувати знову, дивись, почне. Тільки от біда — стріла пробила горло, а за ним і язика та пошкодила голосові зв’язки.

— Так що, проше пана, тепер будемо мати німого слугу, — трохи саркастично сказав господар Лісняків. — А проте це не велика біда, навіть цікаво, німий раб навіть слухняніший.

— Авжеж, слухняніший, — підтакнув Василь Петрович.

— Але от яке хамство, пане Веславе, — продовжив пан Рециник, несподівано метнувши блискавку з очей. — Мстилися не йому, а мені.

Так, він забороняв мешканцям тутешніх прибережних сіл ловити на його ділянці рибу. Але ж ріка там справді належить йому. А ті хами стріляють в його слугу. І коли? Перед самим Великоднем.

Зацікавлений його розповіддю, Слєпньов попросив показати слугу. У маленькій, геть просякнутій пилюкою комірчині він побачив чоловіка, який встав йому назустріч із лежанки — приземкуватого, рябуватого, звичайного селянина. Якась тягуча, глибинна, аж болісна нудьга сиділа в його сірих очах. У відповідь на веселі слова свого господаря — скажи-но щось, Власе, — він зробив зусилля, замукав, з очей потекли сльози. А з шиї, обмотаної шматиною, почулося булькання.

Пославшись на те, що він нібито трохи знається на травах та вміє лікувати, Слєпньов попросив господаря Власа залишити їх із слугою наодинці. І коли пан Рециник вийшов, він наблизився майже впритул, спитав швидко, уривчасто:

— Знаєш чоловіка в помаранчевій масці?

Щось здригнулося в зіницях слуги, далі вони неспокійно забігали.

— Знаєш і служив йому! — вже гаркнув Слєпньов.

Влас уже явно здригнувся. Білки його очей закотилися.

На Слєпньова виплеснулася страшна, фізично відчутна ненависть.

— Грамоту знаєш?

У відповідь той замотав головою з явним полегшенням і навіть насмішкувато. «Ну що, маєш?» — торжествуючи, промовили його очі.

Рециник потвердив — Влас справді неграмотний. І Слєпньов зрозумів: якщо він тільки не помиляється, хтось невидимий із ним по-диявольськи хитро грає. Адже німий Влас був цілком безпечним.

Але й він не ликом шитий і відступати не звик. Він попросив Рециника продати йому Власа. Бо ось так, зараз, його вилікувати не можна, але він спробує, дуже вже цікавий екземпляр для його лікарських дослідів. Пан Пьотр почав опиратися, адже хоч Влас і онімів, але рибалка ж він добрий, не так і багато в нього таких кмітливих слуг. Коли ж Василь Петрович запропонував заплатити цілих дві сотні рублів, трохи поторгувавшись і піднявши ціну ще на двадцятьп’ятку, погодився. Влас був не одружений, і це полегшувало душу Слєпньова. Він хотів привезти Власа на збори товариства «Земста» і там спільно все-таки витягти з нього якісь відомості, бодай навідними запитаннями. Раптом він справді знає, де гніздо його таємного господаря?

Слєпньов узнав, що Влас дістався пану Рецинику за два роки до пограбування Здіслава Войчини в подарунок від його приятеля Олександра Литовського, шляхтича з Галичини, з яким Петра Рециника пов’язували багаторічні теплі стосунки і спільна колись участь у таємному поході на Трансільванію відчайдушних шляхтичів. Влас був подарований як вмілий рибалка і слуга, який чудово знається на конях.

«Здається, я смикнув і за другу ниточку», — подумав тоді Слєпньов, про що згадував потім із гіркою іронією.

З іронією, бо наступного дня, навідавшись до Любомля і впевнившись, що граф Браницький не продає жодного зі своїх численних маєтків, Василь Петрович (він-таки Веслав Слєпньовський) почав збиратися їхати далі. Рециник покликав Власа, якому повідомив, що він проданий новому панові. Влас зустрів повідомлення всупереч очікуванням Слєпньова з дивною в’ялою байдужістю. «Воля ваша», — промовляв його погляд. Він тільки замукав, обводячи себе руками, щось явно імітуючи.

— Напевне, просить зібрати свої речі, — здогадався його колишній господар.

Влас у відповідь ствердно закивав головою. Йому дали півгодини, щоб зібрався. Але він не повернувся. Кинулися шукати і ніде не могли знайти. Виявилося також, що із гаю за селом, де паслися панські коні, зник жеребець.

— Проклятий драб, породження пекла, — кричав, дізнавшись про втрату кріпака, коня, а заразом і грошей, які вже були у руках, пан Рециник.

Слєпньов лише гірко усміхнувся. Так гірко, що аж занило щось усередині. Він зрозумів: його гра з небезпечним звіром вступає в нову стадію. Запах же самого звіра став ще виразнішим, ще дратівливішим. І від того — небезпечнішим.

4

Там, куди він мав намір домандрувати, на нього чекала досадна, але гідна гомеричного реготу пригода, хоч тоді, коли пригода його спостигла, Слєпньову було не до сміху. Після відвідання Рециника і невдалої оборудки з його слугою, Василь Петрович рушає до ще одного свого знайомого — дрібного шляхтича Антона Клубишка. Той володів невеликим хутором, який загубився в лісах на півшляху між Ковелем і Сарнами. Колись він познайомився з паном Антоном на одному із зібрань Тарговицької конфедерації. Тоді йому сподобався молодий, але вже з доволі тверезим поглядом на життя шляхтич. Він належав до одного з тих українських шляхетських родів, які вистояли і не опольщилися, не окатоличилися. Звичайно, така позиція не обіцяла нічого доброго, і прадід Антона змушений був утікати з-під Чигирина, — батьківщини і вотчини Богдана Хмельницького, — коли сусіди-фанатики спалили його садибу і самого ледь не повісили за вперту вірність тій гілці християнства, яку вони називали «схизматичною», тобто відступницькою, неістинною. Прадід Антона знайшов собі притулок на південній Волині, де й жив тепер їхній рід. Правда, сам Антон Клубишко згодом чомусь перебрався на Полісся. Клубишко був запеклим прихильником приєднання до Росії, якщо вже з незалежним «Великим князівством Руським», ідеєю якого переймалася українська еліта за часів гетьмана Івана Виговського, нічого не вийшло. Тепер Слєпньов, копаючись в анналах своєї пам’яті, несподівано згадав фразу, яку колись вимовив Клубишко. Це було після чергової зухвалої вилазки грабіжника в помаранчевій масці.

— А я, здається, знаю, хто спрямовує руку цього злочинця, — сказав тоді Антон.

— І хто ж, по-вашому? — спитав Слєпньов.

— Та ось наведу ще одну довідочку, тоді й знатиму достеменно, — відповів Антон.

Тоді доля розвела їх, а людиною в якійсь там масці Василь Слєпньов не дуже й цікавився. Зустрів Клубишка тільки одного разу у Санкт-Петербурзі, відразу після приєднання Західної Волині до Росії. Той поділився з ним сумнівом — чи не вступити йому тепер до університету, щоб у майбутньому бути корисним новій державі. Але так і не наважився, тому що десь там, на Поліссі, куди він перебрався жити, чекав на нього старий, хворий батько, якому вже не під силу було господарювати.

Згадавши про Антона, про його загадкову фразу, яка зблиснула несподіваним променем у пам’яті, Слєпньов пригадав і назву хутора, де той поселився, якщо тільки лишився цілим і неушкодженим під час минулих подій.

Шляхом, який плив між безкінечних поліських лісів, у парі з вірним, хоча й буркотливим Петрусем, котрий правив парою гнідих коней — єдиним його багатством — Слєпньов не раз ловив себе на думці, що він, по суті, є ідеальною мішенню для того, хто захотів би його убити. Можна було, звісно, їхати поштовим шляхом, скажімо, у кареті на кілька пасажирів, але він обрав іншу дорогу. По-перше, тому, що був не з боязких. А по-друге, за своєю натурою він — ризиковий гравець, якому стан небезпеки подобався більше, ніж тихе, налагоджене життя. Треба було тільки себе «завести», а він уже таки «завівся», вже віддався азарту, який інколи доводилось вгамовувати холоднокровним аналізом, стримуючи себе від поспіху. До того ж він безпомильно, нюхом досвідченого мисливського пса відчував присутність поряд такого самого досвідченого звіра. Хоч цей звір хотів не просто вбити його із засідки або знищити в інший спосіб, а переграти, заманити до якоїсь невидимої пастки, яку ще не пора замкнути. Поведінку невидимого противника Слєпньов поки що не розумів, але те, що гра триває, до того ж за великим рахунком, він міг заприсягтися чим завгодно. Людиною, якій він міг би до кінця або майже до кінця відкритися, був Антон Клубишко.

Та ось, нарешті, Богом і людьми забутий хутір Малі Хмелівці. Василь Петрович хоча й застав господаря живим-здоровим, та це був вже не той молодий, охайний, по-філософськи налаштований шляхтич, якого він знав раніше. Так, незважаючи на бідність, Клубишко зберіг гідність і гордість, але за якихось сім років перетворився на звичайного селянина у засмальцьованому полотняному одязі, біля якого бігали троє — одне одного менші — дітей. Та й одружився він зі своєю кріпачкою, щоправда, доволі миловидною: вона ладна була душу віддати за свого «вельможного пана». А проте Слєпньов нарахував на хуторі всього вісімнадцять хат, до Малих Хмелівців із трьох боків підступав ліс, а з четвертого — невелике «панське поле». З розмови довідався, що мешканці хутора жили переважно з того, що збирали ягоди і гриби, рибалили, неродюча земля прогодувати не могла. Сам Антон тримав велику пасіку, і його кріпак возив продавати мед до Ковеля, Луцька і навіть Пінська.

За вечерею Василь Петрович непомітно перевів розмову на грабіжника в помаранчевій масці. Виявилося, що, перебуваючи у своїй благословенній глушині, Клубишко нічого не чув про новий зухвалий напад. І взагалі усунувся від участі в суспільному житті з великого розчарування політикою нових властей.

— Ви, звичайно, поляк, пане Веслав, хоча, можна сказати, і наш поляк, — з гіркотою казав Клубишко. — І вам не зрозуміти, який я розчарований. Я ж сподівався, що буде нова адміністрація, а по всіх усюдах, по всіх конторах як сиділи, так і сидять польські чиновники. Замінили пару католицьких костелів на православні церкви та на тому й заспокоїлися. А де ж Росія, де та Русь, заради якої ми боролися, дозвольте спитати? А школи? Як були, так і тепер польські. Та і вся документація в нашому повіті ведеться польською.

— Зачекайте, не все одразу, — пробурмотів Слєпньов.

Звичайно, він не міг знати, що рішуча русифікація краю замість не менш інтенсивної полонізації розпочнеться після нової війни з Наполеоном, коли більшість шляхтичів піде за «французьким узурпатором», а князь Адам Чорторийський вже не так впливатиме на імператорський двір. Але греко-католицьку церкву на Волині ліквідують лише в 1839 році. Поки що Василь Петрович, як міг, заспокоював співбесідника і знову повернув розмову на людину в помаранчевій масці, розповів, що знав — у межах, звичайно, можливого — про його зухвале пограбування на балу в князя Любославського.

— А пам’ятаєте, пане Антосю, — майже фамільярно сказав він. — Ви колись казали, що знаєте, хто спрямовує руку розбійника?

— Так? — здивувався і якось відразу насторожився Клубишко. — Ага. Ну й пам’ять у вас, пане Веслав! Я й забув, що коли теревенив, а ви пам’ятаєте.

З настороженого поблискування його очей Слєпньов зрозумів, що згадав і Антон. Згадав, але не хоче казати. Він вирішив, що не варто квапити події. Аби він знав, як повернеться справа далі! Вночі його розбудили злякані крики. За вікном палахкотіла заграва. У двері кімнати, відведеної для гостя, вже грюкали. Наспіх одягнувшись, він вискочив надвір, де вже були Антон, його молода дружина, діти і прислуга. Слєпньов зупинився, вражений апокаліптичним видовищем. Палав увесь хутір. Страхітливий відблиск великої пожежі зловісно освітлював ліс. Між оселями металися злякані, гнані панічним страхом люди. Слєпньов грубо вилаявся, після чого міцно стис зуби. Він одразу збагнув, що біду на цей мирний острівок життя серед лісу накликав він. Ще він подумав, що всі вони тепер ідеальні мішені. Але ніхто й не думав стріляти, хоча з лісу, напевне, все, що відбувалося в Малих Хмелівцях, було видно, мов на долоні.

Врятувати до ранку вдалося лише п’ять хат, та й ті залишилися без покрівлі. Четверо мешканців села загинули на пожежі. Біля однієї з хат Слєпньов знайшов напівобгорілу стрілу і зрозумів, як підпалювали дахи. Зловмисники використовували обмотані паклею і просякнуті смолою стріли. Але ж їх для всіх вісімнадцяти хат не виготовити за кілька годин та ще й поночі. Слєпньов чортибатькнувся. Значить, готувалися заздалегідь… Але як, де і навіщо? Припустимо, для того, щоб його залякати. Але ж люди не винні.

— А я ж тебе знайду, сволото, — прошептав він, стис руки в кулаки, вимазюкані, як обличчя й одяг, сажею.

Повернувшись обличчям до лісу, він погрозився брудним кулаком невидимому ворогу. Але кому? Глибоко в душі він зрозумів, що майже програв, ще по-справжньому не вступивши в боротьбу. Адже таємницю його місії й операції, яка ледь-ледь набувала для нього зримих контурів, вже хтось розкрив, що й засвідчила пожежа.

5

До обіду порядкували на згарищі. Змучені, нарешті присіли пообідати. По обіді до господаря Малих Хмелівців підійшов його старший слуга, похмурий чоловік років п’ятдесяти, і сказав, що хоче щось повідати панові Антосю.

— Так кажи при гостеві, — звелів Клубишко.

Слуга замотав головою. Клубишко підвівся з-за столу, вони відійшли і трохи пошепталися. Слуга пішов, а господар повернувся до столу ще похмуріший.

— Кепська справа, пане Веславе, — сказав він. — Мужики вважають, це ви своїм приїздом накликали біду на хутір. Дурниця, звісно, але настрій у них такий, що можуть і вбити вночі. Їдьте, пане Веславе, поки вони і справді не збунтувалися. Вибачте, що так виходить, але… Ми вже якось тут самі впораємося.

Слєпньов хотів було заперечити, але, подумавши, вирішив, що треба їхати. Допомогти він однаково не зможе, який із нього помічник. Але ж і не міг зникнути ось так, не вивідавши від Клубишка про його давні підозри про чоловіка в помаранчевій масці.

Він попросив господаря провести його. За годину невелика карета рушила з двору. З болем дивився Слєпньов на молоду дружину Антона, біля якої тислися дві маленькі донечки, а ще менший син сидів на руках. За одну ніч ці люди втратили майже все. І він справді приніс їм лихо. Жагуча ненависть до невидимого злочинця пекучим полум’ям дихнула йому в обличчя. Він пообіцяв клопотати перед столичною владою, щоб та надала їм допомогу як родині дворянина, який колись потрудився на благо імперії.

Ярина, дружина Клубишка, кинулася до Слєпньова і, ставши на коліна, почала цілувати йому руки. Слєпньову защеміло в грудях. Ледь помітна сльоза зволожила очі. Він пробурмотів, що зробить для них усе можливе, і швидко пішов до карети. Озирнувшись із вікна карети, він подумав, що лишає тут частку своєї душі, яка також йому докоряла. Їхали мовчки, у всіх було важко на серці. У лісі, за кілька верств від хутора, він зупинив карету і сказав, що є окрема розмова. Антон подивився насторожено, але з коня, на якому супроводжував гостя, зліз. Озирнувшись, Слєпньов дістав із тайника в кареті підписане самим государем посвідчення. Відійшовши трохи в ліс, щоб не бачив Петрусь, показав його Клубишкові і, стисло описавши своє завдання, попросив розповісти все, що той знав про людину в помаранчевій масці.

— Ви вважаєте, це його рук справа? — щось невимовно трагічне було в голосі Антона.

— Так.

— Що ж… тоді… тоді…

Антон ще щось пробурмотів собі під ніс і раптом вихопив з-за пазухи пістоля, приклав до своїх грудей і вистрілив. Це було так несподівано, що Слєпньов не встиг завадити йому. Мов підкошений, Клубишко впав на землю, вкриту минулорічним напівзогнилим листям. Схилившись над ним, Василь Петрович пересвідчився, що він мертвий. Підвів голову, озирнувся. Грізно шумів ліс, здавалося, дотягуючись кронами дерев до самих хмар.

Ще ніколи Василь Петрович не був у такому складному, ідіотському, як він подумав, становищі. Він не міг лишити у лісі мертву людину, хоча й не міг повернутися з ним на хутір без небезпеки бути розтерзаним селянами Клубишка, які — не без підстав вважав він — навряд чи повірять у самогубство хазяїна.

Він вирішив ризикнути. Наказав Петрусю поїхати на хутір і привезти дружину Клубишка. Слуга дивився на нього очима відчаю. Щось хотів сказати, та тільки махнув рукою. Не послухатися не посмів.

Коли Петрусь зник з очей, Слєпньов відчув, як страх, бридкий, наче твань, липне до нього зусібіч. Ніщо не заважало невидимому ворогу легко знищити його самого. У розпачі ударив кулаком по стовбуру вільхи. Біль трохи заспокоїв. Ні, з ним таки нічого не зроблять. Тут він остаточно зрозумів — смерть його супротивникові не потрібна, потрібна капітуляція.

— А не буде по-вашому, — сказав Слєпньов невідомо кому. Перевірив пістоль, звів курок і почав чекати.

Петрусь повернувся з господинею хутора. Ледь зняв її з коня, як закричав, що за ними женуться, вже женуться. Вдова бідного Антона, побачивши тіло чоловіка, кинулась до нього, зайшлася риданнями.

— Паночку, втікаймо! — кричав Петрусь, хапаючи Слєпньова за рукави. — Там вони біжать із дрючками, з вилами.

Слєпньов відштовхнув слугу і підійшов до вдови. Взяв її за плечі й добряче струсонув.

— Я не вбивав його, чуєте? — сказав він якомога спокійніше.

— Не убивали? — жінка дивилася на нього нестямними очима. — А хто?

— Він сам.

— Сам? Я не вірю. Боже мій…

Вона знову забилася в істериці. Десь там бігли кріпаки. Здавалося, він чув тупіт їхніх ніг.

— Послухайте, — сказав Василь Петрович. — У нас обмаль часу. Мовчіть, — додав, помітивши якийсь її порух, — а то я вб’ю вас. Ну?

Жінка («Ярина», — мов у тумані, згадав він) відразу замовкла, тільки схлипувала та ще почала гикати.

— Чи не казав ваш чоловік про людину в помаранчевій масці? Ну?

— М-масці? Якій ще масці?

Слєпньов зрозумів — не казав. І тут побачив на лісовій дорозі темну людську масу, яка сунула на них. Поспіхом дістав із кишені гаманець.

— Ось вам гроші. Тут поки що три сотні. Більше дати не можу.

— Ви — вбивця! — Ярина рвонулася з усіх сил, але Слєпньов її стримав.

— Я не вбивця і дуже швидко повернуся. Я знайду того, хто спалив хутір і вбив вашого чоловіка.

Він майже спокійно пішов до карети, у якій уже сидів його вірний стривожений Петрусь. Маленька жіночка стояла посеред лісу, біля тіла свого чоловіка. Він не міг нічим їй допомогти. І навряд чи хоч коли зможе допомогти, бо Клубишко, напевне, був спільником людини в помаранчевій масці. Але чи був?

6

І знов дорога, і знову одна за одною важкі думки. Часом йому здавалося, що він бореться сам із собою, що ворог не лише невидимий, але й вигаданий, майже привид. «Ліпше, якби було справді так», — не раз думав Василь Петрович, бо ніяких привидів ніколи не боявся. Просто не вірив у них. Самоук, виходець із козацьких низів, він не мав справжньої освіти, проте, мов губка, вбирав у себе усі віяння XVIII століття. А зараз, тим більше, на дворі стояло століття дев’ятнадцяте, неухильно набирало швидкість, і він мчав по цьому столітті на своїй старій кареті, але слідом за ним, мов привид зі століття минулого, сильно і спритно, не відстаючи, мчав жорстокий бандит і вбивця.

Дорогою Василь Петрович не раз подумки повертався до своїх зустрічей, розмов. Десь він спілкувався з людиною, яка розгадала, хто він і чим насправді займається. Але хто побачив у ньому не звичайного шляхтича, який любить випити, погомоніти з друзями, шляхтича, яких було немало на колишніх просторах Речі Посполитої, а того, ким був насправді, — співробітника найтаємнішого відділу імперської канцелярії? Він не міг вирізнити із сотень облич, які промайнули перед ним за ці місяці, того, хто розгадав його самого. Залишалася майже фантастична версія — чоловік у масці, на якого він полював, мав спільника в імперській канцелярії або ж при імператорському дворі, або… або й у таємному відомстві князя Куракіна. Але це було неможливо, немислимо, бо тоді треба було визнати, що вся система таємности летить до дідька лисого, або… або він чогось не розуміє і… «Саме так, бевзю, що „і“», — подумки сказав собі Василь Петрович.

У його голову вперше закралася думка, що він сам — крихта незрозумілої гри. Сліпа зброя у вмілих і сильних руках. Може, його послали для годиться або як підсадну качку?

Але в тайнику карети документ, який дає йому величезні повноваження. Іменем Його Імператорської Величності всі, до кого звернеться пред’явник цього документа, зобов’язані йому всіляко сприяти і виконувати будь-які його розпорядження. По суті, він може стати диктатором в місті Н або повіті К, але тільки тоді, коли знатиме, що там його ворог і ворог всієї Російської імперії — людина в помаранчевій масці. Якби він пред’явив цей документ, то що сказав би поліцмейстеру або предводителю дворянства хоча б у тому містечку Сарни, куди він їхав? Ловіть вітру в полі? Він згадав давню приказку, яку чув на своєму полтавському хуторі: «Прийшов хтось, вхопив щось, пішов би я за ним, та не знаю, за ким». «Саме так, дідько візьми, невідомо за ким я ганяюся, мовби за власною тінню», — подумав він.

— Дивіться-но, паночку, — обірвав його думки Петрусь.

Впоперек дороги щось лежало. Під’їхавши ближче, вони побачили довгу, не дуже товсту березу. Слєпньов вийшов з карети, підійшов до дерева. Береза була свіжозрубаною. Він спохмурнів. Ліс наповнювала сторожка тиша. Тривожно озирався його єдиний вірний слуга. Скільки їх, таких дерев, ще буде на його шляху? Та відступати не можна, треба їхати, цю березу легко прибрати. Але як же явно, зовсім поряд він відчуває своїм нутром запах звіра, на якого полює. Чи який полює вже на нього.

ЧАСТИНА ДРУГА

Подвійна гра

VI. Коханець пані Гелени

1

Прокопові з його непокірним характером довелося нелегко в панських покоях, надто ж тоді, коли на зміну старому панові прийшов його син — примхливий і дурнуватий панок. Водночас Прокіп був кмітливим, навчився добре правити кіньми і зумів подружитися з начальником поміщицької охорони Вітиком. Той навчив підлітка стріляти з пістоля і не раз казав, що з нього вийде добрий гайдук. Можливо, з часом Прокіп справді став би гайдуком, а потім і їхнім начальником, але, коли йому виповнилося сімнадцять, сталася подія, яка круто змінила його долю.

У гості до молодого Кшиштофа Моджиєвського приїхала його далека родичка — пані Гелена Зайончковська. Це була вродлива шляхтянка, яка рік тому овдовіла. Про смерть її чоловіка ходили різні чутки, казали навіть, що він повісився за наказом своєї свавільної пані, яку безтямно кохав. Та хоч би там що, пані Гелена недовго й побивалася і так само, як і при живому чоловікові, жила доволі незалежно. У неї частенько гостювали шляхтичі зі всієї округи.

Під час тижневого перебування у далекого родича вона й накинула оком на молодого, на диво вродливого слугу-козачка. Треба сказати, що до того часу Прокіп виріс у стрункого, міцного, широкого в плечах парубка, котрому на вигляд можна було дати і не сімнадцять, а цілих двадцять років. Не одна дівчина з числа прислуги та тих, що мешкали в селі, сором’язливо опускала очі, зустрічаючись зі швидким поглядом його світло-сірих, ледь голубуватих очей, і крадькома задивлялася на красивий розліт його чорних брів, налиті руки та плечі. Звернула увагу на хлопця і шляхетна гостя. І вже наступного дня козачка віддали їй як прислугу. Вона дивилася на нього так, як не дивилася і на самого пана Кшиштофа. Перше, що пані доручила Прокопові, — стягнути з її струнких ніг високі червоні чобітки. Прокіп старався, покірно схиливши голову, та так, напевне, лагідно і вміло, що удостоївся доторку шляхетних пальчиків до юначої щоки, яка враз почервоніла. Лежачи в ліжку, пані Гелена несподівано покликала козачка і звеліла принести їй води. Коли він зайшов з квартою в руках, вона ніби ненароком відкинула ковдру, і високі красиві груди майнули перед очима слуги, який швидко відвів свій погляд. Задоволена пані Гелена стиха засміялася.

Вже на третій день пані Гелена попросила господаря маєтку продати їй такого кмітливого козачка.

— Але ж і мені він потрібен, — трохи примхливо, з ноткою ревнощів сказав Кшиштоф Моджиєвський.

— Ах, пане Кшисю, я можу вам добре заплатити, — завуркотіла пані Гелена.

— Такий козачок коштуватиме чимало, проше пані, — сказав пан Кшиштоф, — з нього може вийти гарний гайдук.

Пані Гелена знову тихенько засміялася. У відповідь на своє бурчання він міг лицезріти звабливі груди вельможної красуні, яка немов ненароком схилилася над ним.

— Заради пана я готова заплатити і найвищу ціну, — сказала вона так само тихо і сором’язливо опустила очі.

Найвищу ціну вона справно сплатила найближчої ночі в покоях, відведених уродзоній гості. А ще за два дні в її почті від’їжджав і новий слуга, куплений за доволі символічну ціну вже в злотих. Прокіп не встиг навіть попрощатися з бабусею, лише озирнувся на рідне село, коли карета, у яку він сів за велінням пані Гелени, виїжджала з Хомутівки.

Особистим слугою Гелени Зайончковської Прокопові Марушку доля судила пробути три роки і вісім місяців. Цей час не минув для нього марно.

Треба сказати, що ще в старого пана кмітливий підліток опанував польську мову, навчився грамоті (природно — польській), що не лишилося непоміченим. Правда, якщо старий пан Моджиєвський вважав, що мати освічену челядь престижно, його син мав протилежний погляд. А втім, ішла друга половина освіченого вісімнадцятого століття. У шляхетських маєтках стало модно мати, як сказали б тепер, іноземних спеціалістів. Був такий і в пана Моджиєвського — старий буркітливий агроном із німецької Саксонії. Старий німець, який заробляв гроші на посаг для молодших дочок (усіх їх було аж п’ять) у далеких напівварварських краях, дуже сумував за своєю «лібе грюнланд» (любою зеленою країною), за своєю мовою і якось, спілкуючись із панським козачком, розповідаючи про неї ламаною польською, мимохіть перейшов на німецьку. Козачок зацікавився, почав питати, як буде по-їхньому те і те. Ці своєрідні уроки тривали й надалі. У Прокопа Марушка виявилися неабиякі здібності до іноземних мов. Він так легко запам’ятовував чужі слова, ніби з ними народився. За якихось півроку він уже доволі легко говорив по-німецькому, чому німець, як та дитина, безпосередньо радів.

Чи варто казати, що, крім сільських дівчат, з Прокопом дуже тепло попрощався і агроном-німець. Прокіп не забув про нього і, коли набув у ясної пані Зайончковської необхідної ваги, рекомендував їй досвідченого агронома. І та його таки переманила до себе, поклавши майже вдвічі більшу платню, ніж у пана Моджиєвського. У самої ж пані Зайончковської жив учитель танців, родом із Франції. У нього Прокіп став брати уроки французької мови. Якось він разом із господинею маєтку гостював в одного з її сусідів і побачив там чоловіка, угорця, який тренував породистих коней. Прокіп, який уже був фактично управителем маєтку, переконав пані Гелену, яка прислухалася до порад свого, як тепер би сказали, бой-френда, переманити також угорця до себе. З часом вивчення чужих мов дедалі дужче приваблювало Прокопа, як своєрідний наркотик. Трохи згодом, побувавши разом із формальним управителем у Кам’янці, він познайомився там із вуличним художником, який розмовляв незнайомою мовою, трохи схожою на французьку. Виявилося, що це мова італійська. Прокіп доволі сміливо запросив художника з далекого графства Модена у маєток пані Зайончковської. І поки той писав портрет господині й тутешні пейзажі, хлопець вивчав ще одну мову. Він не знав, чи знадобиться це йому, але таке заняття його захоплювало, стало своєрідним університетом. Захоплення юного коханця забавляло пані Гелену і, бувало, в найбільш непідходящий момент, навіть під час любовних ігор, найінтимніших хвилин кохання вона питала у Прокопа, як буде те чи те слово по-німецькому, по-французькому, по-італійському чи по-угорському, і дуже втішалася, коли він був заскочений зненацька.

Пані Гелену дуже порадувало, що такий вродливий юнак виявився ще й незайманим. Але в ліжку був дуже добрим учнем, сильним і ніжним, слухняним і водночас схильним до багатої уяви в коханні. І сталося так, що, спокусивши юного козачка заради лише примхи, з часом пані Гелена по-справжньому закохалася у Прокопа. Не раз вона зітхала, міркуючи, чому доля і Пан Бог не довірили такому вродливому і розумному юнакові бути шляхтичем, а всього лиш кріпаком, підлим, безрідним холопом, хоч і лестило те, що саме вона — володарка, повелителька такого незвичайного раба.

Не один раз пані Гелену відвідувала і друга думка, — а чи не зробити Прокопа своїм законним чоловіком? Таке явище, як шлюби ясновельможних панів із дівчатами-кріпачками, якщо останні виростали вродливими, було не таким уже й рідкісним у тодішній Речі Посполитій. Рідше, але все-таки траплялося, що пані-вдовиця брала собі в чоловіки кмітливого та вродливого слугу, який їй сподобався. Свого часу, у середині вісімнадцятого століття, набув розголосу шлюб графині Аделіни Сивицької зі своїм колишнім кріпаком. «Чи не вчинити так і собі? — розмірковувала на самоті пані Гелена. — Можна поміняти мужицьке ім’я коханого на благозвучніше, скажімо, Генрик або Юзеф, дати до того ж своє родове прізвище». Але був у цьому жесті й інший бік, і, треба сказати, саме він стримував Гелену Зайончковську від рішучого вчинку. Якщо Прокіп ставав законним, обвінчаним в католицькому храмі (вона вже б змусила його поміняти віру) чоловіком пані Гелени, то він (уже Генрик, чи Юзеф, чи хто там) автоматично ставав шляхтичем, дворянином, законним господарем усіх чотирьох сіл, та ще й великого будинку у місті Проскурові, винокурні і трьох млинів, які давали доволі пристойний прибуток. Ні, вона, хазяйка всього цього багатства, не боялася, що її молодий чоловік (якби одруження відбулося) пустить все це за вітром. Вона добре бачила у своєму коханцеві хазяйську жилку і кмітливість, які він виявив у ролі фактичного управителя маєтку. До того ж він умить підхоплював нові ідеї і швидко впроваджував їх у господарство. А як би згодилося його знання мов…

Пані Гелена боялася іншого. У своєму слузі і таємному коханцеві вона бачила не тільки видатний, далеко не селянський розум, а й приховану силу, навіть владу над нею, не кажучи вже про інших. Доки він був її слугою, більше того, її власністю, якою вона розпоряджалася, ця сила скорялася їй. А якщо він стане її чоловіком, а отже, і господарем?.. Це не колишній тарапатий бевзь, покірний чоловік, який боявся поруху її брів і падав на коліна за першим помахом її ніжного пальчика. О, вона вдосталь нарозпоряджалася його покірністю, аж до витончених знущань. А цей юнак міг стати повелителем, і це лякало пані Гелену. Лякало і приваблювало. Ще дужче страхала різниця у віці — Прокіп був молодшим за неї майже на цілих двадцять років. О, ці роки! Вона починала відчувати, що вже старіє, поки що непомітно, але… Під очима з’явилися — не треба приховувати — перші зморшки, на шиї — складки, а корсет доводилося стягувати дедалі тугіше, щоб приховати небажану округлість живота. Не допомагали мазі, ванни і примочки. Не допомагала й особлива французька дієта, про яку вона прочитала у виписаному з Парижа модному журналі. Ранками, сидячи біля дзеркала, пані Гелена вже не так відверто захоплено, як раніше, розглядала свою струнку, ще недавно дівочу фігуру. «А що буде через десять років? — запитувала сама себе. — Через двадцять?!»

Вона добре пам’ятала, якою потворною, товстою і старою здавалася їй в шістдесят років її мати. Через двадцять років Прокіп-Генрик буде сорокарічним красенем. А коли стане її чоловіком, освіченим шляхтичем, нехай і самоуком, низьке походження якого з надлишком компенсуватимуть врода, знання мов, кмітливість і гостре слово, вміння подбати про себе? Чи після весілля не накине оком на чужу дружину або дочку? Та й молодих удів було немало. А ще ж юні, вродливі служниці у їхніх маєтках. Кохання, сумніви, вагання, терпкі до знемоги почуття разом із бурхливими ревнощами до невидимих, але таких зримо уявлених суперниць люто і нещадно терзали серце пані Гелени. Вона боялася надовго відпускати коханого, а ніжний погляд, кинутий ним на якусь там служницю чи селянку, міг стати причиною аж надто бурхливого гніву пані, яка вже суворо карала уявну суперницю, котра наважилася посягнути на живу красиву річ. Ця річ належала тільки їй і нікому більше.

Через два роки цього дивного і мученицького кохання сталася подія, яка потвердила найгірші побоювання пані Гелени і зробила неможливим або майже неможливим її заміжжя із коханим і ненависним Прокопом. Треба сказати, що він по-справжньому не кохав пані Гелену. Спершу йому лестила її увага, явна, виразна небайдужість до нього, те, що вона так щедро, по-царськи обдаровувала його, новачка, у чималому гурті слуг. З певною осторогою, але й цікавістю і захопленням ліг він у її ліжко. Та природним швидким розумом, що міг охопити багато чого, він доволі швидко склав ціну і вже не першої свіжости вроді, й розбещености та вередливости, доволі баламутному характеру і примхливости, нестерпному ставленню до чужої думки, бажанню всім, що їй доступне і недоступне, повелівати, над усім панувати. Єдине, що пані Гелена зуміла в ньому по-справжньому розбудити, була його могутня чоловіча пристрасть. Він спрямовував її на ту, що була його хазяйкою, його повелителькою, але чиїм господарем був ночами він. Простого українського козака Олексія Розума, котрий із волі російської імператриці Єлизавети Петрівни став графом Олексієм Розумовським, з легкої руки французького посланника називали «нічним імператором». «Нічним шляхтичем» був кріпак пані Гелени Зайончковської Прокіп Марушко, з тою лише відміною, що почав швидко байдужіти до її приваб. Її вигадливість у коханні, її вимогливість у ліжку, її примхи, які спочатку здавалися такими дивними і навіть дикими, потім уже забавляли, немов кликали за собою далі в науку кохання. Досконало опанувавши її, він почав навіть дечого вчити свою пані. Та не підкріплені справжнім почуттям любощі почали обридати. Для Прокопа нічні побачення поступово робилися ще одним кріпацьким обов’язком, таким, як раніше доглядання коней, робота в полі чи конюшні.

Сталося те, що рано чи пізно й мало статися з такою пристрасною натурою, як Прокіп. Він по-справжньому закохався, як колись пані Гелена закохалася в нього. Тільки об’єктом його почуття була не вона, а донька панського садівника Панаса. Вродлива, тиха і тендітна дівчина з великими, горіхового кольору очима, гарним і глибоким грудним голосом, від якого завмирало будь-яке серце, коли вона співала. А ще була довга, довжелезна, чорна, аж смоляниста коса, яка, як часом невдало жартував Прокіп, колись зламає Яринці своєю вагою ніжну лебедину шийку. Все частіше і частіше — ніби ненароком або з обов’язку — завертав Прокіп до саду, де Яринка, якій пішов сімнадцятий рік, допомагала батькові. Звичайно, дівчина дуже швидко відчула особливу увагу вродливого, ставного парубка. Та й сама дедалі частіше кидала на нього крадькома погляди, від яких обоє паленіли. Відгукувалася і на його жарти і зачіпки. Звичайно, і до неї доходили чутки про його гріховний зв’язок із пані, господаркою маєтку. «Але ж це тільки так, панські примхи», — думала бідна Яринка. Зате небезпеку цієї гри цілком уявляв собі не по літах розумний Прокіп. Часом, ідучи до саду, він мимоволі озирався. Та що могло зупинити два молодих, але дозрілих, пристрасних серця, які нестримно потяглися назустріч одне одному?

2

Розв’язка настала пізнього осіннього вечора. Прокіп повернувся з іншого села, яке належало Зайончковській, де перевіряв будівництво нової конюшні. Він, звісно, найперше з’явився перед ясні очі своєї пані, яка тут-таки розіграла невеличку сцену. Пославшись на головний біль, який несподівано з’явився під впливом рвучкого вітру та не по-осінньому яскравого сонця, вона заявила, що хотіла б сьогодні раніше заснути: вибач, Прокопчику, вибач. Коли ж, поцілувавши її, коханець-слуга вийшов, вона тихенько підвелася, швидко одяглася й обережно, наче злодійка, пробралася до свого саду. Син формального управителя маєтку, котрий із піднесенням на небувалу висоту Прокопа втрачав надію отримати посаду управителя після свого батька, вже натякав на зв’язок вискочки-слуги з дочкою садівника. І одна зі служниць ніби ненароком якось повідала про це, лукаво усміхаючись. Цю єхидну усмішечку пані Гелена запам’ятала… Під слушним приводом, за якусь провину, дівку через кілька днів за наказом пані висікли так, що вона ще довго не могла ні сісти, ні лежати на спині. У ті ж дні вона, саме вона мусила прислуговувати пані, взуваючи її, миючи перед сном ноги. І з того ж таки дня пані Гелена розпочала своє власне стеження.

І ось після заходу сонця вона побачила те, чого бажала й боялася водночас. Прокіп обережно постукав у віконце хатинки садівника, яка примостилася на краю саду. Незабаром у дверях з’явився дівочий силует. Зашурхотіло листя під їхніми ногами, і в пані ледве не підкосилися ноги. Прокіп, її Прокопчик, цей підлий хам, раб, котрого вона, о Боже милосердний, хотіла ще зробити своїм законним чоловіком, справжнім господарем маєтку, він цілував іншу, таку ж підлу хамку, а потім обняв її і щось ніжно зашепотів. Світло з вікна впало на їхні обличчя, і пані Гелена, о Єзусе, побачила, які це щасливі обличчя!

Цього вечора вона не стала принижувати себе з’явою перед їхні хамські очі. Хитаючись, наче п’яна, пішла до палацу, щоб лягти на своє холодне ложе. Але наступного ранку, коли зрадник-коханець заявився і поцікавився її здоров’ям (яка підлість, підступність і нахабство!), пані Гелена без зайвих слів вліпила йому дзвінкого ляпаса.

— За що? — спитав Прокіп, витираючи кров із розбитої губи, куди пані Гелена ударила ребром долоні.

— За вчорашнє, підлий рабе, — сказала пані Гелена і, вдаривши його ще раз, мовчки, недбалим жестом руки показала на двері.

Якби Прокіп упав на коліна або й почав брехати про кохання до неї, події, можливо, розвивалися б інакше. Але він також мовчки вийшов, навіть не оглянувся.

Крадькома виплакавшись, розгнівана пані викликала Яринку і наказала дивитися їй у вічі. Вона прямо запитала, чи любить та Прокопа. Бідна дівчина щиросердно зізналася у своїх почуттях, почервоніла, але й не опустила очей — зазначила про себе пані Гелена. Не в силі стримати себе, пані Гелена покликала лакея, і, коли той з’явився, звеліла висікти Яринку під тим приводом, що мовбито вона вчора не досить старанно вигребла листя в саду. Цей наказ, як і всі інші, був безумовно виконаний. Яринка під ударами різки лише мовчки ковтала сльози, розуміючи, що страждає за своє кохання, й уявляючи, що те ж саме зроблять з її коханим. Після екзекуції пані знову покликала нещасну суперницю-простолюдинку до себе.

— Ти розумієш, за що покарана? — спитала вона.

— Так, вельможна пані, — прошепотіла дівчина.

— Ти хочеш жити, відмовившись від коханого, чи померти? — раптом запитала пані.

Після такого страшного запитання в кімнаті запанувала тиша. Десь на шибі задзижчала пізня осіння муха, забилася своїми слабкими крильцями об скло.

— Не знаю, — після тривалої паузи ще тихіше відповіла Яринка.

— Ах, не знаєш! — вигукнула пані Гелена і схопила Яринку за довгу косу. — Ти житимеш, але перед тим, як почнеш нове життя… нове життя, — наголосила вона, — я покажу тобі дещо, чого ти гідна. Іди за мною.

Вона привела дівчину до своєї спальні і звеліла роздягатися. Яринка здивовано і злякано подивилася на свою володарку.

— Що, не зрозуміло? — сказала пані Гелена. — Догола роздягайся. Ну?

Коли Яринка, яка не посміла ослухатися своєї пані, стягла свою полотняну сукню, пані Гелена, задоволено подивившись на її сполосовану спину, звеліла голою стати на коліна за шторою в ногах ліжка. При цьому вона попередила, щоб її рабиня мовчала, хоч би що побачила крізь спеціально пророблену дірку.

— Інакше я тобі сама відріжу язика, — сказала пані.

Яринка лише злякано кивнула і стала на коліна.

Пані Гелена покликала Прокопа. Коли він зайшов, цього разу смиренно опустивши голову, вона сказала, що може простити його, якщо він присягається, що й близько не підійде до цієї хамки, а кохатиме лише її, свою пані. Добре вивчивши її характер і примхи, Прокіп також став на коліна і почав просити пробачення. Коли пані Гелена вдосталь натішилась його покірністю, за якою спостерігала і ця підла хамка, запитала, чи кохає він її ще дужче, ніж перше.

— О, так, кохаю, ви навіки моя єдина повелителька, — сказав Прокіп, як їй здалося, цілком щиро.

Він почав обіймати і цілувати ноги пані Гелени, потім з її мовчазного дозволу перейшов ще вище, доки, нарешті, пані милостиво не обняла його й дозволила покласти себе на ліжко. Вона розпалювалась дедалі дужче, і коханець відповідав їй тим самим. Вони вже з усієї сили кохалися, вже солодко почали постогнувати на очах Яринки, котра до крові закусила губи, щоб не закричати, і дивилася, дивилася на це ганебне видовище. У найвищий момент пристрасті коханці почули, як хтось крикнув, і слідом за цим гуркіт. Це знепритомніла і впала Яринка.

Коли Прокіп побачив її на підлозі голу, збасамужену різками, він якось дивно поглянув на пані Гелену. Вона не витримала і відвела погляд.

— Можеш іти, — сказала вона.

Він мовчки вийшов. Вранці наступного дня пані Гелена звеліла Яринці сказати батькові, що віддає її у віддалений монастир, але монастирем зробився льох у маєтку. За наказом пані син управителя привів сюди пострижену налисо Яринку, зодягнуту у драний лантух, який мав слугувати їй за коротку сукню. Щоб вона, бува, нічого не зробила з собою, дівчину прикували ланцюгом до гаку на стіні.

Пані Гелена приходила туди і мовчки била нещасну дівчину важкою нагайкою. Часом зупинялася і так само мовчки довго дивилася на Яринку. Може, якби та просила, принижувалася, кинулася обіймати ноги своєї пані, то її хазяйка змилостивилася б. Але дівчина вперто мовчала. Потім пані Гелена на цілих півроку немов забула про свою нещасну суперницю. Тільки щодня вранці навідувався Танасій, син управителя маєтку, і, наче собаці, кидав Яринці шматок хліба та ставив біля дверей кварту з водою, а ввечері виливав у льох відро з нечистотами.

3

Півроку жила Яринка в наповненому страшним смородом ув’язненні, без світла, свіжого повітря, не вмиваючись і не розчісуючи кіс, які знову почали відростати. Пізньою весною прийшов, нарешті, панський холуй і процідив, що з нагоди Великодня вельможна пані милує її.

Прокіп якраз давав вказівки слугам, коли побачив сиву стару жінку, яка йшла до нього, підсліпувато мружачись і щось шамкаючи майже беззубим ротом. На голові у неї злиплися ковтуни, тіло було вкрите виразками і коростою, страхітливо смерділо. Виразки були і на обличчі, і на руках, і на голих ногах. Прокіп нарешті впізнав у цій нещасній колишню писану красуню Яринку і ледь не закричав, та, коли Яринка зупинилася біля нього, постояла, намагаючись щось сказати, лише мовчки затулив обличчя руками. Дівчина-бабуся пішла далі.

Треба сказати, що ці півроку були не найсолодшими і в житті самого Прокопа. Йому довелося пережити випробування, хоча й не такі важкі й страшні, що їх пережила Яринка. Після того, як їхнє кохання викрила пані Гелена, вона просто віддалила його від себе, перетворивши на звичайного слугу. Йому доручали найтяжчу і найбруднішу роботу у палаці та на конюшні. Пані Гелена чекала, що він перший не витримає і попросить вибачення. Тим більше, що вона ніби ненароком таки частенько траплялася йому на шляху. Але Прокіп усе терпів мовчки. Мовчки вергав гній, мовчки чистив коней, мовчки чистив і панський туалет, коли йому доручали цю роботу. Пані Гелена вже без нього їздила в гості і запрошувала до себе шляхтичів-сусідів. Але ніщо, ніякі розваги не могли заспокоїти її. Нічиї обійми і пестощі, витончені розваги із вродливими сусідами не могли замінити сильних і таких ніжних рук її єдиного, любого Прокопчика. Вона злилася, часом зривала злість на своїх нових коханцях, часом верхи скакала в поле й там давала волю своїм почуттям, шмагаючи коня, землю, навіть саму себе. Нарешті злість її сягнула найвищої позначки. Вона звеліла покликати слугу, скинутого з п’єдесталу її кохання, до себе.

— Я хочу відзначити твоє старання на кухні і в конюшні, — сказала вона, сидячи в кріслі і граючись довгим жовтим стеком, — а також твої попередні заслуги, — додала вона з єзуїтською посмішкою, — тому вирішила підвищити тебе в посаді. Тепер ти будеш моїм інтимним слугою.

Прокіп здивовано і трохи стривожено подивився на свою господиню, до якої у нього були вже зовсім інші почуття. Що означають її слова, узнав через хвилину. Виявилося, що він повинен був подавати пані і її гостеві, «сердечному другові», в ліжко шампанське, гарячий шоколад перед тим і після того, як вони «невимушено спілкуватимуться».

— Ну, що ти скажеш? — спитала пані Гелена, уважно дивлячись на слугу.

— Як накажете, пані, — відповів той, як їй здалося, зовсім байдуже, і це її ще дужче розізлило.

— Тоді приступай до виконання своїх обов’язків, — сказала вона, тамуючи злість.

«Сердечним другом» виявився молодий шляхтич Мостович, відомий ловелас і серцеїд, але, як казали, без царя у голові. З кам’яним виразом обличчя Прокіп подавав їм у постіль напої і наїдки. Так само без будь-яких емоцій він дивився, як пані Гелена при ньому обіймає і цілує «свого сердечного друга». Але глибоко в душі він доволі іронічно, знущальницьки відзначив блідість і хирлявість того, на кого пані його проміняла. Можливо, іронія вразила навіть його вуста, бо хазяйка спальні раптом пролила на постіль і на руку свого нового коханця гарячий шоколад…

Вранці вона покликала Прокопа до себе і, лежачи на розкішній софі, почала безсоромно розповідати про свої нічні забави. Прокіп слухав її, і кулаки самі стискалися від люті і приниження. Та він стояв, опустивши голову.

— Ти сам у всьому винен, — несподівано сказала пані Гелена. — Так, сам у всьому винен… Не заперечуй, — додала вона, хоч Прокіп і не збирався заперечувати. — Але ти можеш, — тут вона зробила невеличку паузу і далі сказала квапливо і з присвистом: — можеш заслужити прощення. Прощення, зрозумів?

Прокіп збагнув, що треба сказати.

— Як я можу це заслужити, ваша ясновельможносте? — запитав він, стаючи на коліна.

— Здогадайся, — була відповідь після хвилинної паузи, під час якої пані Гелена майже відкрито насолоджувалася його покірністю.

І він зрозумів як. Підповз до жорстокої дияволиці на колінах, поцілував, а потім і обійняв її коліна, проник головою під прозорий пеньюар і почав цілувати, а потім язиком пестити те місце, куди перед ним, як вона сама сказала, кілька разів входив її нічний коханець.

Після цього ранку стосунки між ними стали майже такими, як раніше. Тепер пані Гелена не тільки охоче віддавалася йому, а й дозволяла залишатися до ранку в спальні. Поступово зникала її осторога. Прокіп знову став фактичним, а згодом — офіційним управителем маєтку. А ще за кілька тижнів на подвір’ї садиби Прокіп зустрів принижену, коростяву, вкриту виразками і нечистотами Яринку, яка стала за ці півроку старою бабусею.

Він стояв, затуливши обличчя долонями, ніби хотів сховатися від самого себе. Він почув, як Яринка щось прошепотіла, через отвір між пальцями побачив, як вона, ледве йдучи, попленталася далі. І раптом йому здалося, він виразно це побачив — вона падає у глибоку безодню. Він відтулив долоні від щік, що палали, подивився навздогін Яринці, яка йшла нетвердою ходою старої, майже зниклої з цього світу жінки, Яринці, котру він ще минулої осені називав «своєю ніжною ластівочкою», і раптом відчув, що це не вона, а він сам летить у безодню, чорну, бездонну, яка все розверзається і розверзається, мовби величезна смердюча яма або паща неймовірно великого хижого звіра. Щось у ньому неначе зламалося. Шугонула до голови кров. Не пам’ятаючи себе, він кинувся до палацу, рвонув двері, пробіг один коридор, зали.

— Що сталося, Прокопчику? — запитала пані Гелена, котра сиділа біля столика з мазями для обличчя і рук. Вона якраз збиралася покликати служницю, щоб поміняла їй мазі, бо вибрала, либонь, не зовсім ті, що треба, і тут ввірвався, влетів Прокіп.

— Навіщо ви… Навіщо ви це зробили? — спитав Прокіп, який ще не охолов від швидкої ходи, майже бігу.

— Ти про що, Прокопе? — спитала пані Гелена, встаючи з-за столика.

— Про Яринку.

— Ах, про цю підлу тварюку, — на обличчі пані Гелени відбилося здивування. — Так, я її сьогодні помилувала. Може, ти не задоволений цим?

— Але навіщо ви так вчинили з нею?

— Що? — спитала пані Гелена вже роздратовано. — Ти, здається, береш на себе сміливість вказувати мені, що робити з моїми холопами? Ти… не забув її? Та знаєш ти, підлий хаме, що я можу зробити з тобою?

— Воля ваша, — сказав Прокіп. — Та насмілюся вам сказати…

— Ах, ти насмілюєшся, — сказала вона. — Та знаєш, що я з тобою зроблю? Знаєш? Та я тебе відправлю на конюшню. А ти знаєш, що там із тобою зроблять?

— Воля ваша, — сказав Прокіп.

— Воля моя? — перепитала пані Гелена. — Ах, воля моя! Ну, тоді я зараз сама гарненько висічу тебе. Саме так — висічу. Піди і принеси мені нагайку. І найбільшу, з трьома хвостами.

Він покірно виконав її наказ. Так само покірно, коли вручив нагайку, схожу на велику триголову змію, своїй хазяйці і повелительці, став на коліна. Вона вдарила його раз, другий, третій, десь на шостому ударі Прокіп відчув, як кров шугнула до голови. Ще сильніше, ніж там, на подвір’ї. Не здаючи собі справи, він вихопив із рук мучительки нагайку і вдарив її спершу по руках, потім по обличчю, по шиї.

— Що ти робиш, рабе? — закричала пані Гелена.

— Я не раб і ніколи ним не буду, — ще зліше Прокіп пасмував її обличчя, груди, які виднілися з-під розкішної сукні. — Це тобі, суко, за мене і за Яринку.

Пані Гелена пронизливо закричала. Вона вже кликала на допомогу. На її крик вбіг лакей, потім один, за ним другий гайдуки.

— Візьміть його! — кричала пані Гелена, показуючи на Прокопа. — Візьміть його! Негайно!

Один із гайдуків вихопив шаблю. Але Прокіп ударом нагайки вибив її з рук, потім щосили вдарив гайдука в щоку, двигнув ногою в пах іншого і вибіг із кімнати. На його щастя, на подвір’ї стояв кінь, один із кращих у їхньому табуні, котрого він сам наказав подати, щоб їхати в поле, перевірити, як іде сівба ярого ячменю. Він стрибнув у сідло і шмагонув коня нагайкою. За мить Прокіп блискавкою промайнув подвір’ям і вилетів за ворота маєтку.

4

Прокіп проскакав через усе село під здивованими поглядами кількох селян, котрі йшли в поле, і опинився за невеличким гайком. Тільки тепер він збагнув, що сталося. Ще якихось півгодини тому він був хоча й підневільним, кріпаком, але все-таки привілейованою людиною. Тепер же став ніким, рабом, який втік від своєї господині, який підняв руку на неї. У кращому разі на нього чекають суд, таврування і каторга. У гіршому — а він добре знав характер вельможної пані Гелени — його, коли спіймають, засічуть до смерти на її очах або кинуть, як Яринку, у підземелля, у брудний, смердючий льох, звідки через якийсь час він так само вийде беззубим старцем, руки якого тремтітимуть, коліна підгинатимуться, а згорблена спина стане сідалом для горобців. Тепер він зробився вигнанцем, мішенню для поліції Речі Посполитої, панських гайдуків і будь-кого, хто захотів би вислужитися перед владою, а такі завжди знайдуться.

По суті, у Прокопа Марушка в його новому статусі — і він це добре розумів — було три виходи. Здатися на милість пані, тобто приректи себе якщо не на смерть, то на муки. Або ж пробратися до міста і там розчинитися серед бидла — нікому не потрібних, всіма знехтуваних людців. Або, нарешті, спробувати втекти на Запорозьку Січ. Третій шлях був найдовшим і найризикованішим. Але ж він, у разі удачі, обіцяв свободу, якщо й загибель, то в бою з ворогом, а можливо, й славу і доблесть. Спершу Прокіп вибрав цей, третій шлях, тим паче, під сідлом у нього був гарячий, гарний кінь. Але, охоловши, зрозумів, що шлях цей хоч і спокусливий, але довгий і непростий, отож вирішив запастися провіантом і зброєю.

Провіанту, тобто хліба, сала, цибулі, яєць і сушеної ковбаси він роздобув у старости сусіднього села, яке також належало Зайончковській. Йому, котрий ще не знав про втечу улюбленця пані, Прокіп спочатку збрехав, що пані посилає його для закупівлі коней до далекого шляхтича аж під Кам’янець. Староста підозріливо подивився на нього, — чому ж, мовляв, харчами не запасся у маєтку, — але не послухатися не міг. Коли Прокіп вже мав усе необхідне, то повернувся і, як велику таємницю, повідав старості і про свою втечу, і про те, що він, мовляв, влаштував собі курінь у панському лісі в п’яти верстах звідси, біля річки Басівки, де любив рибалити. Туди ж він попросив вранці наступного дня принести кілька запечених курей, погрожуючи, якщо цього не буде зроблено, підпалити старостину хату. Він правильно розрахував, що староста неодмінно донесе своїй хазяйці про місце, де перебуває бунтівник, а та вже спорядить облаву. Так і вийшло. Як і розраховував Прокіп, гайдуки намагалися захопити його на світанку, коли сон найсолодший. Експедиція з чотирьох гайдуків та ще чотирьох слуг виїхала з маєтку близько опівночі. Він спостерігав за їх пересуванням із того самого гайка біля села, а потім тихо під’їхав до садиби і, впевнившись, що варти, крім старого сторожа Арсена, немає, дочекався, коли й той одійшов далеченько, відчинив двері. Ці двері призначалися для челяді, а ключі, які він як управитель носив при собі, залишилися у мішечку на його поясі. Палац він знав, як свої п’ять пальців, а в темряві бачив не згірше кота. Ще в саду він зняв чоботи і тепер, обережно ступаючи, спершу проник у гайдуцьку, де взяв кілька набоїв, а потім — до кімнати колишнього чоловіка пані Гелени, де тепер ніхто не жив. Там у скрині — він знав — зберігаються кілька пістолів і серед них чудовий пістоль, яким після смерти чоловіка пані Гелени ніхто не користувався. Слава Богу, подякував він тепер, що зовсім недавно він змусив гайдуків почистити й цього пістоля. Ніби щось передчував.

Потім тихенько пробрався до її спальні. Побачив, як забіліло в темряві її тіло, відчув, як забилося його серце, як шугнула знову до голови кров і ледь-ледь здригнулася рука, яка стискала пістоля. Він трохи постояв біля постелі і вирішив, що залишить записку, уявив собі її обличчя, коли вона побачить написане ним, і мимоволі усміхнувся. Він знав, де в неї папір, та коли пішов до дверей у сусідню кімнату, перечепився об щось — здається, це були її черевички — і, нахилившись від несподіванки, схопився за краєчок нічного столика.

— Хто тут? — почув він тихий сонний голос, ще не зляканий, а такий, що лунав ніби здалеку.

Боячись, що вона ось-ось закричить і розбудить весь будинок, Прокіп яструбом кинувся до неї, навалився, притис до ліжка.

— Ти? — ледве видихнула пані Гелена.

Він перейняв її крик долонею. Подивився в її злякані очі, які були зовсім поруч.

— Мовчи, якщо хочеш жити, — пошепки виплеснув їй в обличчя злобу, яку таїв цілий день.

Щось темне виповзло із глибини його єства. Він грубо рвонув тонкий, прозорий — це було видно і в темряві — пеньюар, у якому пані Гелена любила спати і який він не раз знімав із неї трепетно і ніжно, особливо на початку їхньої близькості. Як давно це було… як давно…

— Ти… не смі… зав… тра…

Вона шипіла змією, та Прокіп долонею щільніше закрив їй рота, знову помітив очі, які горіли ненавистю, і заткнув її рота порваним, зіжмаканим пеньюаром. Він узяв її грубо, так грубо, що здавалося, це й не він тут, а хтось інший з іншого, немилосердного світу. Він брав її так зі злости і ненависти. Коли почув її останнє, вже солодке скрикування (все-таки добився, чого бажав), тим-таки пеньюаром зв’язав їй руки. Коли підводився, погляд його впав на лаву старовинної роботи, з різьбою по краях, яка стояла біля узголів’я ліжка. Він зневажливо усміхнувся від несподіваної думки. Підхопив пані Гелену, яка тремтіла від страху, і поклав животом упоперек лави. На тумбочці біля ліжка побачив хустину і засунув її до рота пані Гелени замість пеньюара. Порваним пеньюаром прив’язав під лавкою зв’язані руки до ніг. Потім одступив і раптом його погляд вихопив ставник на столику.

Прокіп підійшов до нього, намацав кремнієвий прилад, запалив усі три свічки.

— Щоб вам було світло, ясновельможна пані, — сказав він спокійно і додав: — Прощавайте.

Виходячи з палацу, Прокіп наштовхнувся на сторожа і втихомирив його ударом руків’я пістоля в обличчя. Пробрався до коня, і, скочивши в сідло, подумав, що годилось би попрощатись із Яринкою. Уже й кінь ступив до хатинки садівника, і тут Прокіп передумав — він ще раз не витримає, якщо подивиться на її спотворене обличчя. Хтозна, що він зробить із нею, із собою, із цим ненависним палацом.

VII. Конарський. Розслідування

1

Станіслав Конарський, начальник управління Волинської губернської канцелярії, а згодом старший чиновник з особливих доручень при губернаторі, був серед гостей на балу в князя Любославського. І не тільки був, а й залицявся до сестри у перших князя Аліції. Пані Аліція була тоді вже молодою вдовичкою. Її чоловік Збігнев Румов’як загинув під час кампанії Костюшка. За логікою речей молода, вродлива, багата, та до того ж представниця одного з найзначніших родів Польщі й України, вона мала б ось-ось знову вийти заміж. На неї накидали оком досить завидні женихи, на почуттях яких вона грала так уміло, як циган-скрипаль на своєму інструменті. Треба сказати, що Станіслав Конарський за багатством і знатністю був не серед перших претендентів. А одруження з прекрасною Аліцією уявлялося йому доброю нагодою поправити своє фінансове становище, яке відчутно похитнулося останнім часом і змусило його йти на службу в губернську канцелярію. До того ж належати до найближчих родичів князів Любославських було дуже і дуже заманливо.

На балу пан Станіслав мав деякий успіх в Аліції. Ніхто не знає, як би розвивався їхній роман, якби не з’ява людини в помаранчевій масці. Як жалкував тоді пан Станіслав, що не він, а граф Войцицький зірвав маску з негідника! Звичайно, якби він знав, чого це потім коштувало Войцицькому, то навряд чи й жалкував би.

Зате вечір і напад бандитів дали йому чудову можливість відзначитися. Він зрозумів, що, вистеживши або (якщо пощастить) спіймавши знаменитого розбійника, він може, по-перше, прославити себе, а по-друге, — мати нагороду у вигляді ордена або маєтку. Чи бодай чималу грошову нагороду, що теж було б дуже-дуже до речі. А все заразом робило його стежинку до серця багатої красуні Аліції широкою дорогою. Але як це зробити?

Ще древні казали: головне — запитати себе, а там і мета з’явиться. Наступного ранку після нападу грабіжника в помаранчевій масці у голові Конарського почало визрівати запитання. А за ним прийшли важкі роздуми. Про те, як вийти на слід злочинця, він думав навіть тоді, коли стояв у костелі («Прости мене, Єзусе!»), за столом у саду, пізніше на полюванні. Як злочинець міг проникнути до палацу? У голові Конарського промайнула здогадка, що пізніше навідала Слєпньова і Рибалка — а якщо це був один із високих князівських гостей? Від такого повороту йому спершу стало душно, потім студно. Як, один із цих вельможних князів, графів, баронів і просто багатих шляхтичів — злочинець? Сама можливість думати про таке здавалася неймовірною. Якби він у присутності високих гостей вимовив щось подібне, то навіть він, значний губернський чиновник, ризикував не тільки викликати гнів, а й втратити честь, не кажучи вже про посаду.

І все-таки таємна і небезпечна думка засіла у голові Станіслава Конарського, і її вже не можна було позбутися. До кінця першого після пограбування дня він почав приглядатися до гостей князя Любославського. Але ніщо не вказувало на те, що серед вельмож зачаївся підлий здрайця. Це таки були достойні люди. Вони їли, пили, танцювали, жартували, попутно вкладали важливі для себе угоди. Не забував Конарський і далі упадати коло княжни Аліції, хоч вона поводилася розважливо — не відшивала залицяльника, але й не подавала йому надто райдужних надій. Він відчував, як у ньому мимоволі закипає злість, проте вміло тамував її ще показнішою галантністю та жартами.

— А признайтеся, ваша світлосте, ви також захоплюєтесь графом Войцицьким? — запитав він Аліцію під час чергової зустрічі в саду.

— Чому б і ні? — лукаво подивилася на нього Аліція. — Вчинок, гідний справжнього шляхтича. До того ж він доволі вродливий. А врода і хоробрість — це вже скарб. Чи не так, пане Станіславе?

Конарський міцніше стис зуби і почав шукати слова, гідні для відповіді, але які не образили б, чого доброго, його майбутню дружину.

І тут йому допоміг шляхтич Діаріуш Загруба. Він якраз опинився біля лавки, на яку присіли Аліція і Конарський.

— Сумніваюся, — сказав Загруба, — щоб цей бурлака подарував таке Войцицькому.

— Ви вважаєте, він його вб'є? — спитала Аліція не без інтересу.

— Може, і не вб'є…

Загруба замовк і відійшов. Але саме він підказав Конарському перший хід.

Того ж вечора Конарський попросив у господаря балу дозволу оглянути палац.

— Гадаєте, що знайдете якийсь слід? — запитав князь Євгеніуш.

Конарський не міг і сам сказати, що шукає. Але ж пішов шукати: заходив в одну, другу, третю, п’яту, десяту кімнату. Там або були гості, або не було нікого. За ним плентався ключник і одмикав зачинені кімнати. Нарешті вони добралися до дверей на горище. Тут пан Станіслав пожалкував, що не захопив із собою пістоля. Але й на самому горищі та його прибудовах нікого не знайшли. Ключник було нагадав, що на горище вже виходили. «То й що?» — подумав пан Станіслав. І саме тут його осяяла ідея, яка й принесла першу удачу. Виявилося, що дах над середнім крилом палацу не йде під кутом, як звичайно буває, а рівний. Ключник пояснив, що покійний батько князя Євгеніуша любив ночами приходити на цей майданчик і дивитися у виписаний із Відня телескоп на зорі. Але це його захоплення не перейшло до сина, і на дах уже давно ніхто не виходив. «Що ж, тоді підемо ми», — подумав Конарський.

Потайна ляда, скрипнувши, відчинилася. Вони опинилися на невеликому прямокутному майданчику. Над головою синіло досі високе осіннє небо, яким поволі пливли білі хмари. Конарський роззирнувся із висоти та на відстані побачив частину міста, за нею ліс, збоку — поле. Змійкою звивалася до міста дорога.

Він перевів погляд на дах і майже під ногами побачив щось дуже дрібне. Нагнувся, подивився уважно. Це були хлібні крихти. Він подивився ще уважніше під ноги.

— Коли тут востаннє були люди? — запитав у ключника.

— Та хто ж його пам’ятає, — сказав той. — Напевне, ще в позаминулому році, коли бляху перефарбовували. Точно, тоді.

— А недавно?

— Та навіщо, пане?

— Справді, навіщо? — згодився Конарський.

Він подумав: якщо на даху давно нікого не було, то ось тут мав би лежати шар пилюки. Мав би, а не лежав… Втім, за хвилину Конарський знайшов залишки цієї самої пилюки на самісінькому краєчку бляхи. А ще помітив нестерту частину відбитку взуття.

— Хто має доступ до ключів від горища? — спитав він ключника.

— Я та пан управитель.

— А ще?

— Більше ніхто…

— Гаразд, ходімо.

Внизу Конарський розповів про все, що побачив, і про підозру, яка в нього зародилася, князю Любославському. Той негайно допитав ключника. Ключник — поважний чоловік, майже дідусь — клявся і божився, що нікому ключів не давав. Якщо треба було, відмикав сам, він завжди під рукою, його милість знає. Правда, зо два рази ключі від даху довіряв синові, та хіба ж син…

— Де син? — спитав Конарський.

Ключник не відповів, заплакав. Конарський здивовано глянув на нього.

— Біда, ваша милість, — сказав присутній при розмові управитель палацу. — Син його втопився недавно.

— Як утопився?

— Та ось пішов на річку, певне, скупатися хотів, та й утопився.

— Втопився… — машинально повторив Конарський.

— Там корчі, коріння, може, ногою зачепився, — озвався ключник. — А може, судома звела, таке буває.

— Судома? — задумливо спитав Конарський. — А слідів якихось на тілі не було?

— Яких іще слідів? — не зрозумів управитель.

— Може, хтось хотів його утопити?

— Бог із вами, ваша милосте, — злякався батько потопельника. — Син у мене був тихим, і мухи не зобидив, нікому не заважав. Хто б міг його втопити?

Конарський не був професійним слідчим, але здоровий глузд підказав йому, що коли на даху є сліди людини та ще й крихти хліба, то вони могли належати тільки бандитам. Майданчика на даху не видно із землі, отже, і людей, які могли на ньому ховатися, не побачиш. Але, щоб туди проникнути, треба було добре знати план палацу і знати про існування майданчика на даху.

Отже, Конарський зрозумів, що пограбування учасників балу хтось добре, детально, якщо не більше, спланував і так само добре виконав. Таке під силу людині непересічній, та й не тільки це. Злочинець мав або жити в палаці, що було майже неможливим («А чому, втім, чому?..» — подумав Конарський), або… або… не раз тут бував.

Конарський щиросердно поділився своїми думками з господарем палацу і балу, але князь Любославський доволі прохолодно поставився до висновків і здогадів пана Станіслава. Він явно не бажав, щоб навіть тінь підозри впала на його вельможних гостей.

Отже, Станіслав Конарський поїхав від князя, не реалізувавши свого задуму. Його спроба поговорити з графом Войцицьким також не мала успіху. Що сказав розбійник графу, з’ясувати не вдалося. Конарський підозрював, що той сказав щось істотне. Так, не міг же він насправді захоплюватися вчинком пана Юзефа чи просто йому лише погрожувати, як той намагався переконати.

Станіслав Конарський був людиною впертою. Повернувшись до Житомира, він затребував ті документи з архіву колишнього Волинського воєводства, у яких би йшлося про людину в помаранчевій масці чи бодай існували б якісь її сліди. До того часу архів частково перевезли до Новограда-Волинського і Житомира, дещо залишилося у Луцьку, а частину найважливіших паперів перед приєднанням краю до Росії вивезли в Польщу.

Найперше він доручив своєму підлеглому, якому довіряв, а це був досвідчений канцелярський щур, гарненько прочесати ті частини архіву, що їх привезли до двох губернських центрів — формального і фактичного. На папери з грифом «цілком таємно» він зробив запит до жандармського управління теперішнього Луцького повіту з проханням уважно вивчити луцьку частину архіву й архіви колишніх воєводських установ та будь-які папери, де згадується грабіжник у помаранчевій масці або йдеться про великі пограбування, і під посиленою охороною доставити все це до Житомира. Поки йшов пошук, він вирішив ще раз побесідувати з Войцицьким. Спочатку хотів офіційно запросити його до губернської столиці. Навіть листа дуже ввічливого склав, але згодом вирішив, що краще самому поїхати до графського маєтку. Усе ж таки Юзеф Войцицький був графом, хоча й не дуже багатим.

2

Наприкінці вересня 1801 року Конарський виїхав із Житомира. Якраз перед цим він отримав посаду помічника губернатора з особливо важливих доручень. Перед поїздкою він, позаяк губернатор відбув до столиці, побував на прийомі у віце-губернатора. Генерал Худолієв, дещо повагавшись, схвалив прагнення чиновника з особливо важливих доручень провести власне розслідування. Звичайно, про інцидент на князівському балу, який мав великий і неприємний резонанс у губернії, генерал уже знав. Поліція Заславського повіту провела розслідування, до якого підключився і губернський слідчий з особливо важливих справ підполковник Рожнов, але справа так і не зрушила з місця. Непояснима, немов із нізвідки, поява і таке саме зникнення грабіжників шокували і заславльську, і Житомирську поліцію. Якщо вже таких вельможних можна безкарно грабувати…

Конарський навіть зрадів, коли побесідував із Рожновим і дізнався, що він не здогадався оглянути дах. Не розповів про його версію і сам князь Євгеніуш. У Конарського зродилася підозра, що князь знав щось таке, про що вважав за ліпше промовчати, незважаючи на те, що зазнав відчутних матеріальних і моральних збитків. Але відступати Конарський не збирався. По-перше, він якимось шостим чуттям збагнув, що справа ця надто велика, незвична, що вона обіцяє лаври, а можливо, й багатство. Якщо… Якщо тільки він добереться до десь там захованих скарбів. По-друге, якби він виявив щось таке, що кидало б тінь на князя, то міг би й приховати… Звісно, в обмін на руку і серце Аліції. Природно, про свої думки він нікому не сказав, як не сказав нічого про власне розслідування підполковнику Рожнову. Виїхав Конарський казенним екіпажем разом з іншим чиновником, який їхав до Луцька на інспекцію. До Луцька вони добралися наприкінці третього дня. Вранці наступного дня Конарський пішов дізнаватися, чи отримали його папір. Так, отримали, сказали йому, але поки що нічого не знайшли. Він ще побував у знайомих, вагаючись, що ж робити далі, а вранці п’ятого дня найняв екіпаж, розраховуючи до вечора бути в Лісогощі — маєтку Войцицьких.

На лісовій дорозі, коли за його розрахунком до садиби графа залишалося п’ять-десять верст, карета зупинилася. Конарський виглянув і побачив посеред дороги шлагбаум.

— Що там таке? — спитав він.

— Не можу знати, — відповів візник. — Може, якийсь кордон.

— Який ще кордон? — обурився Конарський. — Ми на території Російської імперії. Чи їдемо неправильно?

— Та чого ж неправильно? — образився візник. — Я не вперше воджу гостей до графа Войцицького, проше пана.

— Ну то забери цей чортів шлагбаум, — звелів Конарський.

Візник зіскочив на землю, і тут Конарський побачив, що до них простує чоловік у темно-синьому напіввійськовому однострої.

— Хто ви такі і куди їдете? — суворо запитав він.

Конарський представився, пояснив, що їде в службових справах до графа Войцицького, і попросив пояснити, у чому річ?

— Річ у тім, пане чиновнику з особливих доручень, — сказав чоловік в темно-синьому однострої, — що далі їхати не можна. У Лісогощі епідемія холери. А ми, значить, карантинна служба. Доведеться вам повертати голоблі назад.

— Граф також хворий? — спитав Конарський.

— Ні, графа Бог милував, — була відповідь. — Тому, якщо не боїтеся, може, вам і дозволять побачитися з графом.

— Хто ж повинен дати дозвіл? — поцікавився Конарський.

— Начальник карантинного поста, ваше благородіє, ось там він, неподалік, на околиці лісу… Якщо зволите, можу й провести.

Трохи порозмірковувавши, Конарський вирішив, що варто ризикнути і відвідати графа. Невідомо, скільки триватиме карантин, інколи такі епідемії затягуються на рік-два. До того ж ніхто не гарантує, що граф Юзеф вціліє: хвороба не милує ні знатних, ні вбогих. Цілком можливо, що в словах розбійника, які той сказав графу, він знайде якийсь ключ для подальшого розслідування. Адже в те, що чоловік у помаранчевій масці похвалив Войцицького за сміливість, він не вірив. З другого боку, поки існує карантин, навряд чи розбійник сюди поткнеться. «Що ж, якщо не відвідаю графа, то хоча б з’ясую масштаби епідемії», — подумав Конарський.

Ідучи лісовою дорогою за карантинним вартовим, він подумав: дивно, ніхто в Луцьку не попередив його про холерну епідемію. Та й у Житомирі про неї повинні були знати, не міг не знати про неї і віце-губернатор, з яким він бесідував тиждень тому. Якесь недобре передчуття, що тут щось не так, змусило Конарського зупинитися. Та після секундного вагання він зрушив із місця і наздогнав свого провідника.

— Слухай, братику, — сказав він. — А давно у вас встановили карантин?

Солдат зупинився, озирнувся. Щось тривожне встиг уловити Конарський у його погляді.

— Не можу знати, ваше благородіє, — сказав він. — Я на цей пост поставлений недавно, всього доба, як стоїмо тут. Певне, начальство знає. Та нам уже недалеко…

Іти, як виявилося, і справді було недалеко. На стежині, на яку вони звернули, провідник стишив ходу, нагнувся, став нібито щось поправляти в чоботі. Конарський ледь не наштовхнувся на нього. І раптом карантинник круто розвернувся і з усього маху вдарив чоботом у коліно свого супутника. Ще раз Конарського вдарили у живіт. А тоді вже в потилицю, чимось тупим і важким.

Отямився він зв’язаний, із кляпом у роті. Його перекинули через круп коня і кудись повезли. Ця дорога-мука тривала кілька годин, бо через пов’язку на очах він відчував, що вже поночіло. Потім стало і зовсім темно. Нарешті його мучитель-візник зупинився, зліз із коня і зняв полоненого.

— Ти дивись, трохи збадьорився пан, — сказав він. — Міцний, одначе, паночок. Іди за мною.

Йому розв’язали ноги, руки так само були зв’язані, зав’язані й очі. Не вийняли і смердючу шматку з рота.

Його повели на налигачі, як барана. Ніколи ще Конарський не був таким приниженим.

— Ось що, пане-марципане, — сказав його провідник. — Ой, вибачте, пане чиновнику з особливих доручень. Зараз я вам розв’яжу руки, і ви, звиняйте, сходите до вітру. Потім повечеряєте. Не раджу навіть пробувати зірвати пов’язку або викинути інший фокус. Уб’ємо на місці. Коли вийму з рота шматину, мовчіть! Хоча б одне сказане вами слово — відріжу язика. Жартувати я не люблю. Сподіваюсь, ви мене зрозуміли? Якщо так, кивніть головою. Ви ж розумний пан?

Конарський кивнув. А що йому ще лишалося? Він уже збагнув, що, швидше за все, втрапив до того, на кого полював. Якщо його не вбили одразу, значить, він навіщось потрібен. Можливо, його ще кудись повезуть…

Тут він не помилився. Після вечері із зав’язаними очима — шматок яловичини з чорним хлібом, солоні огірки та квашена капуста, запиті квасом — його знову зв’язали, заткнули рота смердючою шматиною, здавалося, ще смердючішою, ніж раніше, заткнули чимось вуха і засунули в карету. Перед тим попередили: якщо хоч пискне — уб’ють, жаліти вони не вміють.

Ця жахлива, схожа на безглузду муку, вигадану для чогось зумисне, поїздка тривала два дні, наскільки він міг судити за тим світлом, яке проникало на дно карети і яке Конарський відчував через пов’язку на очах. «Куди мене везуть?» — не раз питав себе Конарський. Може, у лігвище звіра? А може…

Одного разу хтось зупинив карету, щось запитав… Із відповіді свого мовчазного безжалісного супутника Конарський розрізнив два слова: «Шляхтич Єзерський». Чи це було справжнє прізвище, чи вигадане, він не знав. Але про всяк випадок, звичайно, запам’ятав.

Коли виснажлива дорога-мука закінчилася, його витягли з карети і завели до якогось приміщення. Там йому нарешті зняли пов’язку, повністю розв’язали, хоч і вдягли на ноги кайдани.

— Ані слова, — сказав при цьому його мучитель. Так почалося його дивне ув’язнення, яке тривало, як потім виявилося, два місяці. Наскільки він міг зрозуміти, його помістили у щось на зразок комірчини. Одна зі стін була стіною грубки, бо незабаром у цій своєрідній в’язничній камері потепліло. У тісній комірчині за меблю правила дерев’яна лежанка, на якій сиротіла зіжмакана стара ковдра. Вікна не було. Стукати, про щось просити змучений Конарський не наважився, та й гідність не дозволяла. Упевнившись, що до нього не зайдуть, він сяк-так вмостився на лежанці і незабаром забувся примарним, тривожним сном.

3

Так почалося його ув’язнення. Стіни у комірчині були міцні, дубові. Цілими днями він нічого не чув, окрім глухого далекого шуму лісу. Так, хата була в лісі, у цьому він переконався, коли його вперше вивели на прогулянку. Перед цим охоронець звелів просунути у віконце руки і зв’язав їх.

Виводив його також із зав’язаними очима, на налигачі, притороченому до нашийника. Цим, безумовно, хотіли його принизити, а можливо, і спровокувати на бунт.

Дико було йти безправним, безвольним рабом за якимось нікчемним хамом. Але ж ішов, спотикався, наче сліпий, виставляв перед себе зв’язані руки, щоб не наштовхнутися на дерево. Вгорі шумів ліс. Здавалося, у його шумі також чулася похмура приреченість.

— Послухайте, — сказав Конарський підчас другої прогулянки. — Адже я… я…

— Мовчати, — наказав суворий голос, майже без емоцій. — Вам велено мовчати.

Конарський хотів сказати: «Я ж усе одно не втечу, то чи не могли б ви хоч би зняти пов’язку з очей?» Але він слухняно замовк, бо зрозумів, що ані просьбами, ані протестами нічого не доб’ється. Лише жадібно вдихав свіже повітря і думав, що все одно це коли-небудь та закінчиться. Йому ж сказали, що доведеться побути тут якийсь час. Він вчепився за цю фразу, за ці два слова, і вони допомогли йому вижити у тісному замкненому просторі, самому у жорстокій, безжалісній пастці.

Будучи цілими днями наодинці із самим собою, Конарський багато що передумав. Молив Бога про одне — якщо Всевишньому так треба, щоб він прожив ще якийсь час на цьому нетривкому світі, нехай він пошле будь-яке випробування, але тільки не дасть збожеволіти. Думки про те, що його привезуть у маєток, де жили старенька мати і сестра-одиначка, які змушені будуть доглядати його, мов маленьку дитину, були особливо нестерпними. Або гірше — його посадять на ланцюг у жахливій установі для божевільних, про яку йому розповідав підлеглий — попечитель так званих богоугодних закладів. Він багато згадував. Дитячі й юнацькі роки, такі щасливі, благополучні, без жодної хмаринки на життєвому небосхилі, одруження, добру і терпеливу свою дружину, якій, як він тепер вважав, допоміг зійти передчасно в могилу своїми гулянками, частими відлучками і численними романами. Згадував, як він зрадив найкращого друга Вітольда Красняка — вони претендували на одне місце у новій губернській установі. Вітольд був одинцем-невдахою, дуже сподівався на останній шанс, але він, Станіслав, перейшов йому дорогу, вчасно подарувавши дружині начальника канцелярії срібне кольє, яке вона, як виявилося, давно мріяла мати. Якщо він вийде, вибереться з цієї халепи, обов’язково розпочне нове життя — праведніше, безпосередніше.

Такі думки втішали Конарського, не давали безнадії захопити його своїми чорними лапами. Йому залишили паска, він міг би повіситися або задушитися, але кілька разів на останній грані божевільного відчаю він усе-таки зумів утриматися від непоправного. У світліші хвилини, коли на зміну безвиході приходила віра в те, що все в цій безпросвітній історії завершиться благополучно, він тверезо аналізував те, що сталося з ним, подумки зводив воєдино все, що знав про людину в помаранчевій масці. Звичайно, він припустився помилки, зробив дурницю, що пішов за тим фальшивим карантинником. Але те, що його не вбили, свідчило, що з ним вирішили повестися по-іншому. Як? Змусити його розповісти про розслідування, до якого він вдався? Але ж він знав дуже й дуже мало. І чому його не допитали одразу? Що зробили з графом Войцицьким? Вбили? Тоді не треба було влаштовувати так званий «карантин». А до чого ще міг придатися цей карантин? Чого зрештою не пускали сторонніх до маєтку графа?

Отак міркуючи, Конарський дійшов кількох висновків. Маєток захопили розбійники, що малоймовірно, бо, захопивши палац, його можна було спалити, а самого графа з родиною в крайньому разі вбити. Але тоді й «карантину» не треба, адже для цієї каральної операції досить було і двох-трьох годин. Ні, скоріше за все палац Войцицьких перебував в облозі. Якщо так, тоді злочинців набагато більше, не вісім чоловік, які пограбували присутніх на балу в князя Любославського. І ось за кілька тижнів після того останнього нападу вони оточують графський палац. Але граф уже готовий до цієї зустрічі. Можливо, фраза на балу звучала так: «Чекайте тепер на гостини». Чи щось подібне. Отже, банда оточує палац, але граф відмовляється здатися. Починається облога. Частина людей лишається біля палацу, а інша частина перекриває дороги, які ведуть до Лісогощі — маєтку Войцицьких. «Логічно», — подумав тоді Конарський і зрадів власній здогадливості. Та вже наступного дня, повернувшись до своїх думок, почав сумніватися в цій версії. Для чого розбійнику влаштовувати облогу маєтку, якщо можна було підстерегти графське подружжя дорогою із Заславля в Лісогощу? Тим паче, граф Войцицький приїжджав або зовсім без охорони, або лише з кількома гайдуками. «Значить, — подумав Конарський і злякався власної думки, — або розбійник у помаранчевій масці божевільний, що малоймовірно, судячи з того, як добре він обмірковує свої операції, або ж… Або вони з графом Войцицьким вже були знайомі. Знайомі раніше, до балу, і зривання маски варто розглядати як рукавичку, кинуту противнику, як виклик і зумисну образу. Тоді хто ж він, цей розбійник? Невже й справді знатна особа? Виходить, так».

Зробивши таке відкриття, Конарський зрозумів, що він приречений. Якщо тільки висновки правильні, його нізащо не відпустять, а, потримавши тут, познущавшися вдосталь, позбудуться. Тихенько пристукнуть. Або ж перед смертю він побачить справжнє обличчя грабіжника, який зніме маску і дико зарегоче. Ні, швидше за все, обійдеться без реготу та будь-яких театральних жестів. Буденно і просто, як скидають одяг, — шапку або рукавички, — злочинець зніме маску і…

Дійшовши такого висновку, Конарський уперше по-справжньому злякався — виходу не було. Він і раніше обмірковував способи втечі, але нічого придумати не міг. Пробити міцні дубові стіни? Спробував пиляти дерево пряжкою від паска, але вона хоча й була залізною, проте не гострою. Напасти на охоронця також не можна було. До комірчини той заходив хіба що забрати відро. Але при цьому Конарський повинен був сидіти на лежанці, відро стояло біля самих дверей, а в руках охоронець тримав пістоль — це він добре бачив. На прогулянку його виводили із зав’язаними очима і зв’язаними руками, до того ж на налигачі, а на ногах були кайдани. Кинутися на охоронця, на цього похмурого вартового, можна було лише з відчаю.

Він вирішив доручити себе Божій волі й терпляче чекати закінчення ув’язнення, хоч би яким був цей кінець. Інколи йому здавалося, що його кинули напризволяще, що доля відвернулася від нього остаточно, що вранці його вартовий більше не прийде. Але той приходив, лише раз спізнився і, коли заглянув у віконце, то спитав, чомусь хриплячи дужче, ніж перед тим:

— Злякався, либонь, вельможний?

— Ні, — відповів Конарський, хоч це й було неправдою.

— Чи ж так? — засміявся охоронець самим хрипом.

На тому й закінчилось їхнє спілкування. Але в той-таки день наче блискавка вдарила поряд, розітнула пітьму довкола нього та відразу і зникла — а він же чув це запитання, до того ж і сказане одним голосом. Один-єдиний раз, але чув. Де? Він мучився у спогадах — і раптом згадав. Це було на подвір’ї князівського палацу-замку у Заславлі. Він проходив мимо возів із челяддю і почув, як один із слуг промовив схожу фразу: «Злякалися, либонь, наші вельможні». Той самий голос, те саме обличчя. Так, він бачив обличчя свого охоронця. Слабко, ледь-ледь, при світлі свічки, яку той ставив за собою, коли відчиняв двері, щоб забрати відро або подати їжу. Так, це було те саме обличчя. Але чий же це був слуга? Невідомо. І все-таки, все-таки… Він почав шукати зачіпку і десь опівночі, прокинувшись після тривожного, сторожкого сну, Конарський згадав. Для слуг і карет кожного з гостей на балу в Заславлі відводилося певне місце. Коли вони під’їхали і він, вийшовши з карети, затримався після спілкування з князем і шляхтичем Левицьким, то почув, як помічник управителя сказав кучерові: «Ваше місце — ось там».

Конарський вирішив будь-що ближче роздивитися обличчя вартового. Але як це зробити? Він нарешті придумав і вирішив ризикнути. Коли охоронець, як завжди, подавав йому миску з їжею, він, не дійшовши крок-другий до дверей із віконцем, захитався, застогнав, схопився за серце і почав поволі осідати на глиняну підлогу.

— Гей, ти, пане, не дурій, а то й пристрелю, — сказав охоронець за дверима. — Чи ти забув?

Але Конарський уже лежав боком. Невже його вартівник-мучитель не зайде, не поцікавиться, що з ним сталося?

— Ну й дідько з тобою, здихай, — сказав охоронець і відійшов від дверей.

Конарський застогнав і хотів уже вставати, та щось йому підказало — треба трохи почекати. Він прислухався до внутрішнього голосу і не помилився. По якомусь часі охоронець знову гукнув його. Конарський кволим голосом попросив пити. Охоронець приніс кварту і поставив на віконце. Та, мабуть, щось у ньому все-таки здригнулося. Він відчинив двері, зайшов із квартою і свічкою, дотримуючись обережности, поставив кварту на підлогу. Свічка освітила його обличчя. І Конарський побачив — так, це був той самий слуга, він його пам’ятав.

«Тепер би мені знову побувати в маєтку князя», — подумав Конарський і почав жадібно пити воду. Очевидно, знайдеться людина, яка запам’ятала ці позначені тоді місця. Його власний кучер міг знати, де чиї слуги розташовувалися, а вже помічник управителя маєтку, напевне, не забув. А міг зберегтися й папірець.

«Тільки б вижити», — подумав Конарський і почав, як ніколи пристрасно, молитися Богу. Він тепер вірив, що Бог його неодмінно почує — навіть із цієї темної комірчини посеред невідомо якого лісу.

4

Той день прийшов несподівано. Як звичайно, йому подали у віконце миску, де він намацав шматок хліба, солонину, квашену капусту. Змусив себе з’їсти. Останнім часом від сухої їжі, до того ж майже завжди пересоленої, у нього почав боліти шлунок, часто нудило. Нили суглоби на ногах. Стискаючи зуби, він терпів. Розумів, що, прирікаючи себе на голод, лише шкодив би собі. Жував солоне старе м’ясо і думав, скільки ж іще лишилося терпіти. Здається, лишився рівно місяць до католицького Різдва…

Коли віддав миску, чекаючи на кварту води, замість неї йому звеліли просунути у віконце руки. Конарський здивувався такому благородству — адже прогулянка була лише позавчора. А він же мав гуляти раз на тиждень.

Далі була звична процедура зав’язування очей. Але при виході з хати охоронець звелів ширше роззявити рота і, коли Конарський виконав наказ, засунув до рота шматину, яка чомусь пахла димом. «Невже?» — радісно і водночас тривожно подумав Конарський.

Так, його ув’язнення закінчилося. Його знову, як два місяці тому, заштовхали в карету, звеліли лягти на дно. Але тепер він був у кареті сам. Їхали доволі довго баюристою і, судячи з хлюпання під колесами, болотяною дорогою. Нарешті карета зупинилася, голос охоронця звелів вставати. Коли Конарський став на землю, з ніг йому зняли кайдани, розв’язали руки.

— Бувайте, пане Конарський, — сказав його кат-охоронець, і він почув, як карета від’їжджає.

Не вірячи, що він вільний, чекаючи пострілу в спину або в обличчя, Конарський спершу розтер затерплі руки, а тоді, осмілівши, витягнув із рота шматину. Уже затихали звуки від їзди карети. Так, вона від’їжджала все далі й далі. Конарський одним поривом зняв з очей ненависну пов’язку, кинув на землю. Він стояв посеред вузької лісової дороги — самотній і… невже вільний?

Так, його звільнили так само несподівано, як полонили. Навіть нагодували наостанок, хоча після солоної їжі його вже доймала спрага. Машинально пройшовши з десяток сажнів, Конарський зупинився. Після тривалого перебування в темряві різало очі. На щастя, день випав похмурий, хоча й дуже сирий. Стояла пізня осінь, дув пронизливий листопадовий вітер. Очі поволі звикали до світла. Конарський оглянув себе і жахнувся свого, майже дикого, загумінкового вигляду. Він увесь заріс, тіло вкрилося лепом і смерділо. У зім’ятому брудному пальті і таких само брудних, колись білих рейтузах, він нагадував блукальця, який невідомо де вкрав старий панський одяг. Конарський зрозумів, що його просто хотіли принизити і зломити, та він вижив і мусить жити далі. Боротися. Подолавши відразу, зачерпнув жменю болотної води, трохи втамував спрагу. І рушив назустріч невідомому.

Йому випало ще майже два дні шляху. Він ішов і йшов, а туман, зовсім не схожий на осінні тумани, боляче накочувався йому на очі…

5

Конарському, можна сказати, пощастило — він зустрів лісорубів, які поверталися з розчистки лісу. Спочатку вони, напевне, прийняли його за лісовика або якусь іншу нечисту силу, бо злякано щось заговорили, наштовхнувшись на його фігуру, схожу на лісового привида.

— Люди, не бійтеся, я не чорт, я пан, — закричав, як йому здавалося, Конарський, але насправді з його горла виривалися лише слабкі хрипкі звуки. — Я людина, я заблукав…

Коли селяни стали поспішно віддалятися, він притулився до вільхи і гірко, нестримно заплакав. Навряд чи у нього вистачить сили іще на одну ніч, а якщо ввечері й добереться до села, ніхто не пустить його переночувати.

Але один із лісорубів, молодий, міцний хлопець, все-таки повернувся і, стискаючи в руці сокиру, готовий дати відсіч «нечистій силі», спитав із явною осторогою:

— Ти, того, насправді чоловік, а не дідько? Пан, питаю?

— Людина я, людина, — зі сльозами на очах сказав Конарський. — Заблукав у лісі, давно ходжу, не можу вийти.

— А чий ти, паночку, будеш? — спитав хлопець.

— Конарський я, Станіслав Конарський, чиновник губернської канцелярії.

— Губернської, кажеш? Ох, ти… З самого Мінська, виходить? — ошаліло повів очима хлопець.

— Ч-чому з Мінська? — здивувався Конарський.

— Так той же, губернія тепер-ка у Мінську, — хлопець насторожився.

— Виходить, я в Мінській губернії? — не повірив Конарський.

— А ти думав де?

— У Волинській.

— А це де? — хлопець намагався чогось дійти своїм дрімучим розумом, дивлячись дедалі підозріливіше.

— Та на півдні від вас. В Малоросії. Звідти я, звідти, — заспішив пояснити Конарський, боячись, що хлопець із переляку зникне.

— Ось куди тебе занесло, — сказав хлопець, — та добре вже, йди за мною, але, дивися, коників не викидай. Я, коли що, зразу тебе сокирою, так що попереду йди. Побачимо, який ти пан.

— Спасибі вам, — уперше в житті Конарський звернувся до «хама» на «ви».

Конярського привели в село, дорогою вислухавши вигадану ним історію про те, як кілька тижнів тому він їхав у гості до знайомого поміщика, як на лісовій дорозі понесли коні, злякавшись вовків, і він випав із карети, як пішов не в той бік та проблукав у лісі цілих два тижні, харчуючись ягодами калини й горобини. Добре, що він не втрапив на Пінські болота, а то обов’язково пропав би. Його привели до старости села. Той дозволив переночувати, а дружина старости навіть випрала панові одяг. Уперше за останній час Конарський покуштував гарячого борщу, і від несподіванки у нього розпочалися шлункові спазми. Він ледве стримався, щоб знову не заплакати. Уперше за ці місяці заснув у теплі, на більш-менш пристойній постелі.

Наступного дня його, який набув трохи людського вигляду, поголеного, відвезли підводою у волость, а звідти після короткого допиту місцевий поміщик Троцієвич, котрий знав кількох волинських шляхтичів, яких назвав Конарський, виділив йому екіпаж. Через тиждень Конарський добрався до Житомира.

Але тут колишнього в’язня розбійника в помаранчевій масці чекала звістка, яка цілком спантеличила його. Хтось доніс у губернську канцелярію, — і про це, звісно, дізнався сам губернатор, — що мовбито він, Конарський, утік за кордон. Даремно він розповідав свою історію. Врешті-решт йому відповіли — у зв’язку з тим, що підозра не може бути доведеною, обвинувачення з нього знімають, але службу доведеться залишити.

З гірким відчуттям образи, хворим шлунком і нажитою хворобою суглобів Конарський поїхав до свого маєтку. Він застав його потерпілим від пожежі. Ця пожежа, як він дізнався, спалахнула 25 листопада, якраз у день його звільнення. На порозі свого — зі слідами сажі і пилюки — спаленого палацу він застав напівсліпу від горя матір і заплакану сестру. Дивлячись на них, він присягнувся помститися своєму заклятому ворогові.

Сяк-так упорядкувавши господарство, Конарський узявся за нове, тепер уже цілком приватне розслідування. Він вирішив об’єднати зусилля всіх тих, хто свого часу постраждав від чоловіка в помаранчевій масці. Пригадавши всі відомі йому пограбування, Конарський навіть склав список постраждалих шляхтичів. Правда, декого вже не було в живих, але були й такі, які, він знав, палали спрагою помсти.

Отже, наприкінці лютого 1802 року Станіслав Конарський розпочав свою другу небезпечну мандрівку. Він уже знав про викрадення, або, правильніше, насильницьке полонення графа Войцицького і вирішив за всяку ціну навідатись до графині. На початку березня він приїхав до Лісогощі. Але тут на нього чекало розчарування — Ядвіга Войцицька була в Петербурзі. І все-таки Конарський не облишив наміру завершити розпочату справу. Березневим ранком, коли весна лише збиралася завітати в ці краї, Конарський вирушив далі. Другим на його шляху був маєток шляхтича Здіслава Войчини із Здовбиці. Тут він і довідався про існування таємного товариства зі стислою, але гучною назвою «Земста». Наприкінці березня він прийняв присягу як його повноправний член. А в травні на зібранні членів товариства у шляхтича Миколая Реймонта з-під Сарн він уперше зустрівся зі шляхтичем Веславом Слєпньовським, тобто Василем Слєпньовим.

VIII. Капкан. Кольє княгині Ольги

1

Василь Слєпньов прибув до садиби Миколая Реймонта якраз напередодні весняного Миколая Чудотворця, який дав ім’я і господареві маєтку. Місцева шляхта не лише дотримувалася католицької віри (за незначним винятком, до якого члени товариства «Земста» не належали), але й за старою звичкою користувалися григоріанським календарем, запровадженим у Речі Посполитій, вважаючи юліанський, що його впровадив у Росії Петро І, анахронізмом. До речі, відомо, що питання, чи не перейти й Росії на календар, прийнятий у Європі, розглядалося в дев’ятнадцятому столітті на найвищому рівні кілька разів. І першого разу саме на початку царювання Олександра І під впливом одного з його найближчих друзів — князя Адама Чорторийського. Багато в чому вже підготовлена у вигляді проекту реформа не відбулася через охолодження їхніх стосунків і відставку Чорторийського з поста міністра закордонних справ. Але навесні 1802 року князь Адам Чорторийський був ще на вершині владної піраміди і чутки, що й Росія перейде на григоріанський календар, гуляли новими російськими губерніями. Саме це й обговорювали господар та його гість, — член товариства «Земста» Діаріуш Загруба, — коли приїхав Слєпньов, для його нових товаришів — Веслав Слєпньовський. Природно, що вловивши їхній настрій, він підтримав авторитет григоріанського календаря.

До вечора зібралися всі учасники товариства, окрім барона фон Клонфельна. Слєпньов знав барона. Той приїхав до Польщі із прирейнського князівства і за своєю натурою належав до тих людей, яких можна назвати добродушними авантюристами. Походив він зі збіднілого німецько-рицарського роду і свого часу вирішив спробувати щастя на службі у польського короля. Його прийняли, позаяк він знався на артилерійській справі, до того ж мав за плечима участь у двох міжусобних і одній великій європейській війні — Семилітній, коли він ще тільки-тільки, як любив казати, відростив бороду… Мав барон на своєму рахунку і мандрівку за океан, де брав участь у війні американських колоній за незалежність разом із групою волелюбних поляків під керівництвом того ж Костюшка. Але після повернення під прапори Костюшка не став. І не лише тому, що отримав за океаном бойове поранення у ребро та ще повернувся без правого ока. На початку дев’яностих, перед другим поділом Польщі, барон Готфрид фон Клонфельн побував, як він стверджував, у пазурах грабіжника в помаранчевій масці. Про це в середовищі волинської шляхти ходили різні чутки, часом доволі фантастичні. Дві версії перебування барона в незвичайному полоні довелося під час своїх мандрівок почути і Василеві Слєпньову.

За однією з цих версій, барон мав при собі якийсь небувалої краси смарагд, який дістався його роду ледь не в епоху легендарних Нібелунгів. Мовбито один із германських воїнів забрав його у римського полководця Веттерна, взявши того в полон під час наскоку на Галлію. Так і передавався цей смарагд із покоління в покоління, і продавати його суворо заборонялося, бо існував переказ, що той, хто його продасть, буде останнім із славного роду баронів фон Клонфельнів. Тому, навіть доволі збіднівши, Клонфельн не наважувався розлучитися з легендарним смарагдом. І ось саме про цей смарагд почув і «помаранчевий розбійник», а почувши, з’явився темної осінньої ночі (інші казали — зимової) і зажадав, щоб барон віддав свій скарб. Позаяк фон Клонфельн відмовився, його катували і тоді ж ніби вибили око. Але він нізащо, навіть під страхом смерті і спалення садиби, яку купив після подорожі до Америки, не бажав показати, де ж схований такий дорогий для нього камінь. Тоді барона зв’язали, зав’язали очі і повезли у лігвище звіра, де і протримали цілих півроку в сирому підземеллі на воді і хлібі. І начебто не витримавши, та ще під загрозою, що йому виколють або, ще гірше, випалять друге око, бранець нарешті сказав, де сховав смарагд, взявши слово, що його неодмінно залишать живим. Розбійник у помаранчевій масці слова дотримав, але після того, як його привезли назад, барон замкнувся у своєму невеличкому маєтку в сорока верстах на південь від Луцька. Тому й не пішов до Костюшка, бо почав боятися смерти, панічно боятися, нібито й на коня не сідав і нікуди, навіть до найближчих сусідів, не виїжджав.

Проте існувала й інша версія. Згідно з нею, справа була не в смарагді. Барон захотів викликати на прю самого чоловіка у масці і на якомусь банкеті сказав, що він запрошує «помаранчевого негідника», якщо той не боягуз, на поєдинок у темній кімнаті, де дуелянти стріляли із зав’язаними очима, орієнтуючись лише на звук. І пообіцяв, якщо тільки його суперник лишиться живий, віддати йому не лише смарагд, а й дещо істотніше, що він привіз з Америки.

Незабаром після тієї похвальби і з’явився чоловік у яскравій масці, також чи то осінньої, чи то зимової ночі. І начебто стрілялися вони в темній кімнаті, як захотів барон. І фон Клонфельн тричі вистрілив і не влучив. Чи й справді володів його страшний гість надприродною силою, чи то зрадило барона його вміння і здригнулася рука, але залишився його гість-суперник живим. Барон також слова дотримав, віддав смарагд, яким дорожив, а на додачу і той таємничий, іще цінніший предмет — маску, яку привіз із-за океану. Це була барвиста індіянська маска. За словами барона, вона належала вождеві індіянського племені і мала чудодійну силу: робила того, хто її одягне, невразливим для кулі і шаблі. Чоловік у помаранчевій масці дарунок прийняв, та, видно, про щось здогадався і звелів одягти її спочатку самому барону. Тут барона Готфрида вперше і зрадила мужність, він зізнався, що маска просякнута отрутою, під впливом якої той, хто одягне її, спочатку згасає на очах, а потім божеволіє.

— Спасибі, що ти мені подарував чудовий спосіб позбуватися ворогів, — нібито засміявся розбійник. — На знак подяки запрошую тебе в гості.

І барона відвезли в таємничий замок у горах, де протримали замалим не рік. Його годували, запрошували до столу на всіляких застіллях, а ночами водили у підземелля, де на його очах нещасним в’язням розбійницького замку натягали його маску, і вони поступово в’яли та божеволіли. Після цих мук його привезли додому, але барон так по-справжньому і не прийшов до тями. Всього лякався, бачив страшні сни і цурався людей. Та все-таки на пропозицію Войчини відповів згодою і ввійшов до товариства «Земста».

Цю другу версію Слєпньов почув за передсвятковою вечерею. Зацікавила вона його головно не тому, що нібито виходила з вуст самого барона, а тому, що вказувала на можливе місце переховування грабіжників, десь у замку в Карпатських горах.

2

Барона він побачив наступного дня, вже після служби в місцевому костелі, де Слєпньов був разом з усіма і вдавав ревного католика, просячи Господа простити йому цей гріх. Він боявся, що, відкривши свою справжню віру, він відштовхне від себе нових товаришів, а можливо, і соратників із реалізації нового плану, який почав визрівати у нього в голові. Того ж дня він повинен був присягнути, скріпити клятву спільною кров’ю і стати повноправним месником. А згідно зі статутом таємного товариства, це можливо було лише в присутності всіх членів товариства, тому й чекали приїзду барона.

Готфрид фон Клонфельн з’явився на порозі зали стрімко і досить шумливо. Це був трохи вищий середнього росту, худорлявий жвавий дідок, а не похмурий відлюдько, як можна було чекати. Він жвавенько привітався, сказав кожному кілька жартівливих слів.

— Це новий кандидат у члени нашого товариства, — представив господар Слєпньова.

— Веслав Слєпньовський, — кивнув той.

— Як ви сказали? — перепитав барон.

— Веслав Слєпньовський.

Фон Клонфельн раптом зблід, відступив крок назад і подивився на Слєпньова поглядом єдиного ока, яке, здавалося, здатне пробурити його наскрізь. Це око поволі наповнювалося люттю, було враження, що воно ось-ось запалахкотить полум’ям.

— Звідки ви, пане?! — вигукнув він. — Сподіваюся, ви високородний? З яких місць? Відповідайте!

Слєпньов відповів. Обличчя барона ще більше насупилося, його спотворила гримаса болю і люті водночас.

— Це він, — закричав барон, ткнув у Слєпньова вказівним пальцем. — Тримайте його негайно! Всі до зброї! Зараз сюди ввірвуться його бандити!

— Але хто це, пане Готфрид? — спитав Реймонт. — Кого ви маєте на увазі?

— Це той, кого ми шукаємо, — сказав барон і сам кинувся до Слєпньова.

Двоє з присутніх вже схопили Слєпньова, який і не думав опиратися, за руки.

— Ви хочете сказати, ваша милосте, що це?.. — Здіслав Войчина зблід.

— Саме так — чоловік у помаранчевій масці, — сказав барон. — Я впізнав його голос.

Слєпньову захотілось би розреготатися, якби його становище не було таким критичним — люди в залі, котрі називали себе месниками, як видно, повірили барону і насправді горіли ненавистю до вже нібито псевдо-Слєпньовського. Але перед тим, як пред’явити рятівні документи, Слєпньов спробував прояснити ситуацію.

— Послухайте, пане бароне, — сказав він якомога спокійніше. — Адже голос людини в помаранчевій масці чули не тільки ви.

— Я чув його справжній голос, — відповів барон. — Не знаю як, але під час пограбувань вам вдається спотворювати голос… Але я чув справжній.

«Ось воно, те, чого мені так довго бракувало», — встиг подумати Слєпньов до того, як скулився від справжніх штурханів.

— Панове, — почав він. — Я так само міг би звинуватити барона…

— Але ви не були у нього в полоні, а барон був, — сказав шляхтич Вінцент Порада.

Слєпньов вагався, зізнаватися чи ні, хто він насправді. Йому здалося, що підлий злочинець і в цьому товаристві вже має свого агента. Він подумав, — а чи не є таким агентом сам барон фон Клонфельн? Адже якщо якимось чином чоловік у помаранчевій масці зумів завербувати Антона Клубишка, то чому б йому не зробити своїм таємним слугою барона, тим більше, що його так страшно катували у підземеллі?

«Добре, що ми хоч не почали пити», — подумав Слєпньов.

На його щастя, господар маєтку, пан Миколай Реймонт, виявився людиною, яка вміла мислити тверезо і не втратила глузду в цій ситуації. Він попросив барона заспокоїтися і заявив, що у своєму домі самосуду не дозволить. Тим паче, що, коли пан Слєпньовський не розбійник у помаранчевій масці, то вони його як шляхтича страшно несправедливо ображають своїми підозрами. Окрім того, сьогодні день його янгола, отож не варто зчиняти бучу, допитати пана Веслава, чи хто там він, можна і завтра.

— Завтра? Ви кажете — завтра?! — вигукнув барон. — До завтра його банда знищить нас…

— У мене лише один слуга, ваша милосте, — сказав Слєпньов уже майже спокійно. — А якщо ви готові мене слухати, то я також готовий відповісти на будь-які ваші запитання. Але попередньо дозвольте запитати вас…

— Ні! — крикнув було Загруба, але пан Реймонт суворо подивився на нього.

— Нехай говорить. Що вас цікавить, пане Слєпньовський?

— А те, що коли я — людина в помаранчевій масці, то навіщо мені приїжджати сюди? — сказав Слєпньов і сам здивувався своєму спокоєві. — Що я такого ще можу тут грабонути? Та й, судячи з описів зовнішности, відомих усім, я мав би бути трохи вищим. Що ж я, по-вашому, ходулі із собою беру, коли їду грабувати? А може, пан Войчина згадає, як років десять тому ми разом гуляли у Бердичеві, коли прийшла звістка про напад «помаранчевого розбійника» на маєток графа Вольги? Що ж я, по-вашому, роздвоююся?

— Так, пан Веслав каже правду, — зітхнув Войчина. — Ми разом тоді були у Бердичеві, і взагалі… Ми наче збожеволіли, панове.

— Але голос, — вигукнув барон, правда, вже не так упевнено.

— А коли ви його чули, ваша милосте? — спитав Реймонт. — Якщо не помиляюся, десять років тому?

Барон важко сів на лаву і заплакав, обхопивши голову руками.

3

Після обіду, вечірнього посвячення Слєпньова-Слєпньовського у месники і нової трапези з цієї нагоди настрій у всіх покращився. Тільки барон сидів, тупо дивлячись в одну точку, майже не їв, спорожнював кубок за кубком. Потім заявив, що бачить перед собою ту індіянську маску, яка поволі спалює людину. Він здавався цілком божевільним. А втім, так воно й було. Десь за північ усі розійшлися спати. А вже за кілька годин господар розбудив усіх. Виявилося, що його самого розбудив слуга, який бачив, як барон вийшов із маєтку і, щось бурмочучи собі під ніс, пішов, хитаючись, у бік поля, за яким починався ліс.

Оголосили загальну тривогу. Барона знайшли під ранок. Він повзав по ягіднику і набивав рота зеленим листям. У супроводі слуг його відправили додому. Як згодом виявилося, розум до нього так і не вернувся. Такою була ціна його першого за останні роки виїзду в люди, хоч, за словами пана Войчини, барон сам надіслав йому листа, у якому висловив бажання взяти участь у їхніх зборах на день Святого Миколая. Але під час тієї зустрічі Слєпньов отримав для себе важливі дані. Найважливіші за весь час свого розслідування. Він уже повністю уявляв і спосіб дії ворога, і навіть його характер. Перед ним вималювався портрет розумного, жорстокого і нещадного звіра. Запах його наблизився і пахнув кров’ю. Можливо, це була його власна кров як жертви, але він зрозумів, надто ж після розповіді Станіслава Конарського і спираючись також на власні не зовсім вдалі пригоди, що дуже близький до того, щоб зірвати ненависну маску.

Звичайно, шкода було, що більше нічого не зумів розповісти барон фон Клонфельн. Але його оповідь, передана іншими, про поїздку разом із розбійником в якісь невідомі гори допомогла висунути гіпотезу, що, як виявилося згодом, потвердилася — чоловік у помаранчевій масці мав кілька схованок. А головне, у чому знайшов потвердження своїм думкам Слєпньов: це особа знаменитого грабіжника. Той любив знущатися зі своїх жертв, інколи витончено, інколи дуже жорстоко, як видно, не переймався ані жалістю, ані співчуттям. Підготовка і проведення операцій свідчили про те, що ця людина володіє найповнішими даними про тих, кого збиралася пограбувати, що він знає, хто має які багатства і що є найцінніше у того чи того графа або князя, багатого шляхтича або купця. Такою інформацією могла володіти людина із певними статками, і головне — вхожа в найбагатші, вельможніші садиби і маєтки. Ця думка зміцніла після бесіди Слєпньова зі Станіславом Конарським. Порадивши своїм новим колегам із товариства «Земста» якомога детальніше збирати дані про всілякі підозрілі рухи, пересування людей на їхній території, а також про тих, кого грабували в минулому, Василь Слєпньов разом зі Станіславом Конарським поїхав у Заславль, до князя Любославського. Дорогою він наполовину відкрився своєму супутнику, повідомивши, що служить в імперській канцелярії і має особливе офіційне завдання викрити і знешкодити небезпечного злочинця.

Князя Євгеніуша вони не застали вдома. Він, як виявилося, поїхав за кордон підлікувати на німецьких водах здоров’я, яке похитнулося останнім часом. Але його управитель був на місці. Він і потвердив — так, розташування челяді, як і самих гостей, вони розписували наперед, цим займався його помічник, а сам він пізніше лише затвердив цей список. На щастя, помічник виявився хоча й молодим, але скрупульозним і педантичним. Він мав не лише гарну пам’ять, але й зберіг минулорічні записи, кому й де з охорони і челяді гостей розташовуватися. Спочатку Слєпньов і Конарський (пред’явлені управителю документи Слєпньова справили належний вплив) ознайомилися з планом прийому і схемою розміщення численних гостей, потім на місці їхнього розташування почули розповідь помічника управителя, де чиї карети, диліжанси, а також підводи для челяді розташовувалися.

Тут і почув Слєпньов від Конарського, коли вони залишились удвох після огляду, те, що хотів і заразом боявся почути. На тому місці, де його охоронець в ув’язненні і водночас чийсь слуга вимовив фразу, яка здалася Конарському знайомою, як і голос, розташовувалася челядь і обслуга Мечислава Кульчинського, одного з найбагатших і найзнатніших шляхтичів. Того самого Кульчинського, якого Слєпньов зустрів у Петербурзі, у графині Войцицької. Він зрадів і похолов водночас. Зрадів, бо ж потверджувалася гіпотеза, що з кілька тижнів мучила його. Вона набувала реальних рис. Тепер можна було виходити на якісно новий виток розслідування, займатися цілком реальною версією, що ґрунтувалася не на здогадах і передбаченнях, а на зачіпці, яка виглядала достовірним фактом. А похолов тому, що перед його очима миттєво постало останнє санкт-петербурзьке побачення з графинею в заміській резиденції Чорторийського. Дурень він, дурень, ще й приревнував її!

З цієї хвилини думки Слєпньова запрацювали на шалених обертах, його мозок, мов у лихоманці, почав шукати єдино правильне рішення. Він не знав, що сказала графиня Войцицька справжньому чи лже-Кульчинському під час їхнього спілкування у Петербурзі, зате збагнув, що Кульчинський, якщо це він був людиною в помаранчевій масці (чи цей чоловік перебував у нього на таємній службі), дізнався про нього самого доволі багато. Ось звідки той запах звіра, який іде його слідами.

«А ти не помиляєшся, голубчику? — за звичкою запитав себе Василь Петрович. — Адже простіше було б для нього, Кульчинського, не виказувати себе».

І раптом зрозумів — ні, не простіше. Точніше, надто вже просто. Судячи з усього, грабіжник у масці за своєю натурою був хоч і досвідченим, і обережним, та все-таки азартним гравцем. Уперше про нього почули десь у середині сімдесятих років минулого вісімнадцятого століття. Тоді йому було щонайменше років двадцять. Значить, якщо тільки діяв один і той самий чоловік, зараз йому десь п’ятдесят. Приблизно на такий вік виглядав і сам Кульчинський. А якщо це так, то він розуміє, що з роками йому все важче виконувати свою місію і не так легко, як колись, пересуватися на великі простори. А може, і здоров’я підводило. Ще й іншу причину підозрював Слєпньов. Але хоч би що, йому, а в його особі і всій владі кинуто виклик. Можливо… Можливо, востаннє…

Слєпньов став пригадувати, що він знає про шляхтича Мечислава Кульчинського. Потім запитав Конарського, що знає той. Нарешті пригадав, що колись бачив видану наприкінці вісімдесятих років минулого століття у Варшаві книжку «Родославне і достославне описання відомих шляхетських родів Волинського і Брацлавського воєводств», здається, так вона називалася. Він поцікавився в управителя, чи немає в князівській бібліотеці такої книги, і вже за годину мав її. Підсумовуючи все відоме йому і Конарському заразом із вичитаним у книзі про рід Кульчинських, він отримав таку картину. Рід стародавній, далекі предки знаходилися на службі у королів ще з династії П’ястів. Після Люблінської унії 1569 року один із Кульчинських переселяється у Малу Русь, де купує маєток. Поступово рід зубожіє, але, за словами автора книги, 1779 року передостанньому з роду Кульчинських — панові Збігневу — дуже пощастило. Він отримав велику спадщину від далекого родича — князя Тотлебена із Сілезії — понад сто тисяч золотих дукатів! На ці гроші Збігнев Кульчинський купив ще два маєтки у Брацлавському і Волинському воєводствах. Остання фраза опису роду Кульчинських була така: «Тепер господарство Кульчинських у надійних руках прийомного сина пана Збігнева — Мечислава, сина сестри у перших Збігнева Кульчинського Ренати, за чоловіком Капсукас, старовинного роду із Жмудії, яка рано овдовіла і померла від печалі по чоловікові. Взнавши про смерть преславної й улюбленої сестри, пан Збігнев як рідного прийняв її сина, бо власних дітей не мав. Пан Мечислав гідно продовжує справу батька і є прикладом шляхтича і сім’янина. Одружений зі шляхтянкою Зосею з роду Румовських».

«А чи нема у нього маєтку ще й у Карпатах?» — подумав Слєпньов, прочитавши цей текст.

Цього не знав ні він, ні Конарський. Але несподівана спадщина названого батька Мечислава Кульчинського і сама його з'ява («А чи була пані Рената взагалі?»— несподівано подумав Василь Петрович) здавалися Слєпньову доволі підозрілими і такими, що варті розслідування. Щось підказувало йому — треба поспішати. Він пригадав власну думку про те, що «можливо, виклик кинуто востаннє…» Але можливо, що грабіжник задумав якийсь свій несподіваний хід. Можливо, перед тим, як покинути межі Російської імперії (а замок у горах, якщо він був, тепер, напевне, знаходився в Австрійській імперії), він хотів здійснити ще якусь акцію або… Тут Слєпньова вразила ще одна думка, пов’язана з його спілкуванням із графинею Войцицькою. Ця думка не давала йому спати всю ніч. Він перевертався з боку на бік і думав, думав. На ранок у нього визрів новий план, який він і взявся реалізовувати. Він звик ризикувати так відчайдушно, але тут його пройняло до дрижаків. Можливо, ще й тому (сам собі боявся зізнатися), що вперше йшлося про його почуття.

4

Вранці вони роз’їхалися. Слєпньов ужив усіх заходів і можливих застережень. Вони були не зайвими, якщо тільки вистежували його шлях, у чому мав можливість кілька разів переконатися. Вранці від’їхали карети — його власна і Конарського. На прохання Слєпньова в його карету сів помічник управителя. Він мав доїхати до Житомира і звідти повернутися на перекладних. Напередодні Слєпньов допитав князівського ключника, і кілька деталей переконали його, що син нещасного, котрий потонув, був якось зв’язаний із бандою людини в помаранчевій масці. Тим більше, що ключник розказав — після смерті сина він знайшов у його комірчині двісті рублів асигнаціями, а це для дрібного слуги величезні гроші. Проте Слєпньов не був певен, чи не зв’язаний ще хтось із князівських людей із негідниками.

Отже, Станіслав Конарський відбув до Житомира, щоб перевірити, чи не прийшло якесь повідомлення з луцьких архівів. Забігаючи наперед, скажемо, що йому пощастило отримати такий документ, але саме він став причиною його передчасної смерті — постріл пролунав уже в Житомирі.

Поки що прудкі коні Конарського мчать до фактичного губернського центру. Слєпньов тим часом вичекав ще півдня і в скромній кареті управителя виїхав до стародавнього Звягеля, тепер — уже Новоград-Волинського, на тоді ще формальної столиці Волинської губернії. Приїхавши наступного дня до Новограда-Волинського, Слєпньов ще години зо дві посидів у кареті. За цей час мимо карети пройшло кілька чоловік, але жоден не зупинився, не спробував заглянути всередину. Лише наприкінці другої години його сидіння наблизився якийсь чоловік у котелку і засмальцьованому сюртуку, але, побачивши, певне, князівський вензель, пробурмотів щось таке: «Ох ти, їх князівські світлості! А карета ж невеличка», — і пішов собі геть.

«Або я надто вже обережний, або мені вдалося-таки цих псів перехитрити, — подумав Слєпньов. — А може, наш славненький грабіжник втратив до моєї скромної особи інтерес?»

Так чи так, але, почекавши ще трохи, Слєпньов, обережно озирнувши з віконця вулицю, вибрався нарешті з карети і пішов до свого гарного знайомого — звягельського торговця мануфактурою Гершка Вайцмана. Той зустрів його радісно, навіть обійняв, бо свого часу Слєпньов допоміг йому вийти з його товаром на російський ринок. Посилаючись на якихось міфічних кредиторів, які буцімто переслідували його, він попросив Гершка дістати йому нову одежу — сюртук і штани. Гершко старанно його обміряв, поойкав із приводу того, що пан Веслав став таким худющим, ще більше заойкав, коли той сказав, що одяг потрібен на завтра. Уранці Слєпньов у новому костюмі з’явився на поштовій станції, де для нього знайшлося місце у диліжансі, який відходив до Рівного. Але перед тим, як сісти в карету і покластися на волю дороги, Слєпньов спеціальною поштою одіслав листа до Санкт-Петербурга, особисто панові Рибалку. Він повідомляв, що операція наближається до завершення, і просив Антона Федоровича негайно прислати підкріплення.

Три дні по тому в кареті, яку він позичив ще в одного знайомого, тепер уже луцького єврея, Василь Петрович під’їжджав до старого графського палацу Войцицьких. Графиня, як повідомила служниця, гуляла з донькою в полі. Слєпньов ішов старим садом із молодим листям на деревах, і дивне відчуття опанувало його — наче йде він килимом власного життя і не відомо, хто кладе його під ноги, щоб будь-якої миті продовжити чи обірвати. Коли ж Слєпньов побачив струнку фігурку в довгій бежевій сукні, поруч якої дріботіла маленька дівчинка, він відчув, як щось знову підступає йому до горла. А жінка перед ним, здавалося, ставала все помітнішою не лише його очам, а всьому його тілу, на яке хтось невідомий насипав спершу снігу, а потім — гарячих вуглинок. Він подумав, що в таку жінку могли закохатися ще десять, сотня розбійників, якби тільки вони знайшлися на просторах неосяжної Російської імперії. Побачивши його, графиня Ядвіга навіть випустила руку доньки, майже побігла, але потім зупинилася, і він за кілька десятків метрів відчув її сум’яття і тривогу.

— Ви привезли звістку про чоловіка, про Юзефа? — привітавшись, запитала вона тихо, майже задихаючись, і Слєпньов зрозумів, що граф Войцицький для неї досі живий і коханий.

Це його збентежило на якусь мить, але й порадувало. Він зрозумів, що буде набагато легше розпочати необхідну, хоча й нелегку розмову.

— Я не привіз вам звістку, але сподіваюся, що граф живий, — сказав він, щиро вірячи в сказане.

— Ви це кажете не лише тому, що хочете втішити мене? — спитала графиня, і Слєпньов ледь не скреготнув зубами, тамуючи і її, і свій біль.

— Ні, — відповів він. — У мене є для цього підстави. Сподіваюся, що з вашою допомогою ми визволимо графа Юзефа.

— З моєю допомогою?! — здивовано вигукнула вона.

— Саме так…

Вони пройшли до палацу. Розмова, яку Слєпньов обмірковував всю дорогу, відбулася пізно ввечері в одній із затишних кімнат палацу. Тут не відчувалося того запустіння і якоїсь безпритульности й порожнечі, як у довгому коридорі, геть завішаному портретами і старовинними пейзажами, та величезній залі, де вони обідали за довгим, масивним столом.

— Я слухаю, — сказала графиня.

— Перед тим, як перейти до моєї пропозиції, — сказав Слєпньов, — я змушений запитати: ви досі кохаєте свого чоловіка?

Він чекав, що графиня спалахне і розпочне переконувати його, як вона кохає, або дуже образиться, але вона лише подивилася на співбесідника з таким болем, перемішаним із відчаєм і надією, що Слєпньову раптом стало ніяково.

— Ви питаєте, чи кохаю… Юзефа? — вона вмовкла на мить. — Якби той чоловік… — ще одна гнітюча пауза. — Якби той чоловік запропонував за його звільнення моє життя, якби це було можливо, я б жодної миті не вагалася.

— Вибачте, — сказав Слєпньов якомога м’якше, тамуючи спокусу доторкнутися хоча б кінчиками своїх пальців до її руки.

— Кажіть, я зроблю все, що зможу, — сказала графиня.

Насамперед Слєпньов попередив, щоб вона не дивувалася його запитанням, а тоді вже поцікавився, коли вона відбула з Петербурга? Виявилося, що незабаром після їхнього останнього побачення у столиці.

— Ви відбули одна? — уточнив Слєпньов.

— Це має значення? — здивовано подивилася графиня.

— Так, має, — наполіг Слєпньов.

Настала довга, тягуча пауза. Слєпньов вслухався у легкий шум вітру за вікном і раптом відчув, що йому хочеться не запитувати про щось там, а впасти перед жінкою на коліна, а тоді вже — будь, що буде… «Вітер, до чого тут вітер?» — подумав Слєпньов і на якусь мить побачив себе на коні під шквальним вітром там, в Альпійських горах.

— Мене супроводжував пан Мечислав Кульчинський, — сказала графиня.

— До самого маєтку? — хрипко спитав Слєпньов.

Виявилося, що пан Кульчинський супроводжував її майже до маєтку. Вони розпрощалися біля ковельської дороги.

— А ви бачилися після цього з паном Мечиславом? — спитав Слєпньов.

Графиня Ядвіга ще здивованіше подивилася на нього. Весь її вигляд виказував бажання якомога швидше облишити цю розмову, але Слєпньов мусив її завершити, як бажав сам.

— Так, один раз… — сказала графиня.

— Коли? — уточнив Слєпньов.

— Він заїжджав на півдня незабаром після Великодня.

— А не казав, куди їде? — прискіпувався Слєпньов.

— Це так важливо? — запитала графиня і, не дочекавшись відповіді, сказала: — Він їхав у гості до графа Браницького.

«До графа Браницького? Ось як!» — подумав Слєпньов, пригадавши, що саме в цей час він був у пана Петра Рециника, зовсім поряд із володінням Браницького, і саме тоді підстрелили на річці підозрілого слугу Рециника.

— Скажіть, пане Слєпньовський, ви в чомусь підозрюєте пана Кульчинського? — перебила його думки графиня.

Слєпньов поглянув у її великі прекрасні очі і зрозумів, що час повністю розкрити карти, хоч би як вона поставилася до цього, хоч би як було боляче потім обом.

— Я попереджав вас, графине, щоб ви нічому не дивувалися, — сказав він.

— Так, я пам’ятаю… Невже…

Графиня Ядвіга нахилилася вперед. Слєпньову здалося, що він чує, як голосно стукає її серце.

«Чорт, що ж робити? Хоч би вона не зомліла чого доброго», — подумав він перед тим, як почав говорити.

— Боюся засмучувати вас, тому хотів би помилитися, — почав він, повільно проціджуючи і зважуючи кожне слово. — Мені здається, що саме пан Мечислав Кульчинський і є знаменитий грабіжник у помаранчевій масці, котрий і полонив вашого чоловіка.

Вона все-таки скрикнула і затулила обличчя долонями. Всупереч своїй волі, яку він покликав на допомогу, Слєпньов також здригнувся, хоча тут-таки міцно стис зуби. Чи не покажуть йому зараз на двері? Від цих вельможних панів і панянок з їхніми спесивістю і поняттями про честь можна всього чекати.

— Боже мій, милостивий Боже, невже в цьому світі не можна нікому вірити? — прошепотіла графиня.

Але, коли вона відняла руки від обличчя, він замість сліз побачив в її очах холодний і рішучий полиск, який вразив його.

— Ви впевнені в тому, що сказали мені, пане Слєпньовський? — спитала вона без будь-якого відтінку в голосі.

— Я хотів би помилитися, кажу вам, але боюся, що так воно й є, — сказав Слєпньов. — Якщо тільки… річ у тім, що можливий ще один варіант, хоч він і не набагато ліпший.

— Кажіть, — вимовила наполегливо вона.

— Я припускаю, вельможна пані, що пан Кульчинський просто використовує грабіжника в помаранчевій масці, — сказав Василь Петрович. — Тобто той просто служить йому. Хоча це майже не міняє суті справи.

Він замовк, і тиша, яка настала після цього, була такою довгою і так лякала його, що, здавалося, роз’єднала їх — можливо, назавжди. Раптом Слєпньов явно, зримо побачив, як їдуть все ще засніженим шляхом дві карети — її і Кульчинського. Ось зупиняється одна, потім друга. Рипить під ногами сніг. Він підходить до її карети. Привабливий, вихований, ввічливий. Справжній аристократ. Пан Мечислав. Справжній дворянин, шляхтич. Він нахиляється до її руки…

— Він був таким добрим і уважним, — мовби вгадавши його думки, сказала графиня. — І там, у Петербурзі, де він так мене підтримав, і в дорозі…

— Він нічого вам… не пропонував?

Графиня здригнулася і подивилася на Слєпньова з обуренням, яке переросло в муку. Хтозна, які таємні думки відвідували цю чудову жінку довгими весняними вечорами після їхнього з паном Мечиславом спілкування.

— Ви, сподіваюся, маєте на увазі, чи не пропонував він мені руку? — спитала графиня.

— Так.

— Ні, не пропонував, але… знаєте, я відчувала, що я йому не байдужа, далеко не байдужа.

Вона спинилася, про щось подумала, ледь підняла руку, знову поклала її, тепер уже на коліно.

— Іноді мені здавалося, — ще тихіше сказала вона, — що він ось-ось почне звіряти мені свої почуття. Скажу відверто — я боялася цього. Боялася образити його, втратити друга. Якби я знала…

— Ви ні в чому не винні, ваша милосте, — сказав Слєпньов після невеликої паузи, бо зрозумів, що не лише те, про що вона тепер розповідає, терзає її душу.

— Перейдімо до справи, — запропонувала графиня Войцицька.

— До справи?

— Так. Ви ж хочете мені щось запропонувати.

Слєпньов знову захоплено подумав про цю незвичайну жінку. Відвів погляд і раптом побачив себе, ні, не біля її ніг, тим більше не поряд із нею на ліжку, у її обіймах — а в цьому маєтку, хоча б управителем чи слугою, і несподівано зрозумів, що це для нього також було б щастям після всіх доріг і поневірянь, які йому довелося звідати в його неспокійному, багато в чому безпутному житті.

Він безжалісно прогнав це видиво, бо збагнув, що такого ніколи не може бути. Ніколи… Хоч він… «Випити б, ваша милосте», — ось що кортіло сказати йому, але не посмів вимовити цього вголос.

Слєпньов ще раз запитав графиню, чи не пропонував Кульчинський допомогу у визволенні чоловіка. «Казав, — здивовано пригадала, — що якимись своїми каналами спробує бодай щось та з’ясувати, казав, що він дещо знає про грабіжника в помаранчевій масці».

— Ви гадаєте, — здивовано підвела очі графиня, — він десь тримає Юзефа в полоні?

— Так, — сказав Слєпньов, тепер майже впевнений у цьому.

— Але навіщо? Адже якщо він до мене… Якщо він до мене має якісь почуття…

«А що, коли він хоче зіграти на почуттях графині до свого чоловіка?» — подумав Слєпньов і раптом відчув, як шалено закалаталося в грудях серце.

Та узяв себе в руки і спитав, чи не виявляв ще хтось до неї своїх почуттів за цей час? Графиня здивовано поглянула на нього і сказала: «Так, виявляв».

— Хто? — прямо спитав Василь Петрович.

Вона розповіла, що давно помічала: до неї не байдужий небіж старого графа Браницького Тадеуш, «Тадик із вітром у голові», як вони його називають. Коли вона повернулася з Петербурга, то застала від нього лист — Тадеуш освідчувався їй у коханні. Згодом і сам приїхав, розповів, як покохав її після першої зустрічі чотири роки тому, коли Войцицькі гостювали у Браницьких, де був і Тадеуш Брезов’як. Відтоді вона кілька разів бачила Тадика, але серйозно його залицяння не сприймала. Так, інколи могла віджартуватися, і все. Тепер же він пропонує їй руку, серце і матеріальну підтримку. Ось-ось помре його дядько, а відомо, що Тадеуш отримає в спадщину два маєтки, якщо не більше, буде багатим, дуже багатим, і його гроші пані Ядвізі дуже навіть згодилися б. Так думав, так казав він, але Ядвіга його, звісно, не кохала, окрім того, вона твердо вірила, що її чоловік досі живий.

— А тепер послухайте, ваша вельможносте, — сказав Слєпньов. — Ви завтра ж — я дуже прошу вас про це — напишете листа Мечиславу Кульчинському як людині, якій довіряєте, і повідомите йому, що пан Тадеуш Брезов’як просить вашої руки.

— Але, пане Слєпньовський! — вигукнула графиня і навіть трохи підвелася, а її обличчя побурячіло від гніву.

— Ви в нього попросите поради, оце й усього, — вдавши, що не помітив її стану, сказав Василь Петрович, — напишете йому як своєму другові і скажете, що довіряєте йому і послухаєтеся його.

— Але ж ви самі казали…

Тут і виклав Слєпньов свій підступний і небезпечний план. Якщо Кульчинський справді має до неї почуття, він неодмінно приїде. Звичайно, вона може відмовитися від цієї затії. Тим більше, що є ризик — він просто забере її із собою. Але ризик невеликий, бо, якщо почуття у нього справжні, якщо він покохав графиню, то вона йому потрібна не як полонянка, а як добровільна коханка, можливо, і дружина.

— Я ніколи не стану… Вибачте. Кажіть далі, будь ласка.

Слєпньов пояснив, що йдеться про те, щоб заманити злочинця, якщо таким є насправді Мечислав Кульчинський, у пастку, капкан, якщо хочете, саме так заманюють диких звірів. А спіймати його можна лише на велику і, вибачте, смачну приманку.

— Я повинна стати цією… приманкою? — ще тихіше, ніж раніше, спитала Ядвіга Войцицька. — Якщо це потрібно для порятунку Юзефа — я готова.

— Ні, — сказав Слєпньов. — Звичайно, можна було б влаштувати засідку і в вашому палаці, надійно убезпечивши вас, усе можна було б зробити, як треба, і тут, але я мушу спіймати Кульчинського на гарячому, на місці злочину. А на такий злочин він міг би піти, якби, скажімо, його попросила кохана жінка.

— Про що ж його попросити? — майже одразу спитала графиня Ядвіга.

5

Та не одразу, а після деякого вагання, після фраз, які нічого не значили, — про те, про се, погоду і їхніх спільних знайомих, — Василь Петрович повернувся до суті розмови і відкрив головну частину свого плану. Ядвіга Войцицька мала вдати збентежену жінку, яка готова відмовитися від Тадеуша, якби трапився хтось надійніший, хтось багатший. Хоч мала вагатися, сумніватися, — а, диви, ще живий Юзеф? Нехай скаржиться на долю. І ніби мимохідь скаже, що хотіла б мати таку-от прикрасу.

— Прикрасу, розумієте? — уточнив Слєпньов.

— А знаєте, пане Слєпньовський, мушу зізнатися… у мене вже є один гріх, — сказала раптом графиня. — Адже приїхав Кульчинський не просто так. Він подарував мені дуже дороге намисто. Дуже дороге. Буцімто з нагоди свята. Розповів, що привіз його з Литви, де його мати була одружена з литовським шляхтичем Капсукасом. Він казав, що воно належало його родові з давніх-давен. Що, за давнім жмудським повір’ям, будь-яка жінка, котра одягне його, неодмінно буде щасливою. Я довго відмовлялася від такого подарунка, але він дуже вже наполягав, сказав, що у великодні дні відмовлятися гріх і що я його дуже ображу, якщо відмовлюся. Зараз я покажу цей подарунок.

Графиня принесла намисто за кілька хвилин. Воно й насправді було незвичайним. На срібному ланцюжку таємним теплом виблискували намистинки бурштину. Бурштин вражаючої краси звисав з іще тонших, майже непомітних, також срібних, чудової роботи ланцюжків. Вони утворювали трикутник, який розтікався від головного ланцюжка, якому належало обрамляти жіночу шию. Осердя ланцюжка прикрашав великий діамант. Від нього крайками бурштинового трикутника, як вогники, світили ще шість менших, але дуже витончених діамантів, а нижній кут бурштинового намиста увінчував діамант у бурштиновій оправі.

«Так, — подумав Слєпньов, — від такого подарунка відмовитися важко. Навіть жінці, яка дуже сумує за коханим чоловіком. Ах, як уміло цей негідник розкидає тенета! Але він же до них і потрапить, обіцяю. Адже це добрий привід…»

Так у Слєпньова народився остаточний варіант його підступного, небезпечного плану. Згідно з ним, графиня Ядвіга мала дуже тепло прийняти Кульчинського (якщо той, звісно, приїде), ще раз подякувати йому за дорогий подарунок і наче мимохідь сказати, що він, мабуть, поступається лише одній прикрасі — легендарному кольє великої княгині Ольги.

— Я, здається, чула про нього, — сказала графиня. — Щоправда, хтось казав, що це лише легенда.

— Ні, не легенда, — відповів Слєпньов. — Легендою може бути те, що володіла ним княгиня Ольга, бабуся Володимира Великого. А те, що ця дуже дорога прикраса існує, — правда.

І він розповів графині те, що сам знав про легендарну прикрасу. Переказ приписував її справді княгині Ользі. Відомо, що коли вона після насильницької смерті свого чоловіка Ігоря від рук непокірного племені деревлян стала правителькою Київської держави, то найважливішою її, як сказали б зараз, зовнішньополітичною акцією став візит до столиці тоді могутньої Східної Римської, або інакше Візантійської імперії — Константинополя. Або ж по-слов’янському — Царгорода. Відомо, що до неї, гарної і розумної вдови-княгині, сватався сам візантійський імператор Костянтин Багрянородний. Та княгиня Ольга його перехитрила. Спочатку вона відмовила тим, що сказала, що не годиться християнину одружуватися з язичницею. Імператор зрадів можливості навернути в християнство правительку такої великої і могутньої держави і згодився стати її хрещеним батьком. Княгиня Ольга охрестилася, але ж виявилося, що християнський звичай не дозволяє хрещениці виходити заміж за свого хрещеного. Так і пошила вона імператора в дурні. Але на знак особливої уваги і вдячности, захоплений красою і розумом правительки Русі, він подарував їй на прощання дуже дорогу античну прикрасу з часів легендарного персидського царя Кіра. Це був ланцюжок із чистого золота, до якого кріпився золотий гравійований медальйон. Уже сам імператор вставив у медальйон мініатюрну іконку із зображенням святої Олени, бо ж була княгиня Ольга хрещена Оленою. А під медальйоном з іконкою збігали донизу інкрустовані трубочки, стилізовані під сім золотих свічок, кожна з яких була увінчана маленьким неймовірної краси смарагдом.

Кольє княгині Ольги, за її заповітом, мало належати неодмінно лише дружині великого князя Київського. Розповідають, що коли київський престол утратив своє значення, на знамениту прикрасу почалося справжнє полювання. Начебто цілий тиждень шукали її у Києві слуги Володимирського-на-Клязьмі князя Андрія Боголюбського, який 1169 року захопив і пограбував першопрестольну столицю. Сліди античної коштовности то виникають, то знову губляться. У п’ятнадцятому столітті кияни підносять її дружині новгородського князя Михайла Олельковича, який заявився до Києва після смерті свого батька Симеона з претензією на київський стіл. Але тоді Київське князівство, близьке до остаточного занепаду, було удільним князівством, до того ж під протекторатом великих князів литовських. Боячись, як би Михайло, відомий своїм войовничим характером, не порушив питання про відокремлення князівства, великий князь литовський Казимир відмовив йому у праві княжити в Києві. Спроба захопити Київ силою, спираючись на киян, які підтримували Михайла, не вдалася. Врешті-решт, зазнавши кількох поразок, Михайло Олелькович опинився у своєму маленькому родовому наділі — містечку Копиль у Білорусі. Це сталося 1470 року. Пізніше він узяв участь у змові проти Казимира, тоді вже короля, і 30 серпня 1482 року був страчений перед ворітьми міста, княжіння в якому так уперто добивався. Саме Копильське князівство проіснувало до початку сімнадцятого століття, коли його приєднали до володінь князів Радзивіллів.

— І ось тут починається нібито третя, а може, і четверта історія знаменитої прикраси, — сказав Василь Петрович. — Коли останній з Олельковичів по лінії Михайла змушений був продати Копиль Радзивіллам (він переходив до них після його смерті), то ті заплатили йому відповідну суму ще до його смерті, як посаг для його дочки. Вінсент Радзивілл дізнався про кольє княгині Ольги і дуже добивався, щоб воно перейшло до нього разом із маєтком. Останній з Олельковичів не віддав прикраси, але й не залишив дочці, бо вона ставала княгинею Замойською. Він передав кольє княгині Ольги дружині свого сусіда і близького родича по лінії князя Симена, котрому належало місто Слуцьк і який до того часу вже йменувався князем Слуцьким. Це прізвище згодом стало їхнім родовим.

— Цікаво, — щиро сказала графиня Войцицька. — Але чому він так вчинив?

— Тому, милостива пані, що його предок розумів — йому або ж його роду навряд чи доведеться вже княжити у Києві. І він зробив зміну в заповіті про успадкування кольє, — пояснив Василь Петрович. — Воно могло належати якщо не дружині князя київського (про великого князя, зрозуміло, уже не йшлося), то дружині князя, який є спадкоємцем по чоловічій лінії князя, котрий колись правив у Києві. Таким чином, збереглася ілюзія, що хоч первинного заповіту великої княгині Ольги дотримуються.

— Тобто кольє належить князям Слуцьким?

— Саме так. Але позаяк цей рід наприкінці минулого століття, тобто вже позаминулого, поділився на дві гілки — білоруську і київську, то кольє тепер належить дружині Яна Слуцького — Вероніці.

— Прекрасна Вероніка, — мовби до себе промовила графиня.

— Ну, прекрасною її можна назвати хіба що умовно, — усміхнувся Слєпньов.

— Ви її бачили? — якось чисто по-жіночому спитала графиня Ядвіга.

— Так, єдиний раз на балу в губернатора з нагоди утворення Волинської губернії. Княгиня Вероніка Слуцька з’явилася на бал, прикрашена знаменитим кольє.

Полум’я свічки, яка вже догоряла перед ними на невеликому столі, раптом по-новому висвітило обличчя графині. Воно стало натхненнішим, на ньому з’явився відбиток мрійливости, наче графиня перебувала десь далеко звідси.

«Невже вона уявила себе з цим злощасним кольє?» — подумав Слєпньов, і йому стало якось не по собі від можливості такого розвитку подій, що їх він сам задумав.

— Невже ви думаєте, що Кульчинський захоче вкрасти це кольє для мене? — спитала графиня. — Хоч би якими були його почуття до мене, він, гадаю, розуміє, що таку знамениту прикрасу надягти неможливо.

— Саме так, ваша милосте, — ледь усміхнувшись, ствердно кивнув Слєпньов.

— Тоді не розумію, — сказала графиня.

— Швидше за все, він захоче його просто викупити.

— Хіба це можливо? А заповіт?

— Ох, ясновельможна пані, — ще раз дозволив собі усміхнутися Василь Петрович, тепер уже дивуючись її наївності. — Найцінніше, що тепер має князь Януш, — це прикраса дружини. Наскільки мені відомо, років п’ять тому він змушений був продати останнє своє володіння — містечко Лельковиці, назва якого нагадувала про коріння його роду. Тепер у нього зосталося два села у Київській та одне у Волинській губернії, десь біля Овруча. А в князя дві дочки на виданні, та ніхто руки не пропонує бідним. Так що все можливо, якби багатий шляхтич Кульчинський запропонував дуже добру ціну. Тільки я зроблю все, щоб цього не сталося.

Він пояснив головну частину свого плану. Зараз він поїде до князя Слуцького. Іменем даних йому повноважень, а може, й іменем самого государя він попросить князя в жодному разі не продавати прикраси. До речі, спроба вкрасти її вже була. Але князь виявився зовсім не дурнем і зробив копію кольє. Саме цю підробку років десять тому й захопив Кульчинський в образі людини в помаранчевій масці. Можна уявити собі, як кусав лікті грабіжник, який так помилився чи не вперше. Але повторного нападу не було. Може, тому, що саме тоді під час нападу на князя Сапігу його вперше поранили і він вирішив, що красти кольє — нещаслива прикмета.

— Тепер же, якщо йому відмовлять, — сказав Василь Петрович, — він спробує силою придбати коштовність. Або намагатиметься підмінити її. В обох випадках я вже про нього потурбуюся.

Так закінчилася ця розмова. Графиня Войцицька згодилася взяти участь у небезпечній операції. Наостанок Слєпньов попередив: хоч би як їй кортіло при майбутній зустрічі апелювати до почуттів Кульчинського або ж просити його звільнити чоловіка в обмін на можливу жертву (графиня зарум’яніла, і він зрозумів, що подібна думка прийшла і до її такої вродливої голівки), цього в жодному разі не можна робити. Під личиною галантного, закоханого шляхтича перед нею буде грабіжник, злочинець, розбійник, убивця, який не відає пощади, на совісті якого кров навіть не десятків, а сотень людей. Він ніколи не дарував тому, хто зриває з нього маску. Навіть тим, кого нібито любив.

— Я пам’ятатиму про чоловіка, — сказала Ядвіга Войцицька. — Не сумнівайтеся — пам’ятатиму про Юзефа і про доньку теж.

6

Пізніше у своїх мемуарах Слєпньов назве ці місяці божевільною каруселлю. Але в якийсь момент ця карусель зависла в найвищій точці, і було невідомо, чи не зірветься вона зі скреготом, який роздирає душу, вниз. Але спочатку вона крутилася доволі швидко.

Поворот перший — Слєпньов каретою княгині добирається до Ковеля, звідти поштовим диліжансом їде на Сарни, Костопіль, нарешті, добирається до Житомира.

Тут на нього чекає приємний сюрприз — у руках Конарського опинився лист якогось шляхтича Яцуби, лист, який вкривався досі пилом в архіві колишньої поліцейської управи колишнього Волинського воєводства. Згадуваний Генрик Яцуба писав про свої дивні спостереження. Наприкінці літа 1788 року він гостював у свого родича, шляхтича Якуба Пйострицького, у Брацлавському воєводстві. Одного разу він вирішив сам верхи прогулятися тамтешніми місцями. Він поїхав уздовж річки, яка вела до недалекого лісу. Зацікавившись, де ж та річка бере початок, бо від молодшого Пйострицького, сина Якуба, він чув, що там є дуже чисті джерела, де вода надзвичайно чиста, а плесо укрите дивними бульбашками, Яцуба заглибився у ліс. Джерела не знайшов, звернув із наїждженої стежини та й заблукав. Він довго шукав дорогу додому, та згодом виявив, що опинився в зовсім іншому лісі. Почувши людські голоси і сподіваючись, що йому покажуть дорогу, Яцуба спрямував коня туди, але раптом попереду нього прогриміли постріли.

Спершу він подумав, що хтось, напевне, полює, і поїхав далі. Незабаром перед його очима відкрилася невеличка галявина, де якісь люди вправлялися у стрільбі по мішенях рухомих і нерухомих, які зображали людські силуети. Яцуба хотів уже під’їхати до них, як побачив, що один чоловік на галявині вдягнув… помаранчеву маску. З лісу виїхав екіпаж, і тут почалося інсценування нападу на карету. Затаївши подих, Яцуба спостерігав за цим дивним дійством. Аж тут кінь під ним, відчувши коней, запряжених у карету, заіржав. Боячись, що його побачать, Яцуба круто повернув коня і помчав лісом. Переслідували його чи ні, він не знає. Лише під вечір знайшов дорогу і добрався до садиби пана Пйострицького. Тут він і дізнався, що сусідній ліс належить його сусідові, одному з найбагатших шляхтичів воєводства — Мечиславу Кульчинському. Коли ж він розповів родичу про те, що бачив, той злякався і попросив, щоб він ніколи про це не розповідав і взагалі тримав язик за зубами. А наступного дня порадив, щоб пан Яцуба їхав якомога швидше додому, зник і переважно мовчав. Яцуба послухався, але, повернувшись до свого сільця біля Луцька, написав листа у поліцію. На листі стояв чийсь підпис і резолюція «Розібратися». До листа була долучена записка молодшого поліцейського чину, який писав, що шляхтич Яцуба, відомий як великий п’яничка, дебошир, схильний до безплідного фантазування, на момент розслідування поїхав до чергового приятеля. Пересилати лист в інші воєводства до повернення Яцуби автор записки вважав недоцільним. Але, чи повернувся Яцуба із поїздки, невідомо.

Поворот другий — Слєпньов вирушає до князя Слуцького. Той мав свого зуба на грабіжника в помаранчевій масці, до того ж доволі картинно образився — та як можна навіть подумати, що він міг би продати комусь таку безцінну історичну прикрасу?! Заспокоєний його згодою взяти участь у наміченій небезпечній операції, Слєпньов повертається до Житомира. Тут його карусель уперше ніби зупиняється, хоч і не в найвищій точці. Василь Петрович чекав підкріплення з Петербурга, тривожачись, що воно не встигне до першого візиту Кульчинського до князя Януша Слуцького, якщо тільки графиня Ядвіга Войцицька успішно зіграє свою роль.

Він ще не знав, що найнебезпечніший у його житті план почав успішно здійснюватися.

Другого ж дня після його від’їзду Ядвіга Войцицька, не вагаючись і не втрачаючи часу, боячись передумати, пише Мечиславу Кульчинському. Вона кидає в бій всю свою жіночу хитрість. Весь лад письма, словесні звороти, особлива довірливість листа натякають на те, що вона цілком могла б віддати перевагу перед можливим кандидатом у її чоловіки Тадеушем Брезов’яком іншому — розумнішому, вродливішому, достойнішому. «Ох, що ж мені робити, дорогий пане Мечиславе, мені й порадитися по-справжньому ні з ким, окрім вас, у цей нелегкий для мене час», — так завершує вона своє лукаве послання.

«Спрацювало!» — вигукнув би Слєпньов, якби зміг побачити, з якою гарячковою поспішністю, отримавши листа Войцицької, споряджається в дорогу Кульчинський. Щоправда, перед цим він збирався зовсім в іншу поїздку — за кордон. Та хіба може бути щось важливішим за кохану жінку! Пізніше Кульчинський зізнається, що в якийсь момент у його мозку промайнула думка-застереження — а чи не пастка це? Адже він знав, що на нього полюють. Він сам провокував і навіть спрямовував це полювання, щоби в потрібний момент замкнути дверцята власної пастки. І ось парадокс — цьому досвідченому, розумному, недовірливому чоловікові захотілося вірити, що не лише він до неї, а й графиня Войцицька має до нього щирі почуття. Він виїжджає за ворота свого маєтку й озирається. Цей погляд особливий для нього, але Кульчинський про це ще не знає. Дорога через більшу частину Поділля і частину Волині, і за якийсь неповний тиждень він у маєтку тої, яку по-справжньому покохав.

Він просить лакея доповісти про свій приїзд, він бачить її, зодягнуту у скромну блакитну сукню (графиня знала, що вона їй дуже личить), втілення янгольської чистоти і краси, благоговійно припадає до її трішечки напахченої дорогими парфумами руки і вперше за багато літ відчуває, що йому важко дихати.

— Ну, навіщо ви їхали, вибачте, я ж думала, що ви мені також відповісте листом, — м’яко докоряє графиня.

— Я не міг не приїхати, — каже Кульчинський, і це правда.

Вони поволі йдуть довгим коридором, потім залом. «Цей чоловік забрав у мене коханого, забрав у мене все, — думає графиня Ядвіга, — о, святая Діва Марія, дай мені сили».

Та вона просить не сили зіграти цю виставу, вона вже внутрішньо готова до неї, вона програвала її, проклинаючи себе десятки разів, поки її гість мчав щосили через міста і села, містечка й хутори, ліси і поля двох губерній — Подільської і Волинської.

Вона просить у Бога і Діви Марії сили приховати свою ненависть, ненависть, яка готова ось-ось вирватися на волю і змусить узяти до рук старовинний кинджал або простий кухонний ніж.

Цілісінький день неймовірним зусиллям волі вона відганятиме від себе це бажання. Інколи воно пропадатиме, настільки природно поводився гість. Треба сказати, що вже під час попереднього приїзду пан Мечислав буквально зачарував маленьку Ядзю. Він, виявляється, знав дуже багато страшних, але таких прецікавих історій! Він побував у стількох країнах Європи, далеких і майже казкових. Він, як і її любий татусь, бився за свободу і незалежність Польщі у війську хороброго генерала Костюшка. Як він розповідав про останній бій! Він обіцяв Ядзі, що її татко, якого вона так чекає, дуже швидко повернеться.

Тепер, хоч як намагалася графиня відсунути хоч би на годинку їхню зустріч, вона все-таки відбулася. Як радісно блиснули оченята її маленької донечки, аж у Ядзі-старшої зайшлося серце і дрібненькі голочки кольнули кінчики пальців. А Ядзюня тут-таки взялася розповідати про свої пригоди з любою кішечкою Рамочкою, про квіти, які вона зібрала в полі разом із мамою, про те, що все чомусь не повертається з далекого північного міста Петербурга няня її Пелагея…

— Хіба там і досі лежить сніг, що вона не їде? — заглядала Ядзя в очі дядечкові Мечиславу.

— Вона приїде, обов’язково приїде, — запевняв дядечко Мечислав так щиро, що мати Ядзі не витримала, відвернулася, подивилася у вікно, до якого тягла свої гілки стара яблуня.

«Невже цей чоловік — жорстокий злочинець, майже диявол?» — думала графиня, знову дивлячись на них обох. Вона дивилася, і щось нове народжувалося в ній. Їй здалося (Боже!..), що вони чимось схожі — Юзеф і пан Мечислав. Здригнулася — що це з нею?

Вона круто повернулася і пішла до себе, довго дивилася на портрет чоловіка, який звеліла перенести у свою спальню. Граф на картині був одягнутий у військовий мундир і, печально-молодий, здавалося, заглядав їй у душу — ніжно і докірливо. Вона підвелася і витерла сльозу зі щоки. І раптом зрозуміла — відтепер їй буде набагато легше. Але все-таки вона була тільки жінкою, тільки жінкою, дуже тендітною, слабкою жінкою. І наступного ранку тамуватиме у собі інше бажання — впасти на коліна перед цим жахливим чоловіком, намагаючись розжалобити його саме своєю жіночою слабкістю, тим, що йде з її глибини, бо вже почала відчувати і навіть розуміти заховану десь у глибині єства його нелюдську силу. Ця сила, немов невидима змія, огортала її зусібіч, лоскотала і стискала так, що важко було дихнути. Пізніше вона гранично щиро опише свій стан у листі-сповіді, передсмертному посланні до доньки.

І все-таки у Ядвіги Войцицької-старшої вистачить мужности зіграти до кінця свою роль. Вона на високій ноті, але теж природно, щиро, як тільки змогла зіграти, провадить ту свою розмову з Кульчинським, заради якої його і викликано так хитро в цей маєток. І ось, прощаючись, Кульчинський вимовляє фатальні слова: «Ви матимете кольє княгині Ольги».

— Навіщо? Я не просила вас про це, — опускає очі графиня Ядвіга, гасячи бурю, яка здіймається в її душі.

— Але я так хочу, — каже Кульчинський, торкається губами її пальців і підводить очі, намагаючись вловити її погляд. Щиро збентежена графиня одвертається.

Кульчинський повертається у свій маєток, щоб узяти гроші і коштовності для князя Слуцького. Він їде, зупиняється на ніч у знайомих, а тим часом до Житомира прибуває спеціальний підрозділ таємної канцелярії князя Куракіна і власною персоною начальник особливого, найтаємнішого, такого, що нібито не існує, відділу таємної канцелярії — Антон Федорович Рибалко. Прибуває, звичайно, під чужим іменем, добре загримований (бо надто багато людей на його батьківщині його знали) і поселяється на спеціальній квартирі. З листа Слєпньова він відчув, що до рук іде велика здобич, і хотів якщо не сам керувати майбутньою операцією, то бодай імітувати керівництво нею.

IX. Куля в серце

1

Той період у своєму житті Прокіп Марушко не любив згадувати. Та й усі, причетні до його долі, життя, грішної і страшної діяльності, знали дуже і дуже небагато. Відомо, що він усе-таки подався на Січ і, можливо, потрапив би туди, адже мав під собою доброго коня, від природи був наділений кмітливістю, розумом не по літах, який дозволив би йому уникнути багатьох небезпек, що підстерігали у дорозі.

Маєток Гелени Зайончковської розташовувався неподалік Проскурова, отож шлях Прокопа проліг майже через усе Поділля, а далі — степом, який охороняли польські застави, потім — козацькі і російські. І ось на півдорозі, благополучно об’їхавши кілька сіл і містечок, юнак зазнав нападу невеличкої банди грабіжників. Вони несподівано вискочили з лісу, спробували затримати його, але Прокіп, вихопивши пістоля, убив одного з нападників і пустив коня чвалом. Та грабіжники, коли переслідували його, забили коня під ним. Тут дорога якраз виходила з лісу. Прокіп заліг за великим придорожнім каменем, готовий дорого продати своє життя. По ньому стрельнули раз, другий, а потім він несподівано побачив, що до нього з білою шматиною в руці іде один із нападників, щось кричить і показує, що неозброєний. Прокіп, тримаючи напоготові пістоля, підпустив його ближче.

— Ти хто такий і звідки їхав? — спитав його той, що підійшов, міцний чоловік років тридцяти — тридцяти п’яти.

— А ви хто такі? — у свою чергу поцікавився Прокіп.

— Вільні люди з великої дороги, — весело відповів розбійник-парламентер.

— Що вам треба? — спитав Прокіп.

— Думали, що ти, холера, панський гайдук, та бачимо — наче ні. Тоді хто ж ти?

— Сам утікаю від своєї пані, щоб їй кістка в горлянку, — відповів Прокіп. — На Січ зібрався, та тепер пішому довго йти доведеться. Позбавили мене гарного коника.

— А навіщо тобі Січ, якщо воля поряд? — сказав парламентер. — Ходімо з нами.

— З вами? — перепитав Прокіп. — А з ким це?

— Та зараз побачиш, — сказав чоловічок. — Не бійся. Бачимо, що грабувати в тебе нема чого. Ну, хіба пістоля, та він тобі ще самому згодиться.

Так Прокіп і вступив до цієї банди, сподіваючись з її допомогою дістати собі гроші на нового коня. Це були люди з міського дна. Та ще двоє колишніх, як і він, кріпаків, що втекли від своїх панів. І він, непомітно для себе, втягнувся в небезпечне ремесло. А позаяк розумом, кмітливістю та іншими якостями перевершував своїх нових товаришів, то незабаром вони визнали його за свого отамана. Колишнього отамана самі застрелили, коли він спробував заартачитися. Спершу грабували дрібних шляхтичів та лавочників. Потім перейшли до осіб поважніших, напали на один маєток, другий. Прокіп сам планував операції. Рік по тому в нього були гроші не на одного коня. І тут Прокіп, який уже відчув силу влади над своїми товаришами, довго не зважується сказати, що збирається їх покинути. Тут-таки, в одному з містечок, влітку 1775 року його наздоганяє звістка про те, що за наказом російської імператриці Катерини II Запорозька Січ знищена, і лише невелика жменька козаків пішла в Туреччину, за Дунай. Але аж туди забиватися Прокіп не бажав. Так вирішилася його доля. Восени того ж таки 1775 року він уперше одягнув свою, яка стала потім знаменитою, помаранчеву маску. Досі, коли виходив на небезпечне полювання, то одягав, як і його товариші, традиційні для грабіжників всього світу чорні маски. Але схильний до оригінальних рішень Прокіп відчував, що це не те. Йому потрібен був якийсь особливий знак, особлива відзнака, яка б вирізнила його з-поміж численних дрібних банд, яких немало наплодилося тоді у воєводствах Речі Посполитої. Випадок підказав рішення, яке стало долею. До того часу за гроші, виручені від вдалого пограбування двох купців, які їздили до Львова з далекої Вірменії, у нечистого на руку чиновника Прокіп купив собі документи, які засвідчували, що він є майстром червонодеревником, а його товариші — підмайстрами в різних ремісничих цехах — ювелірному, кушнірському, малярному. Ці документи давали можливість під виглядом пошуку роботи і замовлень вільно пересуватися з міста в місто, з одного воєводства до іншого, знайомитися з потрібними людьми і вивідувати необхідні дані, відвідувати навіть панські маєтки і пильним поглядом спостерігати, у кого які є прикраси та інші підходящі речі. Одного разу, ідучи вулицями містечка Бара, Прокіп побачив на даху будинку чоловіка, який фарбував дивною яскравою фарбою, що її він раніше не бачив. Отож і гукнув маляра (чи хто це був) і запитав, що це за фарба така цікава.

— Та це нова, жовтогаряча, або ж помаранчева. Кажуть, її чи то німці, чи то італійці вигадали.

— І що ж, ви її звідти привозите? — поцікавився Прокіп.

— Та ні, не возимо, — засміявся маляр. — Та й невигідно було б із такої далечі возити, самі робимо.

— І як же ви її робите?

— Еге, тобі скажи, секрет поцупиш. А цей колір серед багатенькйх господарів у моді якраз, якщо смак мають.

— Да ти не бійся, чоловіче, не відберу я твого хліба. Ось дивися. — І для ліпшої переконливости Прокіп дістав із кишені папірця. — Червонодеревник я, меблі панам роблю. А спитав просто так, знічев’я.

— Ну, якщо так, то й так, скажу, — відповів чоловік на даху, щоправда, не одразу. — Якщо ще й могорича поставиш.

— Та хоч зараз, — сказав Прокіп. — Злазь, то й поставлю. — І нетерпляче додав: — Злазь, поки я не передумав.

— Дуже просто цю фарбу робити, — сказав маляр у найближчій корчмі, вже після доброї чарчини. — Береш червону і змішуєш із жовтою. Ось і виходить нова фарба.

— Так просто? — аж не повірив Прокіп.

— А ти думав? — засміявся маляр. — Може б, і могорича не поставив, та вже пізно, братику-меблярику, так і виходить нова фарба. А далі сам уже вибирай — темно-помаранчева або ж, навпаки, світла, скільки чого домішаєш. Більше червоної — темніша. Більше жовтої — світліша.

Прокіп тоді подякував, вони розійшлися, задоволені один одним. Маляр, певне, ще й здивований такою несподіваною щедрістю і тим, що так вдало перехитрив невідомого подорожнього майстра. А за кілька днів уже в іншому містечку купив Прокіп фарби обох кольорів і, кілька разів змішавши їх, отримав те, що хотів. Ще за тиждень у маєтку шляхтича Листв’яка, у якого, за чутками, було досить оригінальне намисто, уперше з’явився грабіжник у помаранчевій масці.

2

Його хвацькі, зухвалі вилазки швидко набирали розголосу. Але Прокіп розумів, що на нього вже полюють. Рано чи пізно, а доведеться зіткнутися з чималою поліцейською силою, а можливо, і регулярними військами. Він уже мав кілька укриттів, де час від часу і зупинявся, щоб відпочити, а інколи — рани зализати. Це були хата родичів одного з його «колег», будинок лихваря, якому він кілька разів збував награбоване, а також вибудуваний ними невеличкий будиночок у лісі. І все-таки Прокіп розумів, що їм не сховатися. Одного разу поліція ледве не схопила його напарника Герасима. Ризикуючи собою, він змушений був вертатися і виручати товариша, сам ледве не отримав кулю в плече, цього разу тільки трохи зачепило. Він розумів — якщо хоче далі розгортати справу, треба шукати надійне прикриття. І він відважується на відчайдушний крок. Прокіп вибрав бідного, але амбітного шляхтича Леоновича, з’явився до нього, попросив аудієнції і виклав свою ідею. Він запропонував себе і своїх людей на офіційну службу. Вони могли бути його гайдуками, скажімо, чи ще кимось. За це вони віддаватимуть йому частину здобичі. Він пильно подивився співбесіднику в очі. Зустріч призначили за три дні. Але Прокіп не був би Прокопом, хитрим, підступним і обережним. Він встановив спостереження за садибою. Другого дня із садиби виїхав вершник, а це був слуга Леоновича. Люди Прокопа перехопили його, знайшли листа пана до повітового поліцмейстера, у якому описувався візит бандита в помаранчевій масці і пропонувалося до наступного візиту влаштувати засідку. Прокіп розлютувався. Він застрелив гінця, а ввечері напав на маєток, безжалісно вбив господаря і його дружину, яка вибігла на постріли.

3

Після розправи над Леоновичем, коли вони втікали від досить значної погоні, організованої відразу кількома шляхтичами, їхня банда (тепер їх лишилося п'ятеро) опиняється на Поліссі. Тут вони змогли трохи перепочити, а сам отаман — обдумати, як діяти далі. Йому доповідають, що лісовою дорогою рухається якась карета. І він про всяк випадок вирішує зупинити її. Карета виявляється, правда, не дуже багатою. Її обшукують, майже нічого не знаходять, окрім двох скринь з одягом і посудом. Щось змусило (може, і природна допитливість) Прокопа запитати молодика, який їхав у кареті, і тепер, стоячи перед ним, тремтів від страху, хто він такий та куди прямує. А ще додав, що хай молодий пан не боїться, вони його відпустять, якщо за ним не числиться якихось гріхів. Із уривчастої розповіді власника карети виявилося, що їде він до дядька у перших, шляхтича Збігнева Кульчинського, який живе на Поділлі, десь за сорок верст од Вінниці. Молодий шляхтич Мечислав Капсукас, заїкаючись і неприродно трясучи головою, на вигляд блідий і явно хворий, розповів, що мати його, уроджена Кульчинська, вийшла колись заміж за литовського шляхтича Капсукаса Вітаутаса зі старовинного роду. Та він рано віддав Богові душу після якогось невдалого походу в Німеччину. Отож вдова лишилася із сином, а тепер і сама померла.

— То ти їдеш до дядька? — здогадався Прокіп.

— Т-так, — сказав усе ще зляканий Мечислав Капсукас.

— Ти його знаєш? — спитав Прокіп.

— Ні-ні, — відповів Мечислав, — але мати, мати написала листа дядькові. Вона просить його, щоб мій дядько Збігнев, щоб він мене прихистив…

Тут нещасний юнак розридався, ще більше затрусився. Прокіп наказав, щоб він дав йому лист. Коли Мечислав Капсукас, якого вже била пропасниця, дістав листа з-за пазухи, Прокіп узявся читати. У довгому передсмертному листі, написаному по-польськи, мати Мечислава спочатку довго розповідала про численні біди та нещастя, які випали на її долю. Про те, що після її смерти маєток буде продано за борги, а нещасний син, який страждає від заїкання і падучої хвороби, лишається, по суті, жебраком. Єдина її надія — на те, що Збігнев, який у дитинстві так її любив, її коханий брат, якщо не всиновить, то хоч якось влаштує життя Мечислава, бодай надасть йому якийсь притулок і потурбується, щоб той не загинув у цьому жорстокому житті. Ім’ям рідних і всемогутнього Бога та сина його Єзуса заклинала мати Мечислава брата допомогти нещасній дитині.

І тут несподівана ідея поселяється в голові Прокопа. Зблиснувши, вона змушує його прийняти несподіване рішення, яке круто змінило його долю. Спочатку він детально допитує Мечислава. Розпитує про село, у якому вони жили, про матір. Полонений, котрий нічого не здатний збагнути, все ще тремтить від страху, весь час заїкається і збивається, розповідає. Особливо цікавить Прокопа, чи бачився він зі своїм дядьком.

— Так, бачився, — відповідає Мечислав.

— Коли? — допитується Прокіп.

— У дитинстві, давно, — відповідає Мечислав.

— Коли? — наполягає Прокіп.

— Мені тоді було, — Мечислав зупиняється, пригадує, — було років десять.

— Ви його добре пам’ятаєте? — допитується Прокіп.

— Н-ні, майже зовсім не пам’ятаю.

— Чи бачилася мати після цього з братом? — Прокіп дивиться уважно і суворо. — Відповідайте. Негайно.

— Ні.

— Вона листувалася з ним?

— Так, після смерті батька. Просила допомогти грошима.

— І він допоміг?

— Ні, він навіть не відповів, — нещасний Мечислав схлипує, мабуть, пригадавши ту прикрість.

— І все-таки ваша мати посилає вас до нього?

— У неї… у нас…

Бідний хлопець знову заплакав, затряс головою. Дивлячись на цю нещасну істоту, Прокіп зрозумів, що у його матері, як і в нього самого, не було вибору. Вона сподівалася на диво. Надію на це диво підпирало те, що, як узнав далі Прокіп, син пана Збігнева помер у ранньому дитинстві, більше дітей у нього мовбито не було.

— Ви знаєте литовську мову? — спитав Прокіп.

— Так, трохи знаю, — Мечислав дивився злякано і благально, наче хапаючись за якусь соломинку.

— Трохи? — уточнив Прокіп.

— Ми спілкувалися з мамою польською мовою, — винувато сказав Мечислав. — Але село було литовським. Часом із цими… ви самі розумієте… і по-литовськи розмовляли.

Ця відповідь і визначила подальші дії Прокопа Марушка. Він везе нещасного Мечислава в одну зі своїх лісових схованок. Там день за днем влаштовує своєрідні екзамени-допити. Попереджає несподіваного в’язня, що його доля залежить саме від чітких відповідей на всі запитання. Мечислав Капсукас, переляканий і вкрай знервований, поступово заспокоюється і з надією в серці починає розповідати. Прокіп детально розпитує його про невеличке сільце, яким вони володіли, про їхній дім, невеличку, в останні роки занедбану садибу, про матір і сусідів-шляхтичів. Разом із тим він вчиться розмовляти литовською мовою, наскільки міг навчити Мечислав. Втім, це навчання йому давалося неважко. Через місяць він володів досить повною інформацією, яка йому була необхідна. Допитував він і кучера, слугу та служницю полоненого. Після допитів бідного юнака, його кучера, слугу і служницю вбили і закопали в спільній лісовій могилі, а Прокіп вирушив у мандрівку, яка стала його долею. Так поїхав до Збігнева Кульчинського Прокіп, який віднині став Мечиславом Капсукасом. Перед цим переписали лист, що його нібито писав управитель маєтку матері Мечислава під її диктовку вже на смертному одрі. У новому листі вже не було згадок про хвороби сина. Зате мати просила влаштувати його долю, ліпше за все — всиновити, позаяк вона хоче, щоб син жив у рідних краях, найкраще — з її коханим братом, найліпші спогади про якого забирає в могилу. За таку послугу вона заповідала йому кругленьку суму і коштовності. Усе це начебто дісталося від родича її покійного чоловіка. Вона боялася, що молодий і непрактичний, на її погляд, син не зуміє розумно розпорядитися цим багатством.

І ось Мечислав, звісно, уявний, а не справжній, під’їжджає до подільського села Баришківці. Зустріч псевдо-Мечислава з майбутнім батьком вийшла доволі прохолодною. Старий пан Збігнев не хотів зайвого клопоту. Але гроші і коштовності своє зробили. Надто ж, коли він побачив, що сума немаленька. Та й кілька діамантів і перснів звабливо зблиснули. Тепер уже радісний Збігнев Кульчинський згоджується всиновити Мечислава і згодом дає названому синові своє прізвище.

Йому не довелося пошкодувати про це. Новоявлений син поступово відтавав від горя, яке його спостигло, виявляв інтерес до господарювання і взагалі виявився доволі кмітливим хлопцем. Зрозуміло, він приїхав разом із кількома своїми слугами. І доволі швидко керівництво занедбаним маєтком перейшло до його рук. Він пропонує названому батькові перебудувати палац. Складає план, як це зробити. Збігнев, щиро захоплюючись кмітливістю сина, погоджується. Прокіп-Мечислав виписує іноземних фахівців із тих країн, чиї мови він знав. Поступово захоплення пана Збігнева своїм сином зростає, він не нарадується з його хазяйновитости, знайомить зі своїми сусідами, вводить у вищий світ воєводства.

Мечислав дізнається від батька про їхнього родича, щоправда, не дуже близького, князя із Сілезії. І його навідує думка, якою він ділиться з батьком, — відвідати свого далекого німецького родича. Він мотивує цю ідею бажанням побачити світ, Європу, про яку він чув колись від покійного рідного батечка. Трохи повагавшись, пан Збігнев погоджується відпустити сина у подорож. Так уперше Прокіп Марушко — вже як солідний і багатий польський шляхтич — опиняється у Німеччині. Спершу в Сілезії, у того ж таки князя Тотлебена, згодом — у Саксонії, де відвідує свого старого друга-агронома. Заодно він вдосконалює знання німецької мови і навіть вивчає ще один її діалект. Тут він вперше одягає свою другу маску — зелену. У замку одного з німецьких князьків йому дістається непоганий вилов. Він, який перед тим навідався як мандрівник і дізнався, що в князька є непогана колекція картин і діамантів, потім, уже офіційно від’їхавши, повертається і здійснює напад. З цієї поїздки до Сілезії він повертається через сім місяців до названого батька з радісною звісткою. Виявляється, що їхній родич якраз помер і Мечислав перед смертю так йому сподобався та до того ж він, цей старезний князь, так розчулився від згадок про давні зустрічі їхні з паном Збігневом, що в заповіті відписав йому доволі значну суму — сто тисяч золотих дукатів. Незабаром Мечислав із благословення батька купує ще один маєток. Чи здогадувався пан Збігнев, що справа з його прийомним сином і з несподіваним збагаченням не зовсім чиста? Можливо, і здогадувався, і замислювався, але хто ж відмовиться від такого несподіваного багатства, яке звалилося якраз на старість і яке він не раз бачив у своїх найзаповітніших мріях? А за п’ять із невеличким гаком років після всиновлення Збігнев Кульчинський помирає, впавши з коня. Він виїхав оглянути свій новий маєток, заїхав у ліс, і тут кінь перечепився за розлоге дерево. Чи доклав до цього руку названий син, чи це був нещасний випадок, лишилося невідомим. Зате тепер у Мечислава Кульчинського — Прокопа Марушка — людини в помаранчевій масці були повністю розв’язані руки.

І він скористався цим повною мірою. Він зав’язує дедалі більше знайомств. З кожним роком зростає коло його знайомих, а водночас і його вплив у колах місцевої і навіть варшавської аристократії. Він умів однаково спритно зачарувати і дрібного чиновника, і багатого шляхтича, і членів повітового сеймика, і депутатів сейму варшавського. Тим більше, що знайомство своє і спілкування він завжди підкріплював щедрими дарунками. Поступово він набуває слави розумного й освіченого шляхтича. Звісно, він використовує всі свої нові знайомства і зв’язки з подвійною метою. Він зростає як молодий, перспективний аристократ, і паралельно зростає слава людини в помаранчевій масці. І ніхто не пов’язує цього знаменитого грабіжника з ім’ям блискучого шляхтича Кульчинського.

Водночас Прокіп Марушко вивчає ті численні банди, які складалися із кріпаків-втікачів, представників міського дна і навіть дрібних шляхтичів, а вже чимало таких банд нишпорило східними воєводствами в умовах польського розброду і нестабільності 80-х — початку 90-х років XVIII століття. До нього, звісно, як до людини в помаранчевій масці, на криївки приводять кандидатів у його банду. Він перевіряє їх, вербує собі спільників, дуже скрупульозно фільтрує тих численних покидьків, які проходять через його руки, відбирає найнадійніших, сміливих, кмітливих, винахідливих. Решту безжалісно знищують. Жоден, хто побачив людину в помаранчевій масці у його криївці, лісовому будиночку чи іншому місці, окрім тих, кого він приймав до свого найближчого гурту, не мав права жити. Він знав, що треба бути нещадним, і був таким. Про його справжнє ім’я не знає ніхто. Про те, що людина в помаранчевій масці і Мечислав Кульчинський — одна й та сама особа, знають кілька найближчих спільників, довіряти яким мав повні підстави. Вони живуть у маєтку Кульчинського під виглядом його гайдуків і слуг. Але в кількох місцях він — звичайно, не Кульчинський, а «помаранчева людина» — має довірених людей, які готові за його першим покликом брати участь в операціях, за які їм перепадав певний куш. Так його людьми чи агентами ставали кілька цілком порядних, на перший погляд, людей. У його тенета потрапив, зокрема, уже відомий нам Антон Клубишко, який спробував було потім сховатися, зникнути, купив хутір у глухих поліських лісах, навіть витративши гроші, аби його слід загубився. Та люди Кульчинського врешті-решт зробили його жебраком, а сам він змушений був накласти на себе руки, добре знаючи, що, коли не зробить цього, то банда знищить його сім’ю. Певною мірою тому, що його знайшли люди Кульчинського, сприяв і Василь Слєпньов. Хоча, звичайно, він не міг знати справжньої ролі Клубишка. Клубишко ж колись сам вирахував, хто такий чоловік у помаранчевій масці. Спробував стежити за ним, зрештою, зустрівшись одного разу з Кульчинським, якого він справедливо запідозрив, був ним завербований, а потім, коли зрозумів масштаб діяльності і небезпеки, яка йде від цієї людини, спробував вийти з гри і загубитися. Як бачимо, йому це не вдалося, хоча він мовчав до останку.

4

Усе-таки єдиний раз справжня небезпека черконула своїм крилом Прокопа Марушка, коли на одному з балів він зустрів свою колишню пані і володарку Гелену Зайончковську. Це був один із тих воєводських балів шляхти Брацлавщини, на який збиралися кращі з кращих. Небезпеку зустріти пані Гелену Прокіп Марушко враховував і доти. Тому він уникав тих поміщиків, тих шляхтичів, у яких міг її на якомусь балі, зібранні чи іншій урочистості зустріти. Тут же, за його даними, вона бути не могла, бо перед тим поїхала гостювати десь аж під Варшаву. Та вона повернулася, бо, як виявилося потім, перестріла друга на півдорозі і разом із ним повернулася до своїх країв. На його щастя, Прокіп побачив її першим (а втім, він умів завжди спостерігати бічним зором), а побачивши, спробував не потрапляти їй на очі. Зустрівся ж із нею, коли вона в залі розглядала картину на стіні. Він бачив, що вона вже трохи постаріла, хоч досі була блискучою і вродливою аристократкою, яку він знав колись. Щось здригнулося в серці Прокопа-Мечислава. Звичайно, він міг послатися на хворобу, несподіваний напад серця або ще щось і покинути бал. Ніхто б його не запідозрив, тим більше, він був хорошим актором. Але він не звик уникати небезпеки і з власного досвіду знав, що найбезпечніший спосіб — це не лише йти їй назустріч, а немовби розчинитися в ній. І він підійшов до пані Гелени.

— Добрий вечір, ясновельможна пані, — сказав він.

Вимовив це звичайним своїм неголосним, привітним тоном, тим тоном, який і привертав увагу, і засвідчував поштивість до співрозмовника і, безумовно, щирість та інтерес до того, до кого Мечислав Кульчинський звертався.

— Вечір добрий, — відповіла вона, повертаючи голову.

Так, уже зблизька, він упевнився, що пані Гелена явно постаріла і розповніла. Прокіп міг би присягнути, що в неї під перукою не одна сива волосина. Подив на її обличчі змінився жахом, який змішався з непідробним страхом, а страх — з ненавистю й огидою.

— Ви? Звідки ти… тут? — тихо спитала вона, готова, здавалося, ось-ось знепритомніти або закричати від страху чи покликати на допомогу своїх або чужих гайдуків. Може, і справді була готова. І все-таки не покликала.

— Приїхав, як і ви, на бал, — сказав Прокіп, бічним зором спостерігаючи, чи не підходить хтось занадто близько. — Здається, ми не знайомі? До ваших послуг — шляхтич Мечислав Кульчинський.

— Мечислав Кульчинський? — Він побачив, що страх змінюється ще більшим здивуванням. — Той, котрого всиновив пан Збігнев? Я правильно…

— Той самий, — сказав Прокіп.

Пані Гелена уважно подивилася на нього і, дивна річ, Прокіп побачив, як у її все ще гарних, жвавих, хоч і гоноровитих очах народжується щось нове, трохи схоже на попередню, напівзабуту зацікавленість ним.

— А ви… не боїтеся, що я зараз розповім, хто ви насправді? — спитала пані Гелена.

— Не будьте смішною, пані Гелена, — сказав Прокіп-Мечислав майже ніжно. — Що ви скажете? Що колись у вас був у кріпаках хтось на мене схожий?

— Не схожий, а…

— Вам просто здалося, люба пані, — ніжно, але з ноткою твердости сказав Прокіп. — Зда-ло-ся. Хоча ви колись мріяли про подібне чудесне перетворення, чи не так?

Він грав у небезпечну гру, але інакше не міг. Тим більше, його заохочувала не лише схильність до ризику. Він бачив, як пані Гелена вражена, як вона вагається. Він мовчки схилив голову, немов кланяючись. Відійшов. Він наче давав їй можливість вирішити його долю. Насправді він уважно стежив, що вона робитиме. Звичайно, як розумна жінка, навряд чи зараз здійме тривогу. Утім, був готовий до всього. Але чи не поїде вона з балу передчасно? У цьому теж була небезпека. Пані Гелена не поїхала. Він ще трохи поспостерігав за нею. Коли ж під час основної частини балу запросив до танцю, пані Гелена не посміла відмовити. Прокіп тримав її майже в обіймах, поклав руку на стан.

— Ви прекрасна, як і тоді… — прошепотів він під час танцю і відчув, як пані Гелена здригнулася. Ледь-ледь, але здригнулася. Того вечора він оточив її такою увагою, немовби прокладав місток до їхнього спільного минулого, але лише до тих моментів, які тішили її самолюбство. Наче ненароком він торкався її, багатозначно дивився на неї, і зрештою вона зізналася: «У мене, здається, голова пішла обертом». А сказане нею під час останнього танцю: «Я вас ненавиджу» — він прочитав майже як «я вас кохаю».

— А я вас таки кохаю, — сказав він якомога тихіше. — Здається, як і перше, як і тоді.

— Не смійте, — шепнула вона.

Багато дав би Прокіп, щоб дізнатися, як вона пережила ту ганьбу, на яку він прирік її вісім років тому. Він знову побачив її, прив’язану до лави, зі зв’язаними руками й ногами. Він уявив, як хтось зі слуг заходить до її спальні вранці або ще раніше, коли вона покликала. Чи покликала? Це його також цікавило, майже пекло, але він розумів, що питати ні про що не можна. Нехай минуле помре, і не лише минуле.

Наприкінці вечора Мечислав Кульчинський галантно провів пані Зайончковську до відведених їй апартаментів. Легенько поцілував її пальчики. Вони були вже не такі витончено-тендітні. Він поволі пішов уздовж коридору, озирнувся і помітив, як поспішно відвернулася вона і зникла у дверях. А вранці, при зустрічі, після слів, як їй спалося, чи може він вгадати, що їй снилося, він запросив вельможну пані Зайончковську погостювати в нього в маєтку. Вона знову ледь-ледь здригнулася.

— Хіба це можливо? — спитала вона.

— А чому ні? Я познайомлю вас зі своїм батьком.

— Батьком?

Прокіп побачив, як вона затремтіла, уже по-справжньому, майже неприховано, як самотній листок на вершечку дерева. «Листок, якому судилося впасти», — подумав він.

— Названим батьком, якщо хочете.

— Я подумаю над вашою пропозицією, — сказала пані Гелена, коли вони вже прощалися, і він нагадав їй про своє запрошення. Вона йшла до своєї карети, і він із цікавістю дивився на її ходу, яка вже досить обважніла порівняно з тою, яку він знав колись. Колись, на самому початку, він таки милувався її ходою.

«А цікаво, якби ми зустрілися з нею, — подумав він. — Може, таки ризикнути, влаштувати цю зустріч?»

Він дивився, як від’їжджає її карета. Здається, Гелена таки виглянула у вікно. Ні, надто далеко, щоб побачити, як зблиснули її очі. На жаль, їхній новій зустрічі не судилося здійснитися. Дорогою додому, приблизно за тиждень, бо пані Гелена заїжджала ще до своєї родички, вдови-поміщиці, на її екіпаж напав небезпечний бандит, відомий на ціле воєводство як людина в помаранчевій масці. Охорона вельможної пані Зайончковської була вбита із засідки. До карети підійшов один зі спільників головного бандита і, не сказавши ні слова, вистрелив переляканій пані, яка дивилася на нього з жахом і трохи з цікавістю, у серце. Потім він зняв із руки пані персня, а з шиї — кольє. Далі під’їхав до отамана, який сидів на коні, спостерігаючи збоку за дійством, простягнув йому здобуте. Той узяв коштовності і, мовби зважуючи, потримав у руці. Він подав знак, і зграя рушила за ним. Він проїхав кілька хвилин мовчки, а потім несподівано стиснув коня острогами. Він скакав довго, мов заповзявся якнайшвидше перетнути цей невеличкий подільський ліс. Якби хто заглянув у цей час йому в обличчя, з якого він уже зняв маску, то жахнувся б. На ньому застигла, немовби навіки, мука і, здавалося, очі ось-ось виваляться з очниць. Нарешті зупинившись, він кинув і персня, і кольє, які обпікали йому пальці, у кущі. Провів їх поглядом, глянув на дорогу — його вже наздоганяли спільники.

— Я не міг ризикувати, — прошепотів він.

X. Крах операції

1

Друге літо правління молодого російського імператора Олександра І було в розпалі. Набирали силу злаки на полях, а в містах і панських маєтках — чутки про великі реформи, які десь там у столиці готуються. Чутки вносили в одні душі сум’яття і страх, а в інші — передчуття близьких змін і радість, що нарешті справжня цивілізація, а не петровська імітація її прийде і до Росії. Крадькома балакали навіть про можливість скасування кріпосного права, що наповнювало панські серця неприємним холодком. Та все-таки шляхтичі заспокоювали себе — новий імператор пообіцяв, що за нього все буде, як за його улюбленої могутньої бабусі Катерини II. А та, як відомо, дуже розширила права дворян, підкреслюючи, що саме вони — опертя держави і царів.

На тлі передчуття великих реформ, дій таємничого «негласного комітету», утворення перших у російській історії міністерств, передчуття неможливості уникнути нової війни з узурпатором Наполеоном полювання на якогось, нехай і знаменитого розбійника було подією доволі локальною. Та навряд чи учасники цієї акції розуміли і самі, як усе, у чому вони брали участь, вже найближчим часом відгукнеться у їхніх долях, а також відіб’ється на особах видатніших і могутніших.

Карета, якою їхав Мечислав Кульчинський, невмолимо швидко наближалася до маєтку князя Слуцького, де в засідці на нього вже чекали люди Рибалка на чолі з Василем Слєпньовим. Але цього разу Василеві Петровичу потрібно було лише поспостерігати за тим, кого вони підозрювали у страшних і голосних злочинах, зблизька. Слєпньов сподівався мати один чи два побічні докази проти свого ворога, які могли знадобитися у майбутньому. Але була й ще одна обставина, у якій Слєпньов не зізнався б і самому собі. Ось уже кілька тижнів не просто службові обов’язки, не азарт мисливця на велику дичину вели його. Якась невідома сила вабила Слєпньова до дивного і страшного чоловіка, який ховався під маскою Мечислава Кульчинського.

Та він ще не знав, що далі подіям випаде розвиватися зовсім не за його, слєпньовським сценарієм. Першого липня Кульчинський прибуває до князя Слуцького. Головне, чого боявся Слєпньов, — щоб князь не спокусився отримати за кольє княгині Ольги велику суму. Якби це сталося, Кульчинський легально подарував би кольє графині Войцицькій, і хто знає, чи не здригнулося б слабке жіноче серце… Цього він теж боявся, адже у разі легального дару шанси його на спіймання Кульчинського були б мізерними. Або у кожному разі значно зменшилися б. Він розумів, що свідчень Конарського і листа Яцуби було б досить, щоб почати офіційне розслідування проти звичайного громадянина, пересічного підданого Російської імперії, якого підозрювали в розбійницьких нападах і пограбуваннях. Але Мечислав Кульчинський був одним із найбагатших поміщиків, впливовою фігурою серед колишньої польської спільноти. Зараз же уряд і сам новий імператор тримали курс на улещування польських аристократів, сподіваючись, що вони з кожним роком дедалі лояльніше ставитимуться до імперії і врешті-решт мирно зіллються з давньою аристократією російською. Запорукою цьому слугувало і надто стрімке, як вважав багато хто, вивищення князя Адама Чорторийського. Така політика була не до душі Слєпньову і Рибалку, які досі вважали себе малоросами (слова «українці» вони не вживали, часи Шевченка, який відродив його, ще не настали). Не для того вони щосили старалися в минулі десятиліття, щоб приєднати ці краї до Російської імперії, отримавши в підсумку польське панування, лише в дещо зміненому вигляді… Вища політика є вища політика, і не їм судилося її міняти. Але, порадившись, вони вирішили, що під час першого свого відвідання князя Слуцького Кульчинський навряд чи стане силою змушувати віддати йому кольє. Адже він з’являвся до князя саме як шляхтич Кульчинський. Перетворитися на людину в помаранчевій масці — означало повністю себе виказати. Навіть вирізавши всю князівську сім’ю і челядь, можна було ризикувати отримати небажаного свідка. Князь Ян, хоча й був доволі бідним, але все ж таки князем. А ті, до кого належало звертатися «ваша світлість», хоч би яким було їхнє становище, перебували під особливим захистом імператорської влади. Уже тоді, після такого гучного нападу можна було б цілком легально розпочинати справу і давати хід усім свідченням, навіть побічним. На той випадок, якби Кульчинський усе ж таки ризикнув одягти маску або ж без неї застосувати силу, люди зі спецкоманди Рибалка, які ховалися в маєтку, мали вказівку застосувати зброю.

Але досвідчені гравці Антон Федорович і Василь Петрович вважали, що події розгортатимуться інакше. Не домовившись із князем, Кульчинський перечекає якийсь час, і вже в личині під помаранчевою маскою викраде князя, а в тому чи тому лігвищі маску скине. А тоді силою змусить князя — катуванням чи обіцянками, може, і хабаром, а швидше поєднуючи і те, і те, а може, й інше — усе-таки продати кольє. Вважали вони, що під загрозою втрати життя князь, у якого були дві дорослі дочки і шанс казково розбагатіти для них, може і навіть повинен поступитися.

На нараді в таємній житомирській резиденції Рибалко і його підлеглий обговорювали варіант дати можливість викрасти князя, щоб простежити, куди його повезуть. А головне — куди довезуть.

— Але тоді, — заперечив Слєпньов на цей рибалківський варіант, — ми навряд чи матимемо можливість доступитися в те лігвище. Невідомо, чи буде це місце в Російській імперії, чи в одній із сусідніх держав, я це також допускаю.

— Що ж ти пропонуєш? — недовірливо запитав Рибалко.

— Зірвати маску на місці, при спробі викрадення. Якщо захопити Кульчинського у масці, можна запропонувати обміняти злочинця на графа Войцицького, якщо той живий, звичайно.

— Якщо той живий, — повторив Рибалко замислено. — А якщо ні?

— Тоді ще краще, — сказав Слєпньов, сам жахаючись своїх слів. — Тоді доля розбійника у масці буде наперед вирішена.

— Але піти на обмін — отже, втратити Кульчинського?

— Так, — сказав Слєпньов, у глибині душі відчуваючи свою перевагу над Антоном Федоровичем. — Це означає втратити його.

— Тоді в чому сенс такого обміну? — трохи вже роздратовано запитав Рибалко. — Тільки в тому, щоб отримати дорогоцінну особу графа Войцицького?

«Еге, куди ти мітиш, голубчику Федоровичу, — подумав Слєпньов, — либонь, новий орден собі придивився або ж новий маєточок…»

Уголос він ледь не вимовив: «А хіба цього мало? Адже знайти графа просив сам князь Чорторийський». Але стримався, хоч якось особливо солодко і щемливо занило під ложечкою. Він раптом зрозумів: якби Юзеф Войцицький виявився живим і його вдалося звільнити… перед очима Слєпньова постала картина, коли він підвозить нещасного, такого, що геть схуд у полоні, графа до родового маєтку. Назустріч їм вибігає найпрекрасніша у світі жінка і радісно скрикує, а її великі, величезні очі, у яких, здається, готовий вміститися весь світ, світяться вистражданим щастям.

І це щастя подарував їй він, Слєпньов.

«Так-с, здається, старію», — подумав Василь Петрович.

— Якщо ми і відпустимо Кульчинського, — вимовив він, — то все одно цей, з дозволу сказати, шляхтич, по-справжньому отямитися не зможе. По-перше, буде цілковита підстава конфіскувати його маєтки на території Російської імперії. По-друге, якщо у нього справді є лігвище на території, яка відійшла до Австрії, то ним зможе зайнятися їхня поліція. До того ж їхній імператор — перед новою загрозою з боку відомого вам Наполеона (тут Рибалко не витримав і засміявся). Так ось, відомого вам узурпатора, який нібито хоче проголосити себе імператором, — продовжував Василь Петрович, не зваживши на сміх Рибалка. — І він, тобто австрійський імператор, допоможе нашому государеві знешкодити його ворога, яким і є так званий пан Кульчинський. Але я припускаю, що цей пан чинитиме нам опір при затриманні…

— Тоді доведеться його вбити, — незадоволено поморщився Рибалко. — Правильно я зрозумів, до чого ти хилиш?

— Так, доведеться-с укокошити, — скромно опустив очі Слєпньов.

— А як же з графом? — тепер уже лукаво запитав Рибалко.

— Будемо шукати. Хоч одного з цієї банди та візьмемо живенького. Дивись, не витримає нашого катуваннячка, викаже, де тримають графа, у якій-такій темниці.

На тому й розішлися. На їхнє щастя, наприкінці червня настала холодна дощова ніч. Під монотонний шум дощу п’ять невидимих тіней прослизнули до садиби князя Слуцького. Очолював групу найнадійніших рибалківських вихованців, звичайно ж, Василь Слєпньов. У цей час Мечислав Кульчинський ночував у свого товариша приблизно за півсотні верств від князівського маєтку.

Саме цієї ночі той, хто ховався під маскою Мечислава Кульчинського, написав дивовижні слова, адресовані графині Ядвізі Войцицькій:

«Ваша сонячна ясновельможносте! Не знаю, чи відішлю я цього листа. Під шум дощу в забутій Богом садибі, серед лісу, де давним-давно ступала нога гордої київської княгині, яка вирушала приборкувати убивць її чоловіка, я раптом уявив себе закоханим у неї дружинником. Я бачив, як вона, повертаючись додому з далекого Царгорода, ступила на борт лодії. Як одного разу, не витримавши, взяла подароване візантійським імператором намисто, темною безсонною ніччю одягла його і вийшла під високе небо. Світив місяць, довкола простягалося безкрає море, хвилі відбивали примарне місячне світло, яке падало на прикрасу, а за два кроки стояв закоханий дружинник, і серце його завмерло, і обличчя великої княгині було вашим, моя милостива пані…»

Цього листа лже-Кульчинський так і не відішле, і в майбутньому він опиниться серед інших доказів у паперах слідчого таємної канцелярії Його Імператорської Величності.

2

Сталося майже так, як і передбачили Слєпньов і Рибалко. Надвечір першого липня Кульчинський прибуває до князя Слуцького. Він, мовляв, їхав оце у своїх справах до Києва і не міг обминути князя. Вони справді раніше доволі часто зналися, і князю Янові вартувало неабияких зусиль грати відведену йому роль. Він подумки здригався, коли думав, хто перед ним насправді. Гість дуже тепло спілкувався з князівськими доньками, і старша, яка майже повністю підпадала під визначення «дівка-перестарок», до ранку наступного дня, після ночі безсонних мрій, уже бачила себе в ролі нареченої ще не старого, а головне, такого багатого удівця-шляхтича.

Треба сказати, що тут Кульчинський робить хід, який ледь не зірвав задумки мисливців на нього. Побачивши майже неприховану прихильність до себе княжни Софії, він після доволі багатого обіду, де на стіл сам виставив дуже старе італійське вино, яке нібито віз до Києва, немов ненароком заговорив про те саме легендарне кольє. І підступно натякнув, що він був би не проти побачити його на шиї прекрасної князівни Софії. Слова «така чудова шийка» і «прекрасна князівна» мали, звичайно, магічну дію. Врешті-решт князь піддався на вмовляння і пішов узяти коштовну прикрасу з тайника. «Не вкраде ж він і справді на очах у всіх», — подумав його світлість.

Звичайно, кольє на шиї князівни мало чудовий вигляд, як і на будь-якій жіночій шиї. Бо мати інакший вигляд воно й не могло. Але Кульчинський, звісно, про це не сказав. Він і не запропонував продати йому прикрасу, чим несказанно здивував і навіть спантеличив князя. Зате вже після обіду, прогулюючись із князівною Софією старим, добре доглянутим парком, пан Мечислав знову немов ненароком обмовився, що тепер мріє власними руками одягнути кольє на чарівну чиюсь шийку. Князівна Софія відчула, як у неї злякано і радісно застрибало серце. Вона навіть спинилася на хвильку від якогось дуже дивного передчуття.

— А хтось і не завадив би цьому, — сказала вона, лукаво кокетуючи.

— Ні, люба князівно, боюся, що це неможливо, — сказав Кульчинський.

— Ч-чому ж, чому? — з недобрим передчуттям запитала княжна.

Вони одійшли ще на доволі значну віддаль під заздрісним поглядом молодшої сестри Софії Віслави, яка крадькома спостерігала за парочкою із сусідньої алеї. І лише наприкінці алеї гість пояснив, доволі випробувавши терпіння князівни, яка готова була вже знепритомніти від страху за себе і недоброго передчуття, що він надто горда людина, хоч кольє й чудове, справді таки чудове. Ох, він хотів би одягати його на чиюсь любу шийку (при цьому пан Мечислав надто виразно подивився на князівну), але тільки за умови, що кольє належало б йому. «Чи не гадає цей пан, що батько подарує йому кольє?» — подумала було князівна. Але Кульчинський, ніби почувши її думки, сказав, що він був би радий, якби батько її князівської світлості, достойний князь Януш продав йому коштовність. За будь-яку ціну. Так, він знає, що ця прикраса дуже дорога і вартує шалених грошей. Але він готовий заплатити — сто, двісті тисяч чи й більше. Скільки потрібно.

Тут князівна Софія, яка, до речі, була доволі посередньою особою та ще на додачу до невиразного обличчя мала довгий загострений ніс, вирішила, що пан Мечислав від почуття до неї остаточно з’їхав з глузду (таке буває, вона сама читала в любовних романах) і доля посилає їй предивний шанс стати багатою нареченою ще до того, як вона вийде за цього також багатого дивака. Адже досі її найдорожчим посагом був князівський титул і старовинний родовід, тепер же, отримавши від пана Мечислава такі величезні гроші, вона могла купити собі до весілля і сукні, і прикраси, і навіть сотню-другу кріпаків.

— Я чомусь думаю, що батько вам не відмовить, — голосом, що легко тремтів, сказала вона, маючи на увазі продаж кольє княгині Ольги і власні руку та серце.

Якби вона знала, бідолаха, що пан Кульчинський був щирим, коли говорив це, але почуття його належали зовсім іншій жінці! Про цю жінку думав і Василь Слєпньов уже другий день, знемагаючи від незвичного неробства у засідці в темній комірчині в закутку першого поверху князівської садиби.

Двоє «закоханих» повернулися до маєтку. Наче тінь, прослизнула за ними Віслава. На подив князівни Софії старий князь Януш, коли вона сказала про спокусливу пропозицію, виявив дивну впертість. Він ні за що не погоджувався продати панові Кульчинському прикрасу, посилаючись на міфічний заповіт княгині Ольги і родові традиції. Насправді він якнайсмачніше плював би на ці традиції, адже чимале багатство пливло в його старі, немічні руки. Але в будинку знаходилися в засідці імператорські гвардійці (як були рекомендовані йому люди Рибалка), а Кульчинський був злочинцем, тому над нещасною князівською головою висів дамоклів меч слєпньовського попередження — іменем государя-імператора ні за які побажання, ні за які хабарі, ні за які суми кольє не продавати. Але врешті-решт, коли ця сума виросла до трьохсот тисяч рублів та ще купи коштовностей на додачу, князь обіцяв подумати.

Думати, звичайно, йому навряд чи було треба, не треба було йому думати, хіба що заколоти Слєпньова-Слєпньовського з його товаришами, коли вони спатимуть. Але князь знав, що його небезпечний гість навряд чи спить, а тому, упевнившись, що інший, ще небезпечніший гість захропів у відведених йому покоях, і наслухавшись істеричних схлипувань старшої дочки і докорів схожої на стару тараньку дружини, він прокрався в комірчину до гостя невідомого і нелегального і запитав, що ж йому робити.

— Що робити? — перепитав невидимий у темряві Слєпньов. — Стояти до кінця, ваша світлість, як і домовилися. Чи ви хочете допомогти ворогу імперії і государя імператора Олександра?

Після довгої паузи, за час якої, здавалося, ніч за маленьким віконцем стала ще чорнішою, князь гірко зітхнув і зізнався, що кольє, яке так виросло в ціні, насправді фальшиве.

— Фальшиве? Як це накажете розуміти? — зашипів Слєпньов і ледь не схопив князя за комір. — Ви небезпечно жартуєте, ваша ясновельможносте!

Князь ще раз зітхнув і сказав, що коли з’явився цей розбійник, цей всюдисущий грабіжник, він зрозумів, що рано чи пізно людина в помаранчевій масці прийде і до нього. А що тоді буде, він не міг передбачити. І він у знайомого варшавського ювеліра виготовив дуже майстерну копію кольє. Але на його біду того разу на родовий бал князів Слуцьких княгиня Вероніка упрохала його дозволити одягти справжнє кольє. Вона тоді була вагітна молодшою дочкою і вважала…

— Ох, що казати, пане Веславе, — зітхнув князь. — Перед цим вона одягла цю злощасну копію і народила мертвого сина. Так, не треба було піддаватися на її умовляння, але… але я так сподівався, що у мене… з’явиться спадкоємець. Ну, а далі ви знаєте…

Слєпньов ледве не засміявся у князівські очі, які поблискували в темряві літньої ночі, яка несподівано стала задушливою. Виходить, Кульчинський умовляв продати за таку непомірно-велику суму фальшивку, підробку, таке собі брязкальце? А може, він і справді не знає? Але наступного моменту Василь Петрович зрозумів — ні, знає, але торгується, пропонує шалену суму, звичайно, не за підробку, а за можливість легалізувати справжнє, вкрадене ним-таки кольє. Стародавню прикрасу, яка дає шанс справді одягти її на шию коханої жінки, але не князівни Софії, а Ядвіги Войцицької. У ці секунди — зрозумів Слєпньов — він вирішує її долю, долю її полоненого чоловіка і, звичайно ж, власну.

— Тримайтеся, ваша ясновельможносте, — прошепотів він і дозволив князеві потиснути собі руку. — Навіть по копію, та все одно наш «помаранчевий пан» приїде.

— Ви хочете, щоб я зіграв роль підсадної качки? — гнівно, задихаючись, прошепотів князь.

«Хоча б його тут Кіндрат по загривку не стукнув, чого доброго», — подумав Слєпньов, а замість цього пошепки наказав:

— Я хочу, щоб він приїхав у масці.

3

Мечислав Кульчинський відбув наступного дня, злий, але зовні, як і напередодні, ввічливий із господарем і галантний із його доньками, передусім із Софією, роздратованою непоступливістю батька. Вона ж намагалася сховати сліди сліз і нічної істерики. Крізь щілину у своїй комірчині Слєпньов бачив, як від’їжджала карета всього лиш з одним кучером і лакеєм, і думав про те, коли ж його ворог, його найбільша дичина, на яку він полював, повернеться. Це мало бути доволі швидко, позаяк за півтора місяці був день народження графині Войцицької, і він знав, що про свято знає і Кульчинський, тобто той, хто вдавав його. Якщо він має серйозні наміри щодо графині, то цього дня обов’язково приїде до неї з кольє княгині Ольги. Кажучи по-сучасному, Слєпньов був досить добрим психологом. Власне, до цього його зобов’язувала небезпечна таємна служба. Він розумів, що Кульчинський, якщо той справді був чоловіком у помаранчевій масці, має, крім витонченого розуму, непомірні амбіції і не звик ні від чого задуманого відмовлятися. Розуміючи, що купівля однієї з найкоштовніших прикрас і дарування її коханій жінці вивищить його в очах самої графині та всіх, хто дізнається про його царський жест, він не міг відмовитися від ідеї отримати заповітне кольє. Пікантність ситуації полягала в тому, що про істинну ціну копії, яка зберігалася в князя Слуцького, знали лише сам князь та той, хто так бажає її. Не зважаючи, звичайно, на втягнутих у цю справу Слєпньова, Рибалка і графиню. Лишалося чекати, що Кульчинський все-таки повернеться. Єдиний його шанс, як справедливо вважав Слєпньов, — заявитися в помаранчевій масці і, користуючись репутацією грабіжника в цій самій масці, шантажем змусити князя продати підроблене кольє як справжнє, зобов’язавши його загрозою смерти про все мовчати. Простого нападу, вважав Слєпньов, Кульчинському буде не досить. Для шантажу йому буде потрібне ще щось. Цим «щось» могло бути захоплення доньок князя або однієї з них. Скоріше за все молодшої, Віслави, Вісі, ніжніше ставлення батька до якої Кульчинський, напевне, помітив під час візиту.

Після від’їзду Кульчинського Слєпньов, розуміючи, що чекати доведеться кілька тижнів, а то й цілий місяць, а за цей час приховати присутність шістьох людей в палаці буде дуже важко, вирішує спершу всім піти геть від людського ока, а потім знову повернутися, але вже легально. Один із них незабаром поселяється у маєтку під виглядом мандрівника-монаха (благо, цю роль йому вже доводилося грати). Навідується і землемір із повіту. Князь раптово захворів і виписав до себе лікаря з Києва. Незабаром як добрий знайомий князя шляхтич Вацлав Рожавський з’являється і сам Слєпньов із двома слугами.

Тут він намислив ще одну гру, яка покликана прискорити завершення операції. Він починає залицятися до князівни Софії, прозоро натякаючи на бажання бачити її світлість господинею своєї холостяцької садиби. Як він і навчив, князь нібито схиляється до того самого. Адже невідомо, чи повернеться цей багач Кульчинський, а пан Вацлав відомий йому, хай і не надто багатий, але хазяйновитий шляхтич, і поки він, князь, не помер, то хотів би бачити бодай одну зі своїх доньок заміжньою.

Такий розвиток подій змушує бідну Софію, усю в сльозах, писати розпачливого і сповненого сльозливих зворотів листа до пана Мечислава. Боже борони, вона не набивається з одруженням. Нехай пан Мечислав так не подумає, але як у доброго друга просить поради. Батько, так-так, її любий таточко хоче видати її, не вірячи в щирі почуття пана Мечислава, за якогось старого лисого холостяка, яким вона гидує. Та ще, здається, обіцяв цьому панові як посаг за нею знамените кольє. Судячи з того, як цей старезний шляхтич (як бачимо, Софія зумисне перебільшила вік Слєпньова-Рожавського) задоволено потирав при цьому свої старечі руки, він у майбутньому напевно продасть прикрасу або проп’є в найближчій корчмі.

Читаючи перехоплений одним із його завзятців лист, Слєпньов кілька разів усміхнувся, кілька разів невдоволено поморщився, та, повагавшись, вирішив грати далі і відправити лист за адресою. Він подумав, чи не занепокоїть цей лист, трохи схожий на лист графині Войцицької, і самого Кульчинського? Але підозрював й інше — що лист може прискорити з’яву «помаранчевої маски», і ось-ось за палацом, випереджуючи набіг, розпочнеться таємне спостереження. У ці дні молодий привабливий «монах» бесідував із Вісею про різні способи порятунку душі, про символ віри, про святі місця, відходячи для тривалих задушевних бесід якомога далі від палацу — на луки, де щойно скосили траву, до лісу, тиша або заколисливий шум дерев у якому схиляли до роздумів про високе і вічне.

Минали дні за днями, біля маєтку то з’являвся якийсь мандрівний філософ, то приходила зграя циганів, то приїжджав дрібний купець, у яких можна було підозрювати агентів людини в помаранчевій масці. У той час люди Слєпньова намагалися не потрапляти їм на очі. Але незвані гості швидко покидали палац, тим більше, що цьому сприяла рішучість нервового в ці дні князя.

Нервувався і Слєпньов, хоч він і вмів чекати. Але тут був особливий випадок, він чекав головного. А «монах» усе ходив і ходив із молодшою донькою князя та бесідував, поступово пробуджуючи в дівчині далеко не святі почуття до себе.

Під час однієї з таких бесід, ближче до вечора, «монах», що мав чудовий слух, почув щось віддалено схоже на кінській тупіт та неголосне іржання. Він ніби ненароком послизнувся і впав, приклав вухо до землі і швидко підвівся.

— Вибачте, люба сестро, я відлучуся на хвилинку, — пробурмотів він зніяковіло, усім своїм виглядом показуючи, що йому треба відправити природні потреби.

Із-за недалеких кущів, за які він швидко відійшов, «монах» побачив, як на галявину виїхали п’ятеро вершників, один із яких був у яскравій помаранчевій масці. Вони оточили нещасну Вісю. Далі «монах» не став дивитися, позадкував і за наступними кущами зняв довгу рясу, яка заважала швидко бігти. За чверть години він, задихавшись, уже доповідав Рожавському-Слєпньову про те, що сталося. До приїзду гостей, яких хоч і не кликали, але чекали, було все готово. Князь лежав у ліжку, блідий від страху, «лікар» інтенсивно накладав йому якісь примочки, а за портьєрою в ніші біля вікна стояли Слєпньов і один із його «слуг». Передбачливий Слєпньов ще наказав поставити перед вікнами палацу напоготові коней.

Незабаром перед палацом з’явився вершник. Він повідомив лакею на вході, що привіз для його ясновельможности важливе послання від його друга. Лакей відповів, що князь тяжко хворий, і попросив віддати листа.

— Мені звеліли віддати особисто в руки, — сказав посланець.

Після доповіді лакея князь звелів посланця впустити. У князівській спальні цей чоловік із вольовим обличчям відразу попросив «лікаря» залишити їх із князем сам на сам. Коли «лікар» вийшов, посланець без всяких передмов заявив, що він посланий відомим князю («Сподіваюся, відомим?») чоловіком у помаранчевій масці. В їхніх руках зараз знаходиться його молодша дочка. Як викуп йому пропонують захопити із собою відомий йому предмет. Окрім того, як компенсацію за моральні збитки князь отримає досить значну суму. Якщо ж він відмовиться, його дочка помре страшною насильницькою смертю, а маєток спалять. Спалять і село, хай його ясновельможність у цьому не сумнівається.

— Я згоден, — сказав князь Януш. — Дозвольте мені одягнутися.

— Чекатиму вас за дверима, — сказав посланець «помаранчевої людини». — Якщо хтось спробує на мене напасти, щойно тут пролунають постріли, вашу дочку негайно вб’ють. Десять хвилин на збори, сподіваюся, вистачить?

— Вистачить, — глухо сказав князь.

Ледь посланець, який приніс такі страшні вісті, вийшов, князь підійшов до ніші:

— Що мені робити?

— Виконуйте все, що вимагають, — прошепотів йому в самісіньке вухо Слєпньов. — Все буде гаразд.

— Сподіваюся, — зітхнув князь.

— Можете не сумніватися, — тихо запевнив Слєпньов.

Він обережно відчинив вікно і разом зі «слугою» вибрався назовні. За його сигналом вся компанія безшумно прослизнула до коней. Вікно кімнати, у якій лежав князь, виходило в сад. Далі сад переходив у парк. Добре вивчивши місцевість, Слєпньов уже знав, як можна пробратися до тієї ділянки лісу, де бандити захопили Віславу Слуцьку. Вони здалеку об’їхали цю ділянку і крізь ліс попрямували до лісової дороги, де попередньо намітили влаштувати засідку. Василь Петрович розумів, що шанси захопити Кульчинського живим, якщо тільки під маскою саме він, мізерні, та все-таки наказав стріляти людям «помаранчевого» в руки, а коням — у серце. Усі шестеро були чудовими стрільцями. Своїх коней вони відпустили.

Чекати довелося близько півгодини. На землю опустилися перші сутінки. Ще трохи — і зовсім стемніє. Та ось вони почули легке погуркування і за ним ледь чутні шелестливі кроки. Чоловік у помаранчевій масці їхав у другій парі. Маска яскравою плямою світилася в лісових сутінках. «Щось не так», — встиг подумати Слєпньов, скоряючись виробленому роками інстинкту. Але роздумувати було вже пізно, і він змахнув лівою рукою.

Ліс розітнула звучна луна пострілів. П’ятеро стріляли кожен із двох пістолів одночасно. Шостий — з двозарядного мушкета. Стріляли прицільно. Один кінь упав одразу, потягнувши за собою вершника. Другий вершник схопився за руку й отримав ще одну кулю в плече. Лише один із четвірки встиг вистрілити. Двоє спробували пришпорити коней. Але зумів помчати тільки один. Результатом засідки було — один убитий, другий покінчив із собою, вистріливши у голову, ще одного вдалося захопити пораненим.

Василь Слєпньов підійшов до чоловіка, який лежав посеред дороги, і поволі зняв із нього маску. Він ледь приховав розчароване зітхання. Людина в масці не була Мечиславом Кульчинським. Слєпньов не стримався і грубо вилаявся. Бо лиш тепер згадав, що саме його насторожило в той момент, коли він побачив вершників на дорозі. Їх було четверо, а не п’ятеро, як доповів підлеглий, який грав роль монаха. Але чи був п’ятим саме Кульчинський? А якщо був, то куди він подівся?

4

Пораненого розбійника доставили в Житомир. Це був міцний чоловік років тридцяти п’яти — сорока, який дивився важко і похмуро, мовби відштовхуючи цим недобрим поглядом від себе весь світ. Він уперто мовчав, не відмовлявся відповідати на запитання, а просто мовчав, ніби знаходився дуже і дуже далеко від цих казенних стін, від людей, які його мучили.

— Будь-яке катування застосувати до підлого хама, — хрипко наказав Рибалко, і цей наказ його люди виконали сповна.

Полоненого брали на дибу, заливали в рот і ніздрі солону воду, дробили кістки і припалювали рани. На четвертий день тортур він не витримав і заговорив. Ось майже дослівний протокол його допиту, який зберігся в особливому архіві таємної імператорської канцелярії, який пізніше перейшов в архів горезвісного третього відділення:

«— Як тебе звати? Ім’я і прізвище?

— Спитайте про щось інше. Я вже й сам не пам’ятаю.

— Скільки вас було при нападі на дочку князя Слуцького?

— П’ятеро.

— Хто був п’ятим?

— Наш отаман.

— Яке його ім’я?

— Людина в помаранчевій масці.

— Яке його справжнє ім’я?

— Справжнє? Не знаю.

— Яке справжнє?

— У вашому світі його називали „пан Мечислав“.

— Мечислав Кульчинський?

— Можливо.

— Мечислав Кульчинський?

— Так.

— Де він зараз?

— Не знаю.

— Чому він вас покинув?

— Не знаю.

— Що він сказав при цьому?

— Майже нічого… Коли з’явився цей князь, вони вдвох відійшли і про щось поговорили збоку. Князь щось передав отаману, і отаман йому передав якийсь пакет.

— Який пакет?

— Щось схоже на шкіряний мішечок.

— Що було далі?

— Князь із дочкою пішли.

— Далі?

— Тоді отаман сказав, що він поїде в інший бік, звелів одягти маску Романові, а всім нам — їхати дорогою, якою приїхали.

— Хто такий Роман? Він був другою особою після Кульчинського? Після отамана? Його заступником?

— Ні, він був, як усі.

— Він повинен був їхати в масці весь час?

— Ні. До кінця лісу.

— Чому один із вас повинен був їхати у масці?

— Не знаю. Отаман не сказав. Ми ніколи не питали, чому треба робити саме так, а не інакше.

— Куди ви повинні були приїхати?

— До маєтку нашого пана.

— Мечислава Кульчинського?

— Так.

— Як давно ти в цій банді?

— У нас не банда.

— А що?

— Питайте про щось інше.

— То скільки часу ти у Кульчинського?

— Десять років.

— Скільки тобі років?

— Тридцять вісім.

— У тебе є сім’я?

— Ні.

— Ким ти числишся на службі у пана Мечислава?

— Ніким.

— Ніким?

— Конюхом. Або гайдуком, якщо вам так хочеться».

На цьому протокол допиту обривається, хоча складається враження, що це лише тільки його частина, не закінчена і ніким не підписана.

— То що далі робити? — спитав Василь Слєпньов свого начальника після останнього допиту.

— А ось що, — сказав Рибалко і пильно подивився на свого підлеглого. — Нам не можна гайнувати жодної години. Ти зараз, голубчику, візьмеш команду, ми тобі додамо ще ескадрон гусар і взвод спеціальних стрільців-мушкетерів, поїдете в те його село, здається, Баришківці?

— Баришківці, — потвердив Слєпньов.

— Подільської губернії? — уточнив Рибалко.

— Подільської, — потвердив Слєпньов.

— Отож, голубчику, поїдете в Баришківці і захопите, хоч би скільки це коштувало, самого Кульчинського.

— А якщо його там не буде? — спитав Слєпньов.

— Мусить бути, — з якимось особливим притиском сказав Рибалко. — Його ж банду, якщо вчинить опір, а думаю, що можуть вчинити, дозволяю знищити на місці.

— А все-таки, якщо Кульчинського не виявиться на місці? — спитав Слєпньов.

— Повернешся назад, — відповів Рибалко. — Чекати не треба.

— Може, тоді одразу їхати до другого його маєтку? — висловив пропозицію Василь Петрович. — Або до графині Войцицької?

— Я про це сам потурбуюся, — була відповідь. — Твоя справа — операція у Баришківцях. Зрозуміло?

«Щось тут не так», — подумав Слєпньов, але заперечувати не став. Його справа — виконувати, а не підозрювати в чомусь начальника.

5

План операції Рибалко розробив так, що гусари і стрільці разом із людьми Слепньова вночі миттєво оточували маєток Кульчинського і захоплювали його. При спробі опору пропонували здатися. Якщо ж Кульчинський відмовлявся, маєток брали штурмом. Це мала бути унікальна в історії Російської імперії операція.

— А якщо його там не виявиться? — спитав Слєпньов. — Тоді як діяти?

— Штурмувати при відмові, — жорстко сказав Рибалко. — Щось ти багато перепитуєш, Василю Петровичу.

Він якось дивно-виразно подивився на Слєпньова. Щось у його погляді знову не сподобалося Василеві Петровичу. Але що? «Швидше б вирушити», — подумав Слєпньов.

Дорогою до подільського села він багато чого передумав. Але зрозумів, що його думки ні до чого не приведуть. Очевидно, лише у цій навальності й швидкості був їхній успіх. І діяти саме так у Рибалка були всі підстави. До Баришківців вони прибули під вечір. У лісі неподалік села Слєпньов наказав зупинитися і дочекатися, поки стемніє. А тоді вже й розпочинати штурм і захоплення.

Слєпньов хотів було послати в село розвідника. Але подумав, що поява нової людини може викликати підозру. Якщо вже ніхто не зник напередодні, то не зникне й зараз. Він лише послав своїх людей перекрити всі дороги, які вели із села, а сам почав готуватися до завершення операції.

Але, як виявилося, ні штурмувати, ні захоплювати не було чого. На місці маєтку вони застали лише згарище. Лякали, чорніючи, рештки стін, які не згоріли. Спантеличений Слєпньов кілька разів об’їхав згарище. Потім наказав розбудити когось із найближчої хати. Поки ходили, він дивився на зоряне небо, і здавалося йому, що міріади зір разом зрушили з місця і кудись дуже швидко попливли. Недобре передчуття стисло груди. Невже операція провалилася? Незабаром привели сонного селянина, і той розповів, що горіло позаминулої ночі. Вони пізно побачили, пробували гасити, та надто вже швидко все зайнялося. Наче в усіх кімнатах відразу.

— А пан ваш де? — спитав Слєпньов.

— Та хто ж його знає, — винувато сказав селянин. — Хіба пан каже нам, куди їде?

— Хтось згорів у маєтку? — спитав Слєпньов.

— Та ніби нікого. Порожній був маєток. Він, пан, зі своїми слугами якраз перед пожежею кудись і поїхав.

— Скільки їх поїхало?

— Та хто ж його знає? їхали не через село, а он тою дорогою. Пан часто кудись їздить, це його панська справа. Хіба ми можемо знати?

Уранці Слєпньов не знайшов на попелищі жодних доказів, які б йому стали в пригоді. Судячи з характеру пожежі, маєток справді підпалювали одразу в усіх або майже всіх кімнатах.

Приблизно за годину Слєпньов відбув назад до Житомира, щоб доповісти Рибалку про невдачу операції. Він поспішав і дорогою не раз брав коня в остроги. І, як виявилося, дарма. Доповідати не було кому. На таємній квартирі він знайшов свого безпосереднього начальника мертвим. Кинджал застряг у потилиці Антона Федоровича. А на обличчі, коли він перевернув труп, побачив здивування…

На столі лежав запечатаний сургучем пакет, адресований його світлості князю І. Ф. Куракіну. Трохи повагавшись, Слєпньов відкрив пакет. «Доповідаю вашій світлості, — прочитав він, — що операція з ліквідації небезпечного злочинця К. завершена. Другого серпня цього року він застрелився під час захоплення його маєтку. Про решту обставин справи доповім особисто. Відданий вашій світлості…»

Далі стояв добре знайомий Слєпньову підпис Рибалка. Отже, це не підробка? Як же тоді розуміти?

«Що ж мені робити?» — подумав Слєпньов.

Треба було повідомити поліцію про знайдений труп, а самому відбути до Санкт-Петербурга, бо тут, у провінції, він нікому не підкорявся і нікому не був зобов’язаний звітувати. Але він довго сидів, не в змозі встати з м’якого крісла, у яке опустився, відчувши, як підгинаються ноги. Цілий рій думок непокоїв його. Чому Рибалко наперед доповідав про завершення операції? Чи й справді Кульчинського вбито? Він став підраховувати і мимоволі здригнувся — саме другого серпня, як виходило, згорів маєток Кульчинського. Звідки Антон Федорович міг знати про це? А якщо не знав, то чому писав? Відповіді, як і багато разів під час його поїздок сюди, не було на жодне із запитань.

Він ще раз подивився на труп Рибалка. Він звик до всього і не боявся мертвого. Ще майже нема запаху, отже, Рибалка вбили день чи два тому. Тобто він написав рапорт, але не поспішав відправити його. Чому? Невже передумав? А якщо передумав, то… то що? Пакет засургучований, невже ніхто не поцікавився його вмістом? Чи хтось знав про те, що написав Рибалко?

«А якщо моя поїздка була лише прикриттям чогось іншого?» — подумав раптом Слєпньов.

Він відчув, що треба негайно покинути квартиру. Встав і, перевіривши, чи немає нікого за дверима, обережно вийшов. Нікого не було і на сходах, лише перед будинком про щось завзято сперечалися дві баби. Судячи з їхнього вигляду, вони не могли бути чиїмись агентами.

На вулиці Слєпньов кілька разів оглядався. Тут він уперше подумав про те, що відкритися Антон Федорович міг лише добре знайомій людині. Кому? Та й убили його ударом з-за спини. Але якщо вбивця добре знав Рибалка, то чому не поцікавився пакетом? Може, це він продиктував Рибалкові зміст листа? Відповіді не було.

Слєпньов побачив вивіску корчми, ще раз упевнившись, що за ним ніхто не стежить, зайшов і замовив склянку горілки. Випив, сподіваючись, що захмеліє. Ні! Хміль, проти звичного, не приливав до голови. За сусіднім столом якийсь міщанин вимагав собі ще горілки. Може, і йому випити за компанію?

«Не можна тобі, братику», — подумав Слєпньов.

Він обережно оглянув корчму, у якій було четверо людей, судячи з усього, звичайні міщани та якийсь багатенький селянин. Ні, ці також не стежать. Та й звідки знати, що він зайде сюди?

Йому не хотілося пити, але й не хотілося вставати. Раптом він зрозумів — найдужче йому не хочеться повертатися до Петербурга. Смертельно не хочеться. Нічого доброго це повернення йому не обіцяє. Рибалка, його грізного начальника, а заразом і захисника, нема в живих. За провал операції по голові не погладять, а, швидше за все, на нього і звалять невдачу. У ліпшому разі на нього очікує відставка і мізерна пенсія. Ні кола, ні двора, один-єдиний кріпак… Вештатиметься він собакою, бездомним псом ось такими корчмами, тільки й того, що столичними. Знову ж таки — у ліпшому разі, якщо пощастить одружитися з якоюсь кухаркою або прачкою. Ну, може, знайде стареньку, але багатеньку вдову. Хоча навряд, нема у нього нічого такого, на що жінки ласі.

Ну, якщо пощастить. Якщо пощастить… Пощастить? Хіба може бути гірше? Раптом Слєпньов зрозумів — може. Він давно підозрював і боявся зізнатися собі — щось не так у цій історії. Начебто тільки він зі своїм ворогом грав у таємну гру, полював на нього, а хтось невидимий полював на мисливця, яким був сам Василь Петрович. Але чи тільки Кульчинський? А якщо Рибалка вбили за те, що він знав щось таке, чого знати йому не належало? А якщо у цій історії є ще одне подвійне дно, про яке він і не підозрює? Або ж, навпаки, хтось думає, що він знає про те, що знати не повинен? Тоді і його чекає ніж у спину або смерть темного вечора у столичному (ха-ха, столичному) каналі, яких у Санкт-Петербурзі таки багатенько.

«Що ж мені робити? Що ж робити?» — запитав себе Слєпньов.

І, вже вийшовши на вулицю, зрозумів: треба грати до кінця. Він звик до великих ставок. Не раз смертельно ризикував, але з надією на чималенький виграш чому б не ризикнути ще раз? Він не бажав визнавати своєї поразки і підбивати підсумки свого життя. І, дійшовши до кінця вулиці, він уже знав, куди лежить його шлях. Він уперше рухався назустріч звірові, на якого досі полював.

«До того ж, якщо пощастить, я, може, востаннє побачу її, — несподівано подумав Василь Петрович. — Але чому востаннє?»

Подумки підрахувавши, Слєпньов зрозумів, що не помилився. Так, саме за чотири дні, ні, три з половиною, день народження Ядвіги Войцицької. І в цей день, хоч би що йому коштувало, Мечислав Кульчинський повинен побачити графиню і подарувати їй кольє княгині Ольги. Якщо добре їхати, то встигне й він, Слєпньов. Слєпньов пішов на заїжджий двір, де мав дочекатися його повернення з Баришківців вірний Петрусь. Він уже йшов двором, коли побачив у вікні будинку слугу. Той теж побачив свого пана і чомусь почав відчайдушно морщитися, а потім терти складені на грудях руки. Слєпньов зупинився. Він зрозумів — у кімнаті є ще хтось, хто чекає його, Слєпньова, про що й попереджує про всяк випадок Петрусь. Круто повернувшись, він подався на конюшню у глибині двору, де стояв його кінь, якого вони, як звичайно, запрягали у карету. На щастя, конюх-доглядач був на місці.

— Скажеш слузі, хай чекає мене, — сказав Василь Петрович. — Якщо не дочекається, нехай їде на хутір Левчинці під Полтавою або куди захоче.

Він сунув конюхові в руку монету, яку намацав у себе в кишені, і скочив на коня. Конюх щось сказав йому навздогін, але Слєпньов не чув що. Він одразу пустив коня галопом, бо побачив, як із заїжджого двору вибігає якийсь чоловік.

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

Обличчя під масками

XI. У пащі звіра

1

Із розповідей Ядвіги Войцицької і Станіслава Конарського Слєпньов знав, як діють люди з банди лже-Кульчинського. Тому внутрішньо був готовий, що його зупинять на підступах до маєтку і кудись поведуть. У такому разі мав намір відразу вимагати, щоб відвели його до Кульчинського. Що йому скаже і як діятиме, він теж прикидав. Але нічого подібного не сталося. Прискакавши до садиби Войцицької, він попросив слугу, який вийшов йому назустріч, доповісти про себе. І тут Василь Петрович почув від слуги, що їхня графська милість лежать хворі.

— Хвора? На що?

— Не знаю, на що, пане Слєпньовський, вчора злягла.

Слєпньов знову попросив доповісти про себе. Незабаром його провели до графині. На блідому обличчі здавалися живими лише великі очі, та й ті дивилися відчужено, пославши до того, хто зайшов, весь свій невимовний біль.

— Навіщо ви приїхали? — спитала вона майже байдуже.

— Можливо, допомогти вам, — відповів Слєпньов.

— Ви можете ще мені допомогти?

Після тривалої паузи-муки Слєпньов благально попросив розповісти, що сталося. Графиня ще трохи помовчала, дивилася кудись на стіну, а тоді він почув, що позавчора сюди наскочив Мечислав Кульчинський. Графиня замалим не втратила мови, коли побачила, як він виходить з екіпажу. Вона ж бо вірила, що з ним покінчено, що вона ось-ось знову побачить свого чоловіка. Якось вона взяла себе в руки і прийняла незваного і ненависного гостя. Але сказала, що їй зле, отож не зможе приділити належної йому уваги. Тоді Кульчинський відповів, що він також, на жаль, поспішає у своїх справах за кордон, до Варшави, відтак, хоч день народження у графині й післязавтра, він хоче сьогодні вручити їй обіцяний подарунок. І дістав кольє княгині Ольги. Коли графиня Ядвіга побачила його, світ почорнів у неї перед очима.

— Я подумала, що Кульчинський якимось чином перехитрив або навіть убив вас, пане Веславе, — сказала графиня. — А головне, що тепер усе пішло шкереберть, що я ніколи не побачу Юзефа.

Графиня знепритомніла саме тоді, коли Кульчинський наблизився до неї і спробував одягти кольє їй на шию. Коли вона прийшла до тями, то побачила себе на ліжкові, а поряд сидів чоловік, якого вона над усе ненавиділа. Щойно вона розплющила очі, її непроханий гість щиро зрадів (саме щиро, вона це бачила), став на коліна біля її ліжка і спитав, чи знає вона, хто він насправді. Графиня відповіла, що знає. Вона розуміла, тим самим вона зізнається, що зрадила його, тому що брала участь у змові, але тоді вона хотіла померти, навіть про долю Ядзі не подумала.

Але замість докорів чи гніву цей страшний чоловік простягнув їй пістоль і сказав, що вона може робити з ним, що завгодно. Якщо вона вб є його, це буде справедливо, він цього заслужив.

— Знаєте, пане Веславе, — сказала графиня, — я вперше взяла до рук зброю. І раптом зрозуміла, як неймовірно жахливо — розпоряджатися чиєюсь долею, позбавляти життя. Навіть таку людину, як Кульчинський. Я намагалася пересилити себе і раптом так зримо побачила, як назустріч мені садом біжить Ядзя. Пробачте, але тут зі мною трапилася істерика, і я просила його або вбити мене, або повернути мені Юзефа. Тоді він устав із колін, взяв пістоля з моїх рук і сказав, що я перша людина в його житті, якій він прощає зраду. «А чоловік ваш, ваша милосте, — це він сказав уже в дверях якось так іронічно, а може, і ні, — служить у мене лакеєм. І, здається, йому це навіть подобається».

Графиня замовкла, ледь-ледь струсонула головою, мовби проганяла якесь видіння, може, те, про що розповіла щойно, тоді подивилася на Слєпньова.

— Що ж мені робити, пане Веславе?

— Він більше нічого вам не сказав? — поцікавився Слєпньов.

— Ні. Тільки передав через слугу, вже коли від’їжджав, що пришле доброго лікаря.

— Куди він насправді поїхав, ви, звісно, не знаєте?

— Якби я знала… Вам не вдалося те, що ви задумали?

Слєпньов стисло розповів (те, що вважав за потрібне) про останні події і попросив притулку на ніч.

— Звичайно, пане Веславе, влаштовуйтесь, — сказала графиня і покликала слугу та віддала йому необхідний наказ.

Цілу ніч, поки не забувся важким сном, Слєпньов думав, що ж йому робити. Було зрозуміло, що він програв. Програв безповоротно. Якщо шукати Кульчинського, то де? Чекати, що він повернеться до графині? Але чи повернеться він після того, що сталося? Навряд. Попроситися до графині на службу чи що?

Він заснув аж під самий ранок. Здається, лише заснув, а вже хтось шарпав його за плече. Ледь продерши очі, побачив слугу графині.

— Що треба? — спитав Слєпньов. — Я спав так довго?

— Ні, ще тільки ранок, ранній ранок, проше пана, — винувато сказав слуга, — але там благородного пана питають якісь люди з Луцька.

— З Луцька? — здивувався Слєпньов, підводячись.

— Так точно, з Луцька, — сказав слуга, і Слєпньов подумав, що він зовсім недавно ще був солдатом.

— Добре, я зараз зійду.

Слєпньов почав одягатися. Він подумав, хто б це міг бути. І недобре передчуття стисло йому груди. Але що він може зробити? Втікати? По нього приїхали люди Кульчинського? Можливо, як можливий і інший варіант… Ні, він не втікатиме…

Внизу він побачив двох жандармів. Один із них був у чині ротмістра. «Ого, яка честь, — подумав Василь Петрович, — яка честь». Ротмістр ступив йому назустріч.

— Ви пан Слєпньовський?

— Так. З ким маю честь?

— Ротмістр Круглов, начальник повітової жандармерії. Маю наказ заарештувати вас і доставити у Новоград-Волинський. Зброю маєте?

Слєпньов попросив пред’явити папір із наказом. Ротмістр дістав із кишені папірець. Слєпньов подивився на казенну бумагу. Все правильно, підписано начальником губернської жандармерії.

Він спитав, чому його заарештовують. Але ротмістр не знав. Тільки й того, що знав: отримав наказ із губернії — велено заарештувати самому особисто, як особливо небезпечного злочинця.

— Як же ви взнали, де я? — запитав Слєпньов.

— Я не зобов’язаний вам звітувати, — відповів ротмістр.

— І то правильно, — сказав Слєпньов.

«Отже, вони знали, де я можу бути. Це про щось та говорить. Але те, що заарештовують Слєпньовського, а не Слєпньова, дає мені шанс. Інакше мене можуть не довезти до цього столичного губернського Новограда», — подумав Слєпньов.

Трохи повагавшись, він пред’являє ротмістру Круглову свої справжні документи, у тому числі той, що дає йому майже необмежені повноваження у розшуках людини в помаранчевій масці. Але документ, який виданий однією з найвищих і наймогутніших інстанцій, не справляє на ротмістра, абиякого імперського начальника з провінції, жодного враження.

— Я попереджений, що ви маєте при собі фальшиві документи, начебто видані у Санкт-Петербурзі, — спокійно каже він.

— Це — фальшивий документ?! — вибухає Слєпньов. — За підписом начальника канцелярії государя-імператора?!

— Підробити можна все, що завгодно, — спокійно, трохи знущальницьки відповідає ротмістр Круглов. — Прошу віддати цей папір. Ми краще його збережемо.

Слєпньов відмовляється віддати наказ, який зобов’язує всі органи губернських, повітових, волосних властей, у тому числі жандармських і поліцейських, пред’явникові цього документа всіляко сприяти і виконувати будь-який його наказ. Але документ у нього забирають силою. Тепер він не всемогутній представник столичної влади, а безправний арештант. Він просить дозволу попрощатися з графинею Войцицькою.

— Тільки пару хвилин, — дозволяє ротмістр. — І без фокусів.

«Це моє найтяжче прощання, — думає Слєпньов. — А може, й останнє».

У супроводі жандарма він заходить до графині, яка вже також встала, зачувши, що в маєток з’явилися жандарми, бліда, майже нежива, схожа на велику механічну ляльку.

— Мене заарештовують, ваша ясновельможносте, — повідомив Слєпньов. — Прощавайте.

— Але чому?

Слєпньов подумав, що найболючіше забути ці очі. Ці очі… Ні, він не забуде їх, доки й житиме.

— Сподіваюся, це непорозуміння, — уточнив він. — Невелике непорозуміння та й годі.

— Я молитимусь за вас, — сказала графиня і перехрестила його.

Уже у дверях він оглянувся. Наче на щось сподівався, чогось чекав.

«Визнавати поразку завжди гірко», — подумав перед тим, як вимовити:

— Якщо заїде, самі знаєте хто, скажіть, що мене заарештували.

— Скажу, — пообіцяла графиня. — Хоч я й не бажала б…

Вона замовкла. Дивилася на нього, наче хотіла щось запитати, але не наважувалася.

«Я ніби сподіваюся, що той, на кого я полював, допоможе мене врятувати», — подумав Слєпньов.

— Прощайте, ваша ясновельможносте, — сказав він. — Вибачте, що допомогти не зміг.

— Хай береже вас Бог, — попрощалася графиня.

Вони спустилися вниз, вийшли з палацу. Уже коли карета від’їжджала від маєтку, Слєпньов озирнувся, побачив крізь віконце, як віддаляється старий палац, сад біля нього. Тривога оволоділа ним, наче кудись далеко-далеко біжить його життя, втілене у вікнах, що так темно зблискують, у покручених старих деревах, що вкривають землю жовтим листком, і кожен опалий листочок — немов чиясь утрачена доля.

2

На Слєпньова очікував шлях до Луцька, який цього разу здавався страшенно довгим. Містечко, зусібіч оточене болотами, де вже майже не вірилося, що було воно колись князівською столицею, пізніше — воєводським центром, про колишні славу і велич нагадувало лише двома осиротілими замками, націленими зубцями величних веж чи в небо, чи вже у далеке минуле. Тут, у кутузці при місцевому жандармському відділенні, Слєпньову і вдалося випадково підслухати розмову жандармів, котрі супроводжували й охороняли його. Ввечері він почув їхню балаканину за дверима і раптом за багаторічною звичкою хитрувати і прикидатися вирішив вдати, що вже заснув, сподіваючись вивудити якусь цінну для себе інформацію, бо знав із досвіду, що прості люди не переривають розмову одразу. Він не помилився і цього разу, але від інформації, яку почув, морозом укрило шкіру.

— Ваше благородіє, вечерю принесли, — сказав один із жандармів.

— Спить, — сказав другий. — Розбудити чи просто поставити? Тільки куди?

— Та на підлогу і став, — порадив перший.

Його ще спробували будити, але Слєпньов лише солодко сопів та незадоволено поморщився уві сні.

— Ось яка вона істота — людина, — по-філософськи відзначив той, що поставив миску із супом та кварту квасу на підлогу. — Спить собі і не знає, що жити йому днів зо два, не більше.

— Де, ти думаєш, це станеться? — спитав його напарник.

— Та, гадаю, десь ближче до цього Новограда, чи як там його, — відповів другий жандарм. — Йому, бачиш, стріляти не дозволяє дворянська честь, а я — то ніби уже й не людина, а худобина.

— Та, видно, тварюками нас і вважають, — підтакнув напарник. — Дивись, аби нас після того… самих не коцнули.

— А можуть, — сказав жандарм і штовхнув-таки Слєпньова. — Гей, вставай, ваше колишнє благородіє, вечерю принесли.

Слєпньов позображав ще сонного, поволі підвівся, а коли вони вийшли, взявся гарячково обмірковувати, що робити далі, щоб урятуватися. Із розмови жандармів він зрозумів, що його повинні вбити, не довозячи до Новограда-Волинського. Напевне, хтось уже лякався його майбутніх свідчень або всього того, що він знав, але чи не спеціально підлаштували цю розмову, щоб залякати його? Ні, найвірогідніше, ні. Його й справді не довезуть до губернського центру і вб’ють при спробі втекти. Що ж робити?

Він так і не знайшов способу порятуватися ні цієї ночі, ні наступного дня. Хотів уже було сказати ротмістру Круглову, що йому відомо про підступний план його власного вбивства, але вирішив, що не варто. Можуть лише пильніше охороняти. Кілька разів прикидав, чи не вдасться втекти дорогою, але зрозумів, що навряд чи це буде можливо. Руки в наручниках, на ногах — кайдани. На задньому сидінні карети пообіч нього сиділи жандарми. На передньому влаштувався і дивився на них сам ротмістр. Окрім того, кайдани були пристебнуті спеціальним залізним гаком до дна карети, а пасок ланцюгом був прив’язаний до її задньої стінки.

«Так, братику мій, зробили тебе, Василю Петровичу, небезпечним державним злочинцем, — невесело подумав Слєпньов. — Так тобі й треба, дрібненькому чортикові».

Він спробував було заговорити, аби хоч довідатися, коли вони збираються приїхати, де ночуватимуть, але йому відповіли, що злочинцеві заборонено розмовляти.

Так вони здолали шлях до Рівного і, заночувавши у місцевій жандармерії, на світанку вирушили далі. Слєпньов зрозумів, що вб’ють його десь за містечком Корцем, ближче до вечора. Швидше за все у лісі. Його виведуть відправити природні потреби і симулюють «втечу».

Позаяк втекти все одно неможливо, його просто пристрелять. І все це виглядатиме майже правдоподібно. Либонь, напише потім у рапорті бравий ротмістр: «Намагаючись приспати пильність охорони, злочинець зробив те і те». Не важко буде щось вигадати, якщо хочеш зберегти власне життя.

Шанс він отримав, не доїжджаючи до Корця. Конвойний екіпаж зупинився на поштовій станції, щоб напоїти коней та поповнити запас вівса. Поки кучер ходив по провіант, вони почули голоси: очевидно, на станції стояла ще чиясь карета. І раптом Слєпньов почув, як хтось — чи не служник — сказав, звертаючись до когось невидимого: «Зараз буде готово, пане Єзерський».

«Пан Єзерський, пан Єзерський, — машинально почав згадувати Слєпньов. — Десь я чув це прізвище».

І раптом неначе блискавка пронизала його. Так, Станіслав Конарський, розповідаючи про свої пригоди, як його везли до лісової в’язниці, пригадав, що на запитання: «Хто іде?» — відповіли комусь: «Шляхтич Єзерський».

«Зараз або ніколи, — вирішив Слєпньов. — Мені втрачати нічого».

Він подався вперед, блискавичним порухом ударив жандарма, який сидів поруч, ліктем під бік, рвонувся до затуленого цупкою тканиною вікна карети, закричав щосили:

— Пане Єзерський, врятуйте мене, я друг Мечислава Кульчинського!

— Мовчати, — зашипів ротмістр, погрожуючи пістолетом.

Але було вже пізно. У двері карети постукали, і владний голос наказав відчинити двері.

— Тут жандарми його величності, — сказав Круглов, але чоловік знадвору явно проігнорував його слова.

— Відчиніть двері, інакше я висаджу їх і стрілятиму, — попередив він.

Круглову довелося виконати наказ. Усередину карети заглянув високий, ставний чоловік і запитав, хто вони такі.

— Я ротмістр Круглов і везу в губернію небезпечного державного злочинця, — відповів ротмістр і направив на Єзерського пістоль.

— Я не злочинець, — сказав швидко Слєпньов.

— Мовчати, — наказав Круглов.

— Хто ж ви? — Єзерський звертався уже до Слєпньова.

— Веслав Слєпньовський, — вирішив сказати напівправду Василь Петрович.

— Ось як! — вигукнув Єзерський. — І ви хочете, щоб я вас визволив?

— Так, — сказав Слєпньов.

— Відійдіть, милостивий сударю, інакше я буду змушений вбити вас, — пригрозив Круглов.

— Добре, — сказав Єзерський.

Він нагнувся, нібито намагаючись зачинити двері, і раптом зробив блискавичний випад догори і вибив пістоля з рук ротмістра. Наступної миті він так само блискавично стрибнув на одного з жандармів, при цьому вдаривши Круглова в груди.

— Ані руш! — наказав ще один чоловік, який з’явився з пістолем у руках у дверях карети.

Другий жандарм, якщо й хотів чимось зарадити, то навряд чи зумів би скористатися рушницею всередині карети. Не встигли вони й оком змигнути, як їх обох роззброїли.

— Ви будете відповідати… — почав було ротмістр, але замовк від удару руків’ям пістоля в обличчя.

Так сам рішуче Єзерський наказав віддати ключі від наручників і кайданів. В’язня швидко звільнили. За кілька хвилин Слєпньов уже сидів в іншій кареті, яка швидко мчала тим само шляхом, яким його щойно везли на смерть. Його визволитель попередив Круглова, що будь-яка спроба переслідування коштуватиме йому життя. А втім, той не швидко міг би вжити якихось заходів, позаяк на його зап’ястях були слєпньовські наручники, а двері карети — закручені ланцюгом. Навздогін їм здивовано дивилися служки маленької поштової станції, котрі намагалися зрозуміти, що ж відбулося щойно на їхніх очах.

3

Коли вони від’їхали на безпечну відстань, Єзерський звелів своєму кучерові-помічнику звернути на бічний шлях. Коні пішли повільніше.

— Настав час поговорити, — сказав Єзерський.

— Та, мабуть, пора, — погодився Василь Петрович.

— Якщо ви той, хто називає себе Слєпньовським, тоді не розумію, чому ви мене покликали? Ви не друг, а ворог Мечислава Кульчинського. Я змушений буду вас убити.

— У мене не було вибору, — зізнався Слєпньов. — Так, не було з чого вибирати. Ви ж бачили, що мене везли жандарми.

— Ну й що? — єхидно посміхнувся Єзерський. — По суті, ви й сам жандарм.

— Майже так… — згодився Слєпньов. — Лише з тією різницею, що я був ним. Хтось звів на мене наклеп або я став заручником у незрозумілій мені грі… — Василь Петрович зітхнув і вирішив, що коли вже викладати, то майже всю правду і до решти. Може, саме в цьому його порятунок.

— Мене не просто везли жандарми, — сказав він. — Мене повинні були вбити «при спробі втекти». Якби я не зустрів вас, це сталося б, неодмінно сталося б, і дуже швидко. Незабаром після тієї станції, я так гадаю.

— Звідки вам це відомо? — недовірливо подивився Єзерський.

— Підслухав їхню розмову, оце й усе.

— На що ж ви сподіваєтесь тепер? — запитав Єзерський.

— На зустріч із вашим паном… з Мечиславом Кульчинським.

— Навіщо? Навіщо це вам?

— Скажу йому особисто.

— Боюся, тоді у вас зовсім не лишиться шансів, щоб живим зостатися, — гмукнув іронічно Єзерський.

— Можливо, — погодився Слєпньов. — У мене й так надто мало цих шансів. Якщо чесно, то майже немає зовсім. Але врятуватися я можу, лише зустрівшись із паном Мечиславом. Це потрібно і мені, і йому.

— Йому?

— Так, йому, — твердо сказав Слєпньов.

— Але навіщо? — щиро здивувався супутник Слєпньова.

— Я не так добре вас знаю, щоб відкривати навіть значно меншу таємницю, — сказав Слєпньов.

— А ви не боїтеся, що я отут вас коцну і ніхто й не пригадає, як вас там звали?

— Ви можете мене вбити, — сказав Слєпньов. — Але коли-небудь, коли пан Мечислав дізнається, навіщо я прагнув потрапити до нього, боюся, ви дуже пошкодуєте про це.

Він блефував, і це небезпечне блефування, ця небезпечна гра ставила його на грань, на останню межу, за якою могла бути безодня. Але, схожий на плавця, котрого буря застала посеред озера, Слєпньов відчайдушно намагався пливти, щоб зрештою дістатися берега. Схоже, на березі його підстерігав могутній хижий звір, але виходу у нього не було. Був тільки шанс поборотися за життя. Поки не ступить на той берег, не відчує під ногами якусь опору.

— Цікавий ви тип, як подивитися збоку, — сказав Єзерський.

— Ото й тільки? — невесело усміхнувся Василь Петрович.

— Не розумію, чого ви хочете. — Єзерський пильно подивився на нього. — Відчуваю, що брешете, але може бути, що й ні.

Він ще раз пильно глянув на Слєпньова, махнув рукою, карета рушила, а Єзерський сказав:

— Що ж, я відвезу вас туди, куди ви так прагнете. Але якщо ви блефували, то я першим із задоволенням застрелю вас, як шолудивого пса.

— От і домовились, — майже весело сказав Слєпньов. — До речі, а випити у вас не знайдеться? Я щось починаю відчувати в цьому потребу.

Його супутник подивися на Слєпньова вже з непідробним інтересом. Повагавшись, дістав із-під сидіння флягу.

— А ви, здається, і справді гідний супротивник.

4

Як виявилося, шлях перед ними лежав довгий, набагато довший, ніж уявляв Василь Слєпньов. Спочатку вони зупинилися на якомусь хуторі, де провели ніч. Уранці попутник Єзерського привів двох породистих коней. Єзерський сказав, що саме на них вони поїдуть далі. Він повідомив Слєпньову, що той гратиме роль його слуги. Треба перевдягтися відповідно. Зараз вони легально перетнуть новий російсько-австрійський кордон, щоправда, ще як слід не обладнаний. Вони благополучно перейшли цей кордон, навіть не помітивши його.

Далі їхали верхи мимо Кременця і Тернополя, ночували де на заїжджих дворах, де у невеликих пришляхових корчмах, кілька разів — біля вогнища в лісі. Не раз Слєпньов мовчки дивувався хитрости і витривалости свого супутника, який так спокійно, гідно витримував нелегкий шлях. Він умів ладнати з людьми — чи то знайомий дрібний шляхтич, чи селянин-галичанин, у якого вони запасалися провіантом на дорогу. Він міг спати, підклавши під голову сідло, і дуже спритно руками спіймати птаха, який причаївся на скелі. Єзерський — чи лже-Єзерський — володів польською, українською і навіть, як виявилося наприкінці шляху, угорською мовою.

«Так, сильний, сильний пан Кульчинський або дідько, який ховається під цієї маскою, якщо у нього такі спільники», — не раз думав Слєпньов. Як виявилося потім, його супутником був один із трьох найближчих помічників того, кого він досі знав як Мечислава Кульчинського.

Ранньої осені, після переходу через Карпати, який таки добряче виснажив їх, переправ де плавцем, де бродом через Дністер і десятка зо два дрібніших рік і річечок, вони нарешті прибули до мети своєї мандрівки — невеликого, але міцного замку, який гніздом хижого птаха приліпився до гори в Карпатах, уже Трансільванських. Так, друга резиденція людини в помаранчевій масці виявилася значно далі, ніж гадав Слєпньов, від тих місць, де він промишляв.

— Це володіння графа Естерхазі, — почув він за день перед цим. — До нього ми і прямуємо.

Як і підозрював Василь Петрович, графом Естерхазі виявився не хто інший, як Мечислав Кульчинський. Замок був невеликий, мабуть, багатий, бо кімнати, якими його провели, були завішані дорогими картинами, а підлога — встелена гарними килимами. Але до того Слєпньова помістили, як він зрозумів, у кімнаті для приїжджих, дали відпочити з дороги і навіть помитися. Люди, які складали графську прислугу, розмовляли чужою, незрозумілою мовою, він знав, що це угорська, і ця мова, і все, що відбувалося з ним, здавалися якимось дивним сном. Слєпньов професійно приглядався, запам’ятовував деталі. «Але для чого, для чого?» — не раз запитував сам себе. І майже безперервно свердлила голову інша думка — хто ж він такий насправді, цей чоловік, на якого він так довго без успіху полював. Здавалося, уже майже розгадав. Якийсь хитрющий, вертлявий чоловічок зумів стати прийомним сином шляхтича Збігнева Кульчинського. Прикриваючись високим становищем, створив банду, яка й грабувала вельможних панів, у середовищі котрих обертався лже-Кульчинський. Але бути водночас ще й угорським графом… Як і навіщо? Як він це зумів? Та він же не роздвоювався, цей чоловік…

У жодну містику, у жодні чарівні перетворення і переселення душ, як уже було сказано, Слєпньов не вірив. І, як виявилося згодом, мав рацію. Його супутник, коли вони під’їжджали до замку, попередив, що тепер він, Слєпньовський, стає купцем, який приїхав із колишньої Польщі. «Купцеві» належало змарнувати ще чотири довгі дні, знемагаючи від неробства і невідомости у відведеній йому кімнаті. Його годували, вранці і ввечері дозволяли прогулятися у дворі. Але почував себе Слєпньов не краще, ніж якби потрапив на острів, населений аборигенами. Його спроби встановити бодай якісь стосунки з мешканцями замку наштовхувалися на нерозуміння, іноді — стислі монологи. Він переконався, що всі вони і справді не знають польської мови, не кажучи вже про російську чи українську. Знав Слєпньов, хоч і не так добре, як хотів би, і французьку, але й вона слугам, лакеям, кухонній прислузі замку була не відома. Окрім вузького двору, оточеного прибудовами, його нікуди більше не пускали. Не зустрів він і свого колишнього супутника Єзерського, ні, тим більше, Кульчинського. Йому ставало дедалі зрозуміліше, що випробовують його на терпець, до того ж вивчають, наче піддослідного кролика чи іншу звірину. Та й лякають потроху, у чому він упевнився, прокинувшись вночі від стогону звідкись знизу, з-під його кімнати. Він зусиллям волі скинув із себе тонку ковдру жаху, яка накрила його в першу хвилину після того, як прокинувся. Він зрозумів, що стогне не привид, не вурдалак, а жива людина, котру методично безжалісно мучать. Від того, що він зрозумів, стало ще незатишніше на душі, але виходу не було, мусив чекати. Він лише міцніше стис зуби, подумав, що таке саме, можливо, чекає і на нього і що не випадково обрали саме цю кімнату.

Він умів терпляче чекати, відтак йому було трохи легше, ніж, очевидно, іншим полоненим цього замку, пристосуватися до обставин і чекати, чекати, чекати… Він був готовий до всього, але все ж таки на щось і сподівався, хоч і готував себе до найгіршого. Але, як виявилося, його чекали не такі вже й погані вісті. Щоправда, аж на п’ятий день прийшов слуга і знаками звелів іти за ним. Вони пройшли коридор, поринули в напівтемну кімнату, слуга відчинив двері до невеличкої зали, проминувши яку, вони опинилися на місці. Чоловік, котрий підвівся назустріч Слєпньову в затишній залі, прикрашеній картинами у позолочених рамах, заставленій дорогими меблями, був не хто інший, як той, кого він знав як Мечислава Кульчинського.

— Граф Ференц Естерхазі, — з іронічною гримасою представився він чистісінькою російською мовою. — Сподіваюся, ви будете настільки ввічливі, пане Слєпньов, що назвете й себе. Тобто свою справжню посаду.

— Навіщо? — доволі похмуро відгукнувся Василь Петрович. — Ви ж і так, напевне, все про мене знаєте.

— А в проникливості і кмітливості вам не відмовиш, — засміявся Естерхазі-Кульчинський. — Та годі вже, погралися й досить, не нам ловити мишей у темній кімнаті. Інакше і відвертої розмови не вийде, я так гадаю. Знаю, знаю, ви співробітник якогось там дуже таємного відділу таємної імперської канцелярії. Ну, тепер можна сказати напевне, вже колишній таємний чиновник. Правильно?

— Так, — однозначно відповів Слєпньов, саме в цю хвилину остаточно зрозумівши, що справді програв.

Вони розмовляли, сидячи майже поряд, і Слєпньов дізнався, що за словом «Естерхазі» перед ним людина зі своєю власною грою. Він давно не мав гідного противника, та що там, гідного ворога, і нарешті його має. Але хай пан Василь знає, що, починаючи на нього полювати, він уже був приречений на програш, позаяк він, Естерхазі, ох, пробачте, пан Кульчинський знав про його місію.

— Не стану приховувати, з найвищих джерел, — сказав Кульчинський. — Був утаємничений, хоч як вам це й прикро, у цю справу і пан Рибалко (Слєпньов мимоволі скреготнув зубами), однак він надумав грати по-своєму. Чим це закінчилося, пане Слєпньов, ви, звісно, знаєте, чи не так?

— Знаю, — похмуро буркнув Василь Петрович. Йому хотілося цієї хвилини встати і затопити бодай кулаком у цю огидну фізіономію. Хоч обличчя Естерхазі-Кульчинського було доволі приємним. «Типовий аристократ, дідько його візьми, тільки тепер угорський», — подумав Василь Петрович люто, водночас відчуваючи якесь дивне захоплення.

— Якщо знаєте, тоді ще краще, — напівзміїно посміхаючись, сказав господар замку. — Вас мусили нейтралізувати, повірте, не на моє прохання, як, може, ви зараз подумали. Подумали, чи не так?

— Можливо, — буркнув Слєпньов.

— А нейтралізувати вас мусили тому, — провадив далі Естерхазі-Кульчинський, — що ви вже були не потрібні і надто багато, як на свою компетенцію, знали. Але мушу сказати, те, що ви попросили допомогти мою людину та ще й назвалися моїм другом, говорить багато про що. Звичайно, з вашого боку, — Естерхазі-Кульчинський підняв руку з виставленим пальцем, немов попереджуючи можливе заперечення Слєпньова, — це був останній сплеск відчаю, але він дозволяє мені дещо передбачити, деякі такі собі нюанси. — Граф устав і сам загасив одну зі свічок, яка вже нахилилася на ставникові, що стояв на столі перед ними.

Слєпньов мовчав, намагаючись уважно слухати, вловити, до чого хилить його співбесідник ще раніше, ніж той висловить думку, заради якої, власне, і відбувалася ця розмова. Йому це не вдавалося, але щось, поки що віддалене, з’явилося на обрії його уяви.

— Насамперед це свідчить про те, — спокійно сівши ще ближче до Слєпньова на розкішний, застелений не інакше як персидським килимом, диван, уголос розмірковував граф, — що ви шукали зустрічі зі мною. І зрештою готові мені служити. Адже так? Це й є саме те, що ви мені хотіли повідомити, чи не так?

— Можливо, — сказав Слєпньов.

— Не можливо, а точно, — м’яко докоряючи, поправив господар. — Іншого вибору у вас немає. Не тіште себе ілюзіями. У Росії ви ворог імперії, і на вас уже подали в розшук. При тому, наскільки мені відомо, а моя інформація точна, вас мав убити перший же жандарм, який трапиться вам назустріч, якщо він, звісно, знатиме, хто перед ним. А багато жандармів, я гадаю, захочуть знайти вас, тим більше, що нагорода за вашу голову чималенька — така ось правда, Василю Петровичу. Пробачте вже за жорстокість. Видадуть вас і всі сусідні з Росією держави. Ви навіть виправдатись ні перед ким не встигнете. Та ви й не гірше за мене знаєте, що співробітників таємних служб і вбивають таємно, а не судять і виносять якийсь там вирок. Та й строків вам не дають. Термін у вас один, вибачте великодушно.

З подальшої його промови Слєпньов зрозумів, що єдиний вихід для нього, сіромахи, — стати на службу до людини в помаранчевій масці.

— Адже так мене довго називав пан чиновник таємного відділу? — посміхнувся господар.

Далі з якоюсь інтимною ноткою в голосі він сказав, що так, у нього є слуги, спільники, їх йому не бракує, та й соратники є, якщо хочете. І все-таки він буде відвертим — справжніх друзів і помічників, хоч це й може здатися дивним, всього троє. Так, троє, тут він гранично відвертий. Слєпньов може стати четвертим. Це аж ніяк не підступ, не пастка, тим більше, не лестощі.

— У мене немає потреби лестити вам, пане Слєпньов, — сказав Естерхазі-Кульчинський. — Я надто добре вас вивчив. Ви розумний, хитрий, вмієте вивернутися навіть там, де здається, що й виходу жодного немає. До того ж ви в міру освічений, пане Слєпньов, а такі люди навіть на початку дев’ятнадцятого століття на дорозі не валяються. За своїм характером ви авантюрист, як, утім, і я, не буду приховувати. Але також із розумом і тверезим розрахунком. Отож перед вами дві дороги: або туди, назад, у зашморг чи під кулю. Або до мене. За вірну службу на вас чекає забезпечена старість. Але, звичайно, не за гру, яку ви вже, можливо, замислили, а за справжню службу. Чекає дворянське звання і маєток, до того ж непоганий, чи в Австрії, чи в Угорщині, Італії, Німеччині. Не дивуйтеся, побудете трохи зі мною, дізнаєтеся, що я можу. Бачите, вибір у вас багатий. Маю на увазі, щодо того, чиїм дворянином стати в майбутньому. Не поспішайте, у вас є можливість подумати до завтра. Якщо відмовитеся, з поваги до вас вбивати не будемо, як ви можете подумати. Вільні будете йти куди завгодно. Відвеземо, звісно, подалі від цього замку, а там уже — вольному воля. Ось і все. А поки що прошу повечеряти зі мною.

Слєпньов, котрий чекав, що пропонувати себе і переконувати йому доведеться самому, здивувався такому розрахунку уявного графа Естерхазі. Він одразу пропонував встановити між ними довірливі стосунки, наче вирізняючи Слєпньова з маси тих, що служили йому…

Вони перейшли до графської їдальні. Уже за витончено сервірованим столом Слєпньов ледь не похлинувся вином, коли завважив чергового лакея, що підійшов до них із тацею в руках. Це, без сумніву, був граф Юзеф Войцицький, знайомий йому за портретом у графському маєтку. Він майже не змінився зовні, якщо, звісно, не рахувати лакейської лівреї. Та замість твердого, мужнього погляду, як на портреті, у цього чоловіка, що схилився біля столу, був інший погляд — згаслий, потьмянілий, майже неживий. Його очі неначе присипав попіл.

— Впізнаєте? — спитав Естерхазі.

— Здається, так, — відповів Слєпньов.

— Колишній граф Войцицький, — сказав Естерхазі буденно. — А тепер — просто мій лакей Юзеф.

Слєпньов дивився, як лакей Юзеф розставляє тарілки, і відчув, як сам немов провалюється в безодню, яка розверзлася просто перед ним. Лише ніхто цього не бачить.

Безодня глибшала від спокійного, трохи іронічного погляду господаря, який просто знайомив гостя з лакеєм, дозволяючи собі маленьку аристократичну примху.

— До речі, Юзефе, — сказав Естерхазі, — цей чоловік — колишній таємний агент із Петербурга. Він зовсім недавно бачив графиню Ядвігу. І може потвердити, що вона жива-здорова. Спитай його сам, я дозволяю.

— Це правда? — тихо спитав лакей.

— Так.

Того вечора самовладання ледь не покинуло Василя Петровича. Він пив і їв, відповідав на запитання господаря про своє минуле і раптом явно, цілком зримо побачив себе зовсім маленьким на батьківському хуторі Левчинці. Ось він виходить за ворота і вперше бачить дорогу в широкий, неозорий світ. Перед ним лежить пшеничне поле, схоже на густий, непрохідний ліс. Але як воно манить до себе…

— Васильку, де ти, Васильку? — чує він мамин голос.

«Як би мені хотілося стати цим маленьким хлопчиком!» — думає Слєпньов і повертається до реальности.

Лакей-граф міняє йому тарілку. Рухи у нього умілі і добре розраховані, обличчя застигле, на ньому годі щось прочитати. Це догідливе обличчя лакея, хоч незвично витончене і благородне.

— Ваше здоров’я, — піднімає фужер уявний граф Естерхазі.

Слєпньов уже майже переконаний — і це не його справжнє обличчя. Найвірогідніше, це друга і не остання маска. Не остання? Він дивується несподіваній думці, він ще не знає, що знаходиться зовсім поряд від істини. Раптом йому здається, а може, ще не все втрачено, може, йому все ж таки не доведеться служити цьому страшному, хоч і розумному чоловікові? Може, є якийсь вихід? Який? Йому невідомо. Він знає одне — треба жити і боротися. Боротися хоча б заради… А втім, якщо доведеться пристати на умови (а іншого виходу в нього справді немає) цього страшного, дивного, безумовно, непересічного, а може, і геніального чоловіка, що ж… Чи не все одно, де жити у власному маєтку… На батьківщині чи десь там, як він казав — в Австрії, Німеччині, Італії…

«Ні, не все одно», — раптом розуміє Василь Слєпньов і вкотре до болю в щелепах стискує зуби.

XII. Європейські маски Прокопа

1

Це була подорож кількома країнами. Подорож багатого угорського феодала графа Естерхазі. Зі слугами й охороною. Він їхав, звісно, не криючись, відверто, розкошуючи. У Будапешті у графа були якісь справи, зустрічі з іншими, рівними йому угорськими вельможами. Далі відвідали Відень, де граф побував із візитом у знайомої високоповажної дами, а разом із нею — у Віденській опері.

— Шкода, що вже помер Моцарт, — сказав він після вистави, уже в готелі, де зупинився. — Ніхто не вмів диригувати так, як він.

Його слова адресувалися Василеві Слєпньову, котрий їхав разом із ним в екіпажі на правах особистого слуги. За дні мандрівки Василь Петрович чимало-таки почув цікавого, дуже вже цікавого для себе. Бо дорогою Естерхазі-Кульчинський багато розказував.

— Ви, вважайте, єдиний, кому я це розповідаю, — кілька разів наголосив граф.

Він не раз запитував себе — навіщо ця людина розповідає про своє дитинство і юність, про свої численні пригоди, про те, хто він насправді. І якось після чергового монологу, дивлячись за вікно карети, за яким миготіли придорожні дерева, зрозумів: навіть цьому страшному чоловікові потрібно було, виявляється, вилити душу. Адже нікому з найближчого оточення, ні, тим більше, так званим друзям зі шляхтичів Марушко-Кульчинський-Естерхазі відкритися не міг. З другого боку, своєю сповіддю він ще більше прив’язував Слєпньова до себе, прозоро натякав на те, що вони відтепер нерозлучні, що нікуди новому партнерові не дітися.

Василь Петрович це розумів і сам. Обставини складалися так, що, крім цієї людини, він нікому не був потрібен, та й поза своїм оточенням він — ніхто, навіть якби його не вбили за спробу втекти, а покинули в якомусь населеному пункті Європи. Щоправда, була обставина, збагнути яку він не міг. Напередодні від’їзду він став свідком розмови графа Естерхазі з людиною, яку не міг не впізнати. Це був той, хто називав себе ротмістром Кругловим. Ні, він не міг помилитися, обізнатися, адже надто вже добре його запам’ятав. Точніше, він чув тільки уривки розмови, з якої зрозумів, що Круглов повертається до Росії, щоб напасти на якогось багатого купця Гжесов’яка, а Естерхазі рухатиметься на захід.

Слєпньов раптом відчув себе майже у звичній ролі — шпигуна, розвідника у стані ворога. Якщо людина в помаранчевій масці має намір все-таки повернутися у межі Російської імперії, то, може, і в нього є шанс повернутися разом із ним, чому б ні?

Отож за дорогу Слєпньов дізнався дуже і дуже багато. Постарався все запам’ятати. А диви, що-небудь згодиться… Як згодом виявилося, він цього разу не помилився. Але куди вони їдуть і навіщо? Три тижні після їхнього виїзду з Відня, і відповідь з’явилася сама собою. Вони покинули власне Австрію і їхали вздовж гір південної Богемії. У лісі, який починався за довгою лисою горою, екіпаж і його ескорт зупинилися біля невеликого, схожого на будиночок лісника помешкання. Назустріч їм вийшов чоловік років сорока, зодягнутий у червоний камзол, і про щось заговорив із графом.

— Тут у нас щось на зразок перевалки, — сказав уже по-російському Естерхазі, повертаючись до Слєпньова. — Цей ліс і будиночок років п’ятнадцять тому один німецький князь купив у місцевого барона. Заїхав погостювати, і так йому цей ліс сподобався, що він його купив за доволі пристойну суму. Тепер це такий собі, уявіть, острівок князівства Анхельст-Пфальц у південно-західній Богемії. Ви чули коли-небудь про князівство Анхельст-Пфальц?

— Ні, — чесно відповів Василь Петрович.

— А вам же судилося в ньому побувати, — сказав граф. — Князівство це досить невеличке, столиця Плацфельг, містечко Нойбертштадт та ще двоє містечок. Ну, ще півтора десятка сіл. Останнім часом сусідній Великий Пфальц, виявляє до князівства підвищений інтерес. Цікавляться сусідоньки. Як би нам, коли приїдемо, та не опинитися в іншій державі. Ну, та, як кажуть у вашій Росії: «Бог не викаже, то й свиня не з’їсть». Правильно я запам’ятав ваше прислів’я?

— Правильно, — згодився Слєпньов.

— От і гарно-гарнесенько, — сказав Естерхазі-Кульчинський і всміхнувся. — Зараз переодягнемося, повечеряємо. А завтра раненько рушимо далі.

Після того, як вони викупалися з дороги у приміщенні, яке дещо нагадувало російську лазню, Слєпньову принесли його новий одяг, який виявився доволі тісним. Це був напіввійськовий мундир, схожий на той, що Василь Петрович бачив колись в австрійських вояків. Чоловік, котрий приніс мундир, похитав головою і щось сказав. Незабаром прийшов один із їхніх супутників і польською повідомив Слєпньова, що кличе їхня світлість.

«Ого, вже світлість», — подумав Слєпньов.

Він, проте, слухняно підвівся і пішов за провідником. У невеличкій залі, куди його привели, Слєпньов побачив також переодягнутого у ще пишніший костюм, ніж попередній, Кульчинського-Естерхазі.

— Так, а одяг вам не підходить, малуватий, — сказав той, скептично оглянувши новий костюм Василя Петровича. — Але дарма, приїдемо у Плацфельг — пошиєте собі новий.

Він одійшов, подивився на Слєпньова примружено, якось смішно тупнув ногою, зняв капелюха з перами, розкішного, широкого.

— Дозвольте представитися — його світлість Людвіг Другий, правитель князівства Анхельст-Пфальц. Ви здивовані?

— Я вже нічому не дивуюся, — сказав Слєпньов.

— І правильно робите, — засміявся князь Людвіг другий. — А поки що я запрошую вас на вечерю. Зараз покуштуєте місцевих кабанчиків, качок, та й рибка тут смачнюща, а попоїсти, як я зрозумів, ви таки любите.

2

Уже пізніше, коли вони прибули до місця їхньої подорожі, Слєпньов дізнався багато чого з історії перетворення Мечислава Кульчинського на анхельст-пфальцського князя Людвіга. Уперше Кульчинський побував у Німеччині 1778 або 1779 року. Про що ми дізнаємося з книги, яка описує шляхетські роди Брацлавського і Волинського воєводств. Саме 1779 року Збігнев Кульчинський отримав несподівану спадщину із Сілезії. Отож саме тоді пан Мечислав, уже знатний шляхтич із Польщі, прибуває до князя Зігфрида фон Тотлебена. Старий князь радісно зустрічає сина свого хай і далекого родича. Тим більше, що той привозить йому дорогі подарунки: золоте намисто для дочки, кілька цінних картин, статуетку зі слонової кістки. Гість із Польщі каже князю, що хотів би помандрувати Німеччиною, побачити знамениті собори і картинні галереї. Зраділий князь диктує своєму секретареві листи до інших знайомих і родичів, коронованих осіб Німеччини, бургомістрів кількох німецьких міст. Ці листи відкривають Кульчинському шлях до багатьох німецьких держав. Треба сказати, що тоді територія Німеччини була досить подрібнена. Звичайно, це вже не ті 265 карликових держав, які існували в сімнадцятому столітті до Вестфальського миру, що поклав край кровопролитній Тридцятирічній війні. Але і в другій половині XVIII століття після всіх укрупнень і приєднань, відповідно до так званих реґензбурзьких угод, зберігалося ще 39 незалежних держав. З одного боку, це трохи заважало мандрувати Німеччиною, але з другого — сприяло такому «туристові», як Кульчинський, адже часто-густо мешканці одного князівства, курфюрства, графства, баронства, єпископства не знали, що діється у сусідів. Поряд із такими більш-менш великими державами, як Прусія, Баварія, Сілезія, Саксонія, Мекленбург, Пфальц, Шлезвіг-Гольштейн, існувало з десяток дрібніших і понад два десятки крихітних і навіть зовсім крихітних державок, які зберегли незалежність, а розмірами поступалися володінням польських знатних феодалів. Кульчинський швидко зрозумів, які вигоди обіцяє йому така роздрібненість. Вісім місяців перебування в кількох таких державах кілька разів закінчувались тим, що, погостювавши у певного князя чи барона, він за місяць повертався до нього ж або до його підданого, не такого значного феодала, уже в зеленій масці. Маючи феноменальну пам’ять, він запам’ятовував усі ходи і виходи, розташування тих чи тих кімнат, міг відтворити їх і після кількох місяців відсутности.

Йому потрібні були спільники, які знали б німецьку мову. І вже під час першого приїзду до Саксонії Кульчинський-Марушко за протекцією свого старого друга-агронома Дітриха Кронцкремера знайомиться з таким собі торгівцем кіньми Густавом Балторесавном, родом чи то зі Швеції, чи то з Південної Данії. Він одразу відчув споріднену душу. І цей Густав на багато літ стає його найближчим помічником у Німеччині. По суті, Прокіп Марушко, розлучаючись із ним першого разу, дає єдине завдання — знайти надійних людей для майбутніх грабунків. Маючи необхідні засоби для пересування і небідного існування, які залишив той-таки Прокіп разом з обіцянкою неодмінно повернутися, Густав Балторесавн за чотири роки відсутности свого патрона добирає необхідну команду, навіть самостійно влаштовує кілька розбійницьких вилазок. Восени 1782 року до нього в умовлене місце прибуває гонець від Кульчинського і вручає кошти на купівлю садиби в Саксонських рудних горах. Наступного року з другим візитом до Німеччини прибуває вже Мечислав Кульчинський. Тут його й осяює нова геніальна ідея — з’ясувати, а чи не має хтось із німецьких князів родичів у Польщі. У результаті тривалих архівних пошуків він довідується, що князь анхельст-пфальцський Карл-Ґюнтер Четвертий має польські корені. Його дід, будучи у складі якоїсь делегації німецьких князів для переговорів із польським королем Станіславом Лещинським (той, як відомо, був ще й кюрфюрстом (королем) Саксонії), познайомився з якоюсь польською шляхтянкою з роду Легницьких і повіз її із собою вже як свою дружиноньку.

У князя Карла-Ґюнтера був син, звісно ж, спадкоємець. Ще так, про всякий випадок, грабіжнику зеленій масці вистежує спадкоємця князівського трону під час його поїздки в сусіднє князівство і вбиває. Він довго стоїть над убитим русявим юнаком із витонченими рисами обличчя, зовсім не схожим на нього самого, і вдивляється, вдивляється в його обличчя. Може, хоче запам’ятати риси вбитого якнайкраще, а може, сподівається, що душа вбитого переселяється в його тіло. Хтозна. Над ним шумить чужий ліс.

Коли Прокіп підводить голову, то бачить одиноку хмарину, яка непорушно застигла над лісом. Хмарина немов пильно вдивляється у нього самого. Чи то око Господнє? Можливо, вперше він запитує себе, чи насправді вірить у Бога. Перед ним постає видиво процесії, під час якої несуть на кладовище спочатку того, хто вважався його батьком, але не був ним насправді, а потім матір, яка вбила так званого батька. Потім — і діда Трохима, який любив його, можливо, єдиний з усіх на цьому світі любив по-справжньому. «Та ще Яринка і Гелена», — додає він і відводить очі від хмарини. Він ще довго стоїть, немов прикипівши до місця злочину. Намагається ні про що не думати, але думки самі не йдуть із голови. Він одганяє їх і підводить голову. Хмарина трохи одпливла, немов звільняючи місце на небі його погляду. Але хоч як він вдивляється у чужу бездонну блакить, від якої щось терпне в грудях, нічого не бачить на чистому небі. «Чи мені не дано цього?» — думає він і нарешті рушає з місця.

Незабаром після вбивства Прокіп повертається до Польщі і знаходить маєток Легницьких. Там він знайомиться з паном Конрадом, входить із ним у доволі близькі стосунки, викликає його симпатію, дізнається, що з далеким німецьким князівством цей збіднілий рід давно втратив зв'язок. Утім, задля безпеки нової затії Конрад Легницький усе-таки гине на полюванні. Цього разу — від випадкової стріли одного з мисливців. Мисливцю, звісно, добре заплатили. Чи варто казати, що, ледве розпочавши на чималі гроші переобладнання власної садиби, дрібний шляхтич Кшиштоф Мацкевич також гине.

По двох роках після цих рядових смертей у польській глибинці шляхтич зі східного воєводства Мечислав Кульчинський знову поспішає на води в Німеччину. Йому треба підлікувати нирки, які почали поболювати. Відвідав води у Баден-Бадені, курорті, який тільки-но почав набувати слави. Подбавши про здоров'я тут (хоч воно й так було непогане), він знову мандрує німецькими князівствами. Так він вдруге опиняється в столиці маленького князівства Анхельст-Пфальц, містечку Плацфельг, і з'являється з візитом до князя Карла-Ґюнтера. Звісно, тепер уже не як Мечислав Кульчинський, який офіційно ніколи й не був у цьому маленькому, посередньому князівстві, а як син польського шляхтича Конрада Легницького — Людвіг. Він довго стоїть перед ворітьми князівського палацу, і нарешті його допускають до його світлості князя Карла-Ґюнтера. А князь, що довго перебував мало не в прострації від смерти свого сина, єдиного спадкоємця трону, лише тепер ледь-ледь почав приходити до тями після важкої втрати.

Треба сказати, що в цьому разі Прокіп Марушко все розрахував, як блискучий психолог. Ніякого Людвіга Легницького в природі, звісно, не існувало. Не було такого сина і взагалі синів у Конрада Легницького, але саме Людвігом звали улюбленого сина старого князя, який загинув від руки невідомого розбійника у зеленій масці. Але так само звали дуже й дуже шанованого в роду князя Карла-Ґюнтера — також їхнього предка Людвіга, який одружився колись із полячкою. І ось, з'явившись із візитом до старого князя, Прокіп повідомляє, що на честь далекого предка і був названий син Конрада Легницького, мало того, помираючи, цей самий Конрад нібито посилає сина до родича-князя з листом і багатими дарунками. Він просить, не маючи інших близьких родичів, якщо можливо, якось сприяти долі і навчанню сина, який так прагне знань. Історія повторюється. За кілька тижнів перебування у Плацфельгу лже-Людвіг Легницький увагою, шанобливим ставленням, розумом, знанням етикету буквально зачарував старого князя. Той дивився на нього спочатку трохи байдуже і насторожено, потім його погляд потеплішав і, нарешті, посвітлів зовсім. Цей поляк Людвіг дедалі більше нагадував князю його покійного коханого сина — Людвіга. Вони не лише були братами в четвертому поколінні, але, як виявилося, народилися в один рік і майже в один день. Князь дедалі більше бачив у цьому знамення долі, прив’язувався до свого гостя. І коли той уже зібрався від’їжджати, сам запропонував Людвігу стати його прийомним сином. Той здивовано подивився на нього, потім, розчулившись від такої чести, став на коліна перед майбутнім батьком і зросив сльозами його старечі руки. Князь дав їх поцілувати, а потім поклав на голову нового сина. Знав би бідолашний князь, чию голову він так ніжно гладив, дивуючись такому виявленню почуттів!

Після офіційного акту усиновлення і проголошення Людвіга спадкоємцем князь посилає новоявленого сина вчитися в католицьку Італію (позаяк сам був ревним католиком), у знаменитий Болоньський університет, який п'ять років тому закінчив справжній Людвіг. У Болоньї з'являється новий студент, досить кмітливий, досить освічений, який незабаром стає загальним улюбленцем. Йому віщують велике майбутнє у наукових колах. Ось тільки якби він віддав перевагу науці перед монархічною кар'єрою. Тим часом в Італії з'являється грабіжник у синій масці.

На той час ситуація в Італії дещо нагадувала німецьку, надто ж своєю подрібненістю на чималу кількість держав і міні-держав. Спочатку напади грабіжника у синій, масці стосувалися дрібних італійських феодалів, окремих міст, у яких уже відкриваються музеї. Згодом він зрозумів, що найбільша цінність Італії — її багаті зібрання картин знаменитих художників часів італійського Ренесансу і не менш чудові скульптури, які прикрашали маєтки аристократів у Модені, Романьї, Венеційській республіці, Ломбардії, Південному Тиролі та інших областях.

Нехай читача не дивує те, що Мечислав Кульчинський міг довго бути відсутнім у своїх маєтках. Для того часу це було майже нормою. Поміщик — як у Польщі, так і в Росії — міг роками не навідуватися до своєї родової садиби. Аби грошики справно текли до Кракова, Санкт-Петербурга, Парижа чи в якесь інше місто, де він жив. У тодішній Польщі багатому шляхтичеві навіть дозволу на подорож не треба було отримувати у королівській канцелярії. Шляхтич, котрий користувався на загальнодержавному сеймі правом «вето» на будь-який королівський указ, який міг сказати своє грізне вельможне «Нє позвалям!» («Не дозволяю!») на будь-який королівський вердикт, після чого той миттєво втрачав силу, був сам собі королем.

Тим часом Людвіг-Мечислав, повчившись трохи у Болоньї і паралельно завівши там собі нові знайомства і нову справу, здійснивши кілька зухвалих пограбувань, їде на батьківщину, звідти — знову до Німеччини і через рік повертається до Італії. Він явно не може всидіти на місці, його спалює жадоба діянь і нових пригод. А втім, хтозна, може, він утікає від самого себе. До опанованих мов додається і латинська, яку він, втім, не любив, позаяк вона не давала йому жодної практичної користи, хіба що у спілкуванні з католицьким духовенством перед тим, як навідатися до монастиря. Проте цікаво, що в довжелезному реєстрі його грабунків майже немає саме монастирів. Побоювання вищої кари?

Саме тут, у Болоньї, його й наздоганяє звістка про смерть названого батька. А батечко його, Карл-Ґюнтер, отримав перед тим новий серцевий напад і слідом за цим нервовий розлад. Сталося це після нового наскоку на його володіння. А напав все той-таки печально відомий у німецьких князівствах, кюрфюрствах, графствах і єпископствах грабіжник у зеленій масці. Убивця його сина. Він уперше побачив його на своєму подвір'ї, спробував навіть підійти до нього, аби зазирнути йому в очі, і зупинився на півдорозі. Грабіжник також спочатку круто розвернув коня, а потім виходом промчав мимо князя, як вихор смерти. Ось після цього, а не лише внаслідок того, що маєток і палац досить добре почистили, у князя й стався нервовий розлад. Перед смертю він написав зворушливого листа своєму названому синові, але, так і не дочекавшись його приїзду, віддав Богові душу.

Повернувшись до столиці князівства після прикрої звістки про смерть князя-батька, молодий князь стояв у родинному склепі біля могил названих батька і брата. Чи здригнулася його душа при цьому — лишається невідомим. Та один зі слуг бачив, як він заточився і ледве не впав на котрусь із могил.

Достеменно відоме інше — тепер людина у синій масці, як і людина в зеленій масці, могла розгорнути діяльність на повну силу, міць і зухвалість. Князь Людвіг, який, природно, тепер був обтяжений державними справами, про що з неабияким жалем він заявляє своєму улюбленому професору Карлу Ленчіні, кидає навчання в університеті і поселяється у Плацфельгу. Час від часу він з'являється з візитами до інших німецьких правителів. Щоб через рік-два — чи й раніше — з'явитися перед ними вже в іншому образі. Звісно, під зеленою маскою. Позаяк у князівстві знають про його польське походження, то цілком легально у його замку з'являються польські слуги. Через якийсь час він так само легально їде з візитом до своїх родичів у Польщу, перетворюючись там на Мечислава Кульчинського. Потім він купує ділянку лісу в Богемії, використовує дім, який за його наказом збудували тут, як перевальну базу у своїх переїздах із Німеччини до Польщі і навпаки.

Але цього йому, як виявилося, було також мало. Наприкінці вісімдесятих і на початку дев'яностих років вісімнадцятого століття відбуваються ще два не менш зухвалих перетворення Прокопа Марушка. Він звертає погляд на південний схід від свого невеличкого німецького князівства — до Австрії.

3

Про діяльність Прокопа Марушка в Австрії та Відні, зокрема, дають уявлення «Оповідання невідомого». Позаяк ці дев'ять невеликих оповідань, об'єднані спільним героєм і, по суті, єдиним сюжетом, можна сміливо назвати повістю у новелах. Цікаво, що вони видавалися двічі — наприкінці дев'ятнадцятого століття і на початку шістдесятих років століття двадцятого. Перше видання цих оповідань пов'язане з доволі романтичною і трохи таємничою історією. До тепер уже маловідомого австрійського письменника Роберта Фертебаха якось завітала невідома дама. Коли вона підняла нарешті свою вуаль, бідний письменник побачив привабливу особу з тонкими, ледь загостреними рисами обличчя, щоправда, трохи довгастим носом і ледь-ледь косооку. Вона назвала себе — графиня Рената Лейнбелен. Це заінтригувало Фертебаха ще більше, адже він знав, що графський рід Лейнбеленів належить до вищого аристократичного світу Відня. Графиня Рената, оглянувши його доволі скромну оселю своїм швидким поглядом, простягла письменнику зошит у ледериновій обгортці.

— Ви принесли мені свої твори? — здогадався бідолашний письменник, подумки зауваживши, що сверблячка графоманства, як виявляється, не обминає й таких аристократок.

— Ні, — розчарувала його графиня. — Це написала не я.

— Не ви? — здивувався письменник. — Тоді хто? Ви за когось клопочетеся?

— Цей зошит я знайшла у шухляді столу моєї рідної бабусі, — сказала графиня Рената. — Вона недавно померла, може, ви чули?

— Так-так, чув, звісно, — поспішив потвердити Фертебах, подумавши, що, можливо, видання писанини померлої графині принесе і йому якісь дивіденди.

— Бачте, це навіть не бабуся писала, — вдруге розчарувала господаря скромної квартирки відвідувачка. — Тут наприкінці зошита стоїть дата — 1792 рік. То, можливо, цей зошит належав ще моїй прабабусі.

— Ви хочете, щоб я прочитав цей зошит? — ввічливо і люб'язно поцікавився Фертебах.

— Так, пане письменнику, — сказала молода відвідувачка. — Перед тим, як іти до вас, я також його прочитала, і, як на мене, це дуже цікава історія. Цілком у стилі ваших оповідань.

— Значить, ви читали мої оповідання? — уже з неприхованою радістю запитав письменник.

— Так, тому й принесла вам цей зошит, — незнайомка опустила погляд.

— Добре, залиште, я постараюся прочитати, — сказав Роберт Фертебах.

Він узявся читати вже через кілька днів. І не тільки прочитав оповідання із зошита в ледериновій обгортці, написані швидким, таким, що ніби втікав кудись, місцями зовсім недбалим почерком, а через рік уже й видав їх, ці «Оповідання невідомого». 68 років потому книгу випадково знайшов уже сучасний видавець і перевидав її.

«Оповідання» доволі багатослівні, сентиментальні, одне слово, повністю належать своєму часові. Але мають і чесноти — інтригуючий сюжет і загадку особистості головного героя. Про загадку ж автор, який побажав лишитися невідомим, кілька разів нагадує сам. Щоб не втомлювати текстами «Оповідань», стисло перекажемо їх. Звернемо увагу на одне оповідання, яке, либонь, найбільше стосується подальшого розвитку подій, певною мірою центральне, кульмінаційне. Це — сьоме за рахунком — «Бажані зустрічі». Але спершу стисло перекажемо зміст попередніх шести. У першому («Незнайомка») герой, він-таки оповідач, прибуває до Відня. Це тридцятирічний німецький князь. На балу в одного з віденських аристократів він, за звичаєм таких балів, у масці зустрічається з незнайомкою, також у масці. Вони танцюють, розмовляють про те, про се, як годиться на таких балах. Він, зачарований її освіченістю, ніжним, млосним голосом, просить хоч на хвильку відкрити обличчя, але вона відмовляється зняти маску. Більше того, таємнича незнайомка покидає бал, наказуючи герою новели не переслідувати її. Ось закінчення оповідання:

«— Але чому? — запитав я. — Чому, моя таємнича незнайомко? Адже я, не знаючи вас, можу вас ніколи не зустріти. О, не будьте такі жорстокі!

— Якщо нам судилося знову зустрітися, ви мене знайдете, — була відповідь.

— Як? — спитав я.

— Подумайте, — сказала вона.

Я відчув під маскою її усмішку, а вона, змахнувши на прощання своєю чарівною ручкою, легко, майже підстрибуючи, побігла сходинками донизу, до виходу. Така собі граційна кізочка, лань, яка лишила у повітрі запах дорогих парфумів.

Я дивився їй услід і, не витримавши, голосно зітхнув. Може, все-таки кинутися за нею? Але ж вона наказувала мені не сміти. Ох, як я потім докоряв собі, що не кинувся наздоганяти її! Я вже не міг ні з ким танцювати, меланхолійно пив шампанське, кілька разів поглядав на двері, за якими, здавалося, ось-ось має з’явитися моя таємнича фея. Але вона не з'явилася. Не було її і на подвір'ї палацу, хоч я пошукав мимоволі, коли сідав у свою карету, яка здалася мені цього разу такою холодною. Повернувшись до себе, у будинок, де зупинився, я цілу ніч згадував наші такі милі розмови, її голос, але знайти ключ до розгадки — як мені відшукати її — так і не зумів. Прощавай, таємнича незнайомко».

Але це був лише початок. Така собі інтригуюча кінцівка, яка мала продовження. У другій новелі — «Голос» — розповідається, як герой блукає віденськими вулицями, як спостерігає за каретами і, врешті-решт, бачить даму, яка виходить із карети, чує її голос, яким вона віддає наказ своєму слузі, і раптом, вражений до глибини душі, розуміє, що перед ним його таємнича незнайомка. Він хотів було підійти до неї, привітатися, представитися, але щось його зупинило. Довго звучить у ньому її голос, він уявляється то співом пташки, то посвистом вітру, то мелодією флейти і т. д., і т. ін. Герой приходить у будинок, де зупинився, і намагається відтворити цей чарівний голос, повторюючи і так, і так почуті слова з наказу, який дама віддавала своєму слузі. І раптом це йому вдається. Він чує, як його вуста озиваються голосом незнайомки. Відповідає їй. Починає розмовляти сам із собою.

«— Що це, хвороба? — запитав я сам себе. Мої розмови, моє відчуття голосу, навіть присутности незнайомки спершу мене досить злякали.

— То що ж це? — знову запитав я.

І сам собі відповів:

— Ні, це не хвороба, це — кохання».

Так, це було кохання. Свої страждання, нові марні пошуки коханої герой-автор «Оповідань невідомого» описує у третій новелі — «Тінь». Варто сказати, сентиментально-занудній, звісно, як на суб’єктивно читацький чи читацько-письменницький погляд людини кінця двадцятого століття. Лише наприкінці «Тіні» герой нарешті дізнається, що предмет його зітхань і мук — графиня Л.

Четверте оповідання — «Сукня для балу». Герой оповідання дізнається, що графиня Л. замовила собі для балу, який мав відбутися в одному з аристократичних палаців Відня, нову розкішну сукню. Він, бідолашний, їде у модне ательє, де шиють цю сукню, підкуповує власника ательє, зізнавшись йому, як виявилося, не позбавленому сентиментів, вже старому євреєві, що закоханий у графиню. І той, хоч попередньо позітхав і повагався, та коли у його долоню ліг доволі значний папірець із певною сумою, дозволяє герою вдавати із себе слугу. Під виглядом слуги герой оповідання і привозить сукню графині Л. у її дім. Служниці графині він каже, що його господар велів йому повідомити про результати цієї примірки — чи буде задоволена графиня. Він чекає «із сердечним трепетом» в указаній йому кімнаті, і коли графиня, нарешті, виходить у цій чудовій пишній рожевій сукні з відкритими високими, як пише автор «Оповідань», атласними грудьми — наш герой буквально вражений.

«Мені здалося на якусь мить, що мене напав правець або ж я став стовпом соляним посеред пустелі. Я подумав, що не зможу вимовити й слова, хоч би що мені сказала ця прекрасна жінка.

— Перекажи своєму хазяїну, що я дуже задоволена його роботою, — сказала тим часом графиня.

— Гаразд, я перекажу, — тихо, голосом, який уже зірвався на фальцет, відповів я.

— Тоді — йди, — сказала графиня, і я відчув, що вона насолоджується моїм збентеженням.

Але я стояв, не маючи сил рушити з місця. Що мені робити? Невже ця богиня зараз зникне з-перед моїх очей, можливо, назавжди? Що з того, що я знаю, хто вона? Як я потім посмію розкрити її таємницю і розповісти про це їй самій?

— Чого ж ти стоїш? — спитала графиня. — Чи ти привіз і рахунок від свого господаря?

— Ні, — сказав я і відчув, як тремтить мій голос. — Рахунок буде завтра.

— Тоді йди ж, — сказала графиня, вже відверто насолоджуючись моїм потрясінням.

— Гаразд, — сказав я і знову не зрушив з місця.

— Ти хочеш нагороди? — запитала вона.

— Ні, — поспішно запевнив я і раптом, осмілівши, сказав: — Я хочу бути вашим слугою».

Судячи з цього оповідання, вродливий помічник кравця справив певне враження на графиню Л. Сприяв цьому і його закоханий, водночас майже магнетичний погляд.

«— Я подумаю, — сказала графиня, — взагалі-то мені слуги потрібні. Приходь завтра в цю саму пору. Але до того часу ти повинен звільнитися від свого господаря.

— Гаразд, — тихо сказав я.

— Тільки знай — я ще нічого не вирішила, — засміялася графиня.

— Я прийду, — прошепотів я.

— Ну що ж, приходь, — засміялася графиня, повернулася і пішла, шурхочучи своєю чудовою сукнею.

Я уклонився вже навздогін і мовчки вийшов. Тільки серце моє тріпотіло спійманим птахом».

Насправді ж, звичайно, птахом, якого уміло зловили, була графиня Л. Але й вона виявилася жінкою з фантазією. Що було далі, автор «Оповідань невідомого» (читай — Прокіп Марушко) розповідає у третьому оповіданні — «Слуга». Отож, з'явившись наступного дня, безіменний герой оповідань довго чекав, доки його прийняли. І тут графиня, яка з'явилася у всьому своєму блиску, сказала, що бере його слугою. Герой, звісно, згоден на все. Але графиня засміялася і сказала, що він ще не знає повністю її умов.

«— Я згоден на все, — сказав я, не приховуючи закоханости у своєму погляді.

— Що ж, коли так, то ось тобі мої умови, — сказала графиня. — Ти стаєш моїм кріпаком, повністю моєю власністю. Адже ти зараз не кріпак?

— Ні, — сказав я. — Я маю документ підмайстра.

— Ну, а тепер станеш кріпаком. — Графиня дивилася на мене вже трохи зневажливо. — І друге — ти підписуєш документ, який дозволяє мені використовувати тебе, як я захочу. І робити з тобою, що я захочу.

— Ви так бажаєте? — сказав я ще тихіше, не посмівши підвести на графиню погляд.

— Бажаю. Сподіваюся, тепер ти не хочеш бути моїм слугою? — запитала графиня, виклично подивившись на мене, і це вже був не виклик аристократки простолюдинові, а швидше жінки — чоловіку».

Звичайно, вона не знала, з ким має справу. Прокіп Марушко, природно, підняв кинуту йому ніжною графською ручкою рукавичку. По суті, він під іменем Фріца Буеркена продав себе у рабство, зате вже наступного вечора побачив свою нову пані, коли вона лежала в ліжку. Щоправда, цього разу вона знову ж таки зневажливо пояснила йому, як треба вранці подавати їй у постіль каву. Але, звісно, новий слуга помітив, що вона не лише насолоджується своєю владою над ним, а й мимоволі милується ставною поставою і вродою нового слуги.

4

Шосте оповідання — «Примхи графині Л.» — цікаве лише тим, що показує, як насолоджувалася графиня своєю владою над новим слугою, змушуючи його вдовольняти свої забаганки. Вона справді примхливо викликала його по кілька разів до себе, змушувала червоніти і бити посуд, який він ніс на таці, наказувала суворо карати його. Вона брала його із собою на прогулянки. Дізнавшись, що він навчений грамоті, змушувала читати вголос уривки з тодішніх сентиментальних романів. Звичайно, «слуга» кинув у бій весь арсенал доступних йому засобів спокуси — від ніжних, крадькома кинутих захоплених поглядів, до гри м'язами і навіть, кажучи сучасною мовою, до ерекції, що нібито несамохіть виникала у найнепідходящі моменти. І врешті-решт спокусник Прокіп добився того, чого бажав. Це сталося в одному із затишних віденських гаїв, коли на деревах розпукувалися клейкі, яскраво-зелені листочки. Про це красномовно розповідає закінчення новели:

«Вона раптом повернулась до мене своїм прекрасним обличчям, і я побачив її великі злякані очі.

— Обійми ж мене, — сказала вона тихо, голосом, який охрип від хвилювання і пристрасті. — Чого ж ти вагаєшся, адже ти хочеш цього… Я ж бачу…

— Я… не смію… — прошепотів я, ледь-ледь нахиляючись над нею.

— Дурнику, — прошепотіла вона лагідно і торкнулася щокою мого вуха. — Це наказ, наказ твоєї пані, дурнику».

«Сталося!» — міг би вигукнути Василь Слєпньов, який любив подібні вигуки. Справді, сталося, і між графинею Л. і її слугою розпочався бурхливий роман. Добросовісно, хоч і з певною часткою іронії він описаний у наступному оповіданні — «Бажані зустрічі». По суті, повторювалася історія взаємин Прокопа Марушка з його колишньою справжньою пані-володаркою Геленою Зайончковською. Лише з тією різницею, що графиня Л. менше страждала комплексом своєї панської спесивости. Вона просто віддавалася почуттям. До того ж графиня Л. не була позбавлена романтичної уяви і затіяла зі своїм новим і незвичайним коханцем своєрідну гру. Вона призначала йому побачення у різних старовинних куточках Відня. Змушувала грати при цьому роль такого собі романтичного героя.

Але ця новела цікава, власне кажучи, навіть не цим. У ній з'являється згадка про графа Е., який також закохався у графиню. Він починає добиватися її прихильности, закидає дорогими подарунками. І одного разу герой-автор бачить, як графиня вперше цілує цього самого Е. І задумується: а чи не відкритися їй, що він насправді навіть вище графа за своїм суспільним становищем. Як-не-як князь, дідько його візьми.

Це відкриття, скидання, сказати б, маски під маскою станеться в наступному оповіданні — «Кінець таємниці».

Графиня Л. мовбито все ще кохає свого слугу. І водночас дедалі більше схиляється до графа Е. Ще б пак! Що їй слуга? Хоч і вродливий, і пристрасний, і коханець умілий, але ж граф має замок і володіння десь там, у Трансільванії, він рівня їй, навіть багатший за неї. «А слуга все одно нікуди не подінеться», — вирішує графиня і відсилає нещасного слугу у свій маєток, який знаходиться десь там, у передгір'ї Тірольських Альп. Слуга слухняно, звісно, з мокрими очима, вражений також жорстокістю своєї коханки-володарки, їде, та, ледве виїхавши з Відня, вистрибує з карети, і слід по ньому холоне. Він знову перетворюється на князя. Повертається до австрійської столиці, причепурюється і з'являється на бал, на який була запрошена і графиня Л., задля якого вона шила таку чудову рожеву сукню. Звичайно, побачивши свого «слугу» у новій личині, графиня замалим не дістала серцевий напад. Але, дізнавшись, що всю цю гру він затіяв заради неї, швидко змінила гнів на милість. Тим більше, що цей безсовісний граф Е. кудись несподівано зник. Подався, поїхав у свою забуту Богом Трансільванію чи що. Навіть не попрощався. Та князь зі своїх джерел знає, що граф таки добився свого у стосунках із графинею, і тепер ганебна втеча лише поглиблює його провину.

«Графиня дивилася на мене, і я помітив, що в ній борються якісь почуття. Може, вона змагалася сама із собою, а може, щось вирішувала.

— Я знову ваша, — прошепотіла нарешті графиня, нахиляючись до мене, і я побачив, як блищать знайомим блиском, але ще привабливіше її знайомі очі. — Ах, князю, який же ви пустун».

Так закінчується восьме, передостаннє оповідання. Дев’яте — «Печальна розлука» — цінне тим, що в ньому Прокіп Марушко трохи підіймає маску. Правда, не ту, фіолетову, що була у нього в Австрії і під якою він у вільний від любовних романів та балів час успішно грабував своїх уже австрійських «колег» — графів, баронів та іншу знать другої за величиною європейської імперії. Він, цілком можливо, всерйоз закохався у свою графиню. Після того, як запропонував стати його дружиною (вона радо погодилася), він вирішує зізнатися в чомусь дуже важливому і просить її дозволу. Графиня, звісно ж, дозволяє. Її очі горять вогнем цікавости у передчутті небувалої романтичної історії, де її любий князь, ну, трохи в чомусь там винуватий. Але її наречений розповідає їй, що насправді він ніякий не князь, що він простолюдин із далекої Польщі. Знаєте, пані, є така країна на сході. Що його господар був ріднею покійному князеві. І що він повинен був їхати в Німеччину, позаяк князь після смерті сина хотів усиновити сироту-родича. І ось цей простолюдин-слуга вбиває свого пана і їде під його маскою до родича пана. І стає нібито князівським сином, а потім і повноправним князем. Графиня вислухала цю розповідь-сповідь. І ось що сталося після цього несподіваного визнання. «Ми якийсь час мовчали. Серце знову шалено калатало у моїх грудях. Мені здавалося, що цілий світ дивиться з вікон, за якими синіло надвечір’я. Насправді ж на мене дивилася одна-єдина жінка.

— Ви не розігруєте мене? — запитала графиня.

— На жаль, ні, — сказав я.

— Ну, признайтеся ж, розігруєте, — сказала графиня, у її погляді бриніло благання.

— Ні, люба моя графине, — сказав я. — Усе, що я розповів — правда. Гірка, але правда. Я не хочу, щоб між нами була бодай краплина брехні, неправди.

Графиня затулила обличчя руками. Зчепила міцно пальці витончених рук, я бачив, як здригаються її плечі.

— Графине, — почав було я, простягаючи руку.

— Не смійте до мене торкатися! — раптом закричала вона і рвучко відняла долоні від обличчя.

Очі переді мною горіли ненавистю. Вони просвердлювали мене наскрізь. У них я прочитав вирок собі.

— Іди геть… Геть! — закричала вона. — Геть! Підлий хам, убивця!

Я не став сперечатися, встав і мовчки вийшов. Спустившись униз, я забув про екіпаж і поволі пішов мокрою віденською вулицею. Теплий літній дощ здавався мені холодним, осіннім».

Отже, Прокіп Марушко зазнав нищівної поразки, може, уперше у своєму житті. Хоч так і не сказавши всієї правди, відкрився графині А. Напевне, тому, що й справді її покохав і вперше у житті палко забажав, щоб покохали його справжнього, такого, як є, без маски. Покохали саме його, Прокопа. На жаль, це виявилося неможливим. Тим дошкульніше спікала гіркота його душу. Але до нього приходить якесь дивне натхнення. Зазнавши поразки, він негайно відбуває до свого князівства й одним подихом пише свої «Оповідання невідомого». При цьому виявляє неабияке, як на той час, літературне обдарування. Згодом його добре відчує Роберт Фертебах. Поки що ж Прокіп відсилає написане графині Л. Добивається короткого побачення з нею і попереджує, що в разі, якщо вона надумає розповісти комусь, хто він насправді, він розповість про їхні стосунки. А чим їй це загрожує, вона, здається, добре розуміє. Графиня гнівно наказала йому зникнути з її очей, але нікому так і не розповіла про те, що сталося між ними, про те, ким насправді був її коханець. Уперше Прокіп так жалів свою потенційну жертву. Лише згодом із гіркою іронією і якимось непередаваним жалем він розповів про цю пригоду Василеві Слєпньову. А через півроку, перед тим побувавши у своєму князівстві, він уже опинився у Трансільванії у личині графа Естерхазі. Може, цією новою пригодою він намагався загасити те, що спалахнуло у Відні?..

5

Наприкінці п'ятдесятих років XVIII століття, якраз у розпалі Семирічної війни, вищий світ Австрійської імперії потряс процес про шлюбне розлучення, який затіяла графиня Регіна Естерхазі. Сама вона походила з багатого і знатного австрійського графського роду Руффенштауфенів. Десь у середині сорокових років вона вийшла заміж за молодого трансільванського графа Тібора Естерхазі, який тоді якраз приїхав до Відня і почав його опановувати. Граф Тібор був не лише молодий, ставний, а й багатий та вродливий особливою східною красою. Казали, що його предки були начебто десь із Персії. Цей роман закінчився тим, що незабаром граф Тібор і графиня Регіна були заручені, а за кілька років вони, вже як чоловік і жінка, поїхали у замок графа, який знаходився у Трансільванських Карпатах (або Альпах, як там називали гори за зразком Швейцарських Альп). Там, у володіннях графа, графиня Регіна народила спершу дочку, а потім сина. Вона повністю віддалася сім'ї. Але по кількох роках графиня Естерхазі раптом виявила, що її чоловік захопився служницею, котра також народила йому сина. Служниця була молода й гінка, мала очі чорні, як смола, і могла збити з пантелику будь-кого. Але, на відміну від багатьох високопоставлених осіб, які крізь пальці дивилися на амури своїх чоловіків із челяддю, графиня Регіна не стала терпіти. Вона не зважила на умовляння чоловіка, який згодився відіслати свою пасію куди завгодно разом із її нащадком. Графиня Регіна покидає замок і їде до Відня. Вона забирає із собою дітей і, лишивши їх у столиці, звідти прямує до Рима, де добивається аудієнції у Папи, а добившись, подає йому прохання про розлучення. Чи то врода графині, чи смуток у її очах, чи її палке благання так вплинули на найсвятішого отця, але дозвіл на розлучення він дав. Даремно граф Тібор Естерхазі приїжджав до своєї дружини і навіть привселюдно на колінах умовляв простити його. Графиня була невблаганна. Більше того, вона добилася, що, крім майнової компенсації, яка була теж не маленька, їй дісталася та сама кріпачка, служниця-коханка разом із графським сином. Ні, графиня не стала знущатися з неї або якось вкорочувати життя нещасній, яка зазіхнула на її благополуччя. Вона просто заслала суперницю до глухого гірського сільця, яке належало їй, повеліла спорудити маленький будиночок і видати спокусницю заміж за вдівця-селянина. Тож нелегке життя і невідомість колишній служниці та її незаконнонародженому нащадку були гарантовані.

Граф Естерхазі спробував ще раз одружитися, він довго шукав собі підходящу кандидатуру і нарешті знайшов. Але нова дружина незабаром померла, дітей у них не було. Графиня Регіна вдруге заміж не вийшла, присвятила своє життя вихованню дітей. Її донька, коли виросла, доволі швидко стала дружиною багатого німецького барона фон Везенрейца. А ось одруження сина колишня графиня Естерхазі, яка повернула собі прізвище Руффенштауфен, не діждалася і померла в рік початку французької революції і великих європейських потрясінь, тобто 1789 року. Вона, кажуть, намагалася писати мемуари, але перед самісінькою смертю спалила у грубці два товсті зошити.

Син її виріс розбещеним, з вітром у голові, таким собі розпутним красунчиком. На ньому відбився і характер батька, і те, що мати дмухнути не давала на нього, ставши майже його рабинею. І вона сповна пожала плоди такого виховання. Уже другого дня після похорону матері він подався до віденських куртизанок, які швидко втішили його. А втім, що й казати, врода і маєтність приваблювали до нього осіб обох статей із знатних сімей. І чого там приховувати, смерть рідної муттерхен, яка віддавала йому і душу, і серце, була на його совісті. Річ у тім, що за рік до її смерті помер її колишній чоловік, з яким вона не підтримувала жодних стосунків і якого намагалася викреслити не тільки зі свого життя, а й зі своєї пам’яти. До Відня приїхав управитель графа Естерхазі і привіз його заповіт, де чорним по білому було написано, що його законний син Ференц стає його законним спадкоємцем і власником родового замку та всіх належних графові сіл та маєтків (а таких виявилося аж цілих сім), також пасовищ і навіть соляної копальні. Ця спадщина була якраз до речі, бо син жив на широку ногу, і, можливо, серце графині здригнулося б від такого благородства її колишнього чоловіка. Але був у заповіті один пунктик, прийняти який свавільна графиня Руффенштауфен не могла. Вона пожбурила геть заповіт, потім підняла й порвала. Річ у тім, що її син разом із замком та іншим багатством (доньці графа Естерхазі виплачувалася грошова і при тому теж чимала компенсація) повинен був отримати і графський титул, тобто знову стати графом Естерхазі, без цього заповіт не набував чинности. Але саме цього графиня фон Руффенштауфен допустити не могла, її ж син, що мав другий примірник заповіту (очевидно, граф передбачав, що всяке може статися), вирішив інакше. Він, довго не думаючи, прийняв і заповіт, і титул. Відбулася досить гучна і неприємна розмова, яка переросла у чи не першу велику сварку, але синок не відступив. Між ним і матір'ю пробігла чорна кішка. Графиню після цієї сварки спостиг нервовий розлад, вона впала в чорну меланхолію, не хотіла нікого бачити, а роком пізніше померла.

Незабаром після цього Ференц Естерхазі почав упадати за графинею Л., тобто графинею Лейнбелен. Тут він на свою голову і познайомився з князем анхельст-пфальцським, тобто Прокопом Марушком. Прокіп після одного зі щедрих частувань графа дізнається про досить істотну для себе деталь. Виявляється, новоспечений граф Естерхазі ніколи не був у своєму родовому замку. Мандрівка до якоїсь Богом забутої діри в горах, та ще і в небезпечній Трансільванії, поряд із турецьким кордоном, який часто порушували бусурмани, була не для розманіженого графа Ференца. Він цілком задовольнявся тим, що двічі на рік приїжджали управитель замку або його помічник і привозили потрібну суму грошей та звіт, до якого він і не заглядав. Прокіп дізнається саме про те, що його цікавило: окрім цих двох служителів замку, ніхто з його рідних місць Ференца Естерхазі не бачив.

Чи варто дивуватися, що граф Естерхазі незабаром зникає. Усі його документи, звісно, благополучно перекочовують до Прокопа Марушка. Цю операцію Прокіп приурочив до чергового приїзду управителя, про що він дізнався від свого приятеля-графа. Зникає й управитель. Прокіп викликає до себе його помічника, але той не доїжджає навіть до Відня, позаяк дорогою на нього нападають розбійники. А через два місяці він сам уперше з'являється в замку в образі графа Естерхазі. Прокіп-Естерхазі оголошує, що він не дочекався ні управителя, ні помічника, а через те й приїхав. Він проводить «розслідування», виявляє чималеньку «нестачу» й оголошує, що обидва вони втекли з великою сумою грошей. Звісно, ніхто з підлеглих не став перевіряти. Відтепер граф живе якийсь час у замку, але вряди-годи мандрує «до Відня». Приблизно через рік у Трансільванії уже орудує грабіжник у червоній масці. Згодом про його пригоди з'являться легенди і повість у Румунії.

До речі, діяльність Прокопа Марушка у п’яти різних країнах сприяли тому, що йому було доволі легко збувати награбоване. Він продавав, скажімо, німецькі коштовності і картини у Польщі, польські — у Німеччині, Угорщині, Трансільванії тощо. На нього полювали, але полювали за конкретним бандитом у помаранчевій, зеленій, синій, фіолетовій і червоній масках. Інтерполу ще тоді не було і зв’язків між поліціями різних країн також, а країн тих було у Європі в кілька разів більше, ніж тепер. Якщо й були якісь зв’язки між правоохоронцями, то тільки сусідніх країн. Відтак пошуки ні до чого не приводили.

Прокіп Марушко мав три основні лики, також маски — шляхтича Мечислава Кульчинського, князя Людвіга Другого анхельст-пфальцського, графа Ференца Естерхазі. Щоправда, в Італії він ще був купцем Сільвіо Беркунціні, а в Австрії, поза Віднем, бароном Фрідріхом фон Гальдхайном. Але дві останні личини — це все-таки тимчасові фантоми, його своєрідні примхи. Постійними були три перші, з якими він навіть частково зрісся.

ХІІІ. Останні постріли

1

Уже майже місяць Василь Слєпньов жив у маленькому князівстві Анхельст-Пфальц. За цей час йому як особистому ад’ютанту-секретарю довелося кілька разів супроводжувати князя Людвіга Другого. Таку посаду вигадав для нього Прокіп Марушко. І він міг пересвідчитися в тому, що справи у князівстві йдуть досить і досить непогано. Їдучи містечком чи й навіть селом, князь міг ткнути пальцем і сказати, усміхаючись:

— Ну, як, пане ад'ютанте? Чистенько скрізь, га? Не те, що у вашій задрипаній Росії чи навіть Польщі, чи не так?

— Та й Польща ваша теж, — якось дозволив собі трохи огризнутися Василь Петрович.

— Моя, та не моя, — засміявся князь. — Якщо вже бути відвертим, то наша з вами батьківщина — Русь. А деякі оригінали у тих краях ще й Україною її називають. Читали такого собі Івана Котляревського?

— Ні, — признався Василь Петрович.

— А я читав, — посміхнувся Прокіп Марушко. — Цікава книжечка, скажу вам. Задумав цей дивак по-малоросійськи «Енеїду» відтворити. Ту саму, Вергілієву. Ну, як вам це подобається?

— Та вже ж, спроба цікава, — скептично буркнув Слєпньов.

Він і справді мав можливість упевнитися в тому, що піддані поважають і навіть люблять свого князя. Це його здивувало, а потім збентежило. Василь Петрович не був надто сентиментальним, однак думка про те, кого так поважають ці люди, які нічого не підозрюють, змушувала його не раз мимоволі здригатися. «Так, цей світ жорстокий, але ж не такою мірою», — подумав він одного разу під час чергової поїздки, коли обдумував почуте від самого Прокопа про його жебрацький шлях, потім шлях нагору, і подумки підрахував кількість його жертв та уявив способи їх знищення.

Але саме після цієї поїздки, неначе почувши його думки, Людвіг-Прокіп запросив його до себе у кабінет. На столі стояв чималий бутель у плетеному кошику.

— Пригощайтеся, — сказав Людвіг-Прокіп і показав на бутель. — Чудове вино, щойно привезли з південної Франції.

Вони надпили з фужерів, які наповнив червоним, аж брунатним вином слуга, помовчали. Прокіп-Людвіг підніс фужер на рівень очей, подивився, відверто милуючись, простяг руку до світла, яке падало з вікна. Трохи помовчали, і Василь Петрович був змушений визнати, що вино таки справді чудове. «Цікаво, чи він просто запросив мене, щоб пригостити?» — подумав Слєпньов.

— Як ви вважаєте, пане мій ввічливий секретарю, — трохи іронічно запитав князь, — що мене найбільше мучить весь цей час, відтоді, як ми тут?

— Не можу знати, ваша світлосте, — відповів Слєпньов, стараючись приховати іронію.

— А подумайте гарненько. — Князь надпив трохи вина, поставив фужер на стіл. — Можливо, від вашої відповіді залежить ваша і навіть моя доля.

«Та пішов би ти зі своїми запитаннями і відповідями», — подумав Василь Петрович, але, звісно, промовчав.

Він уже зрозумів, що не в змозі убити цю дивну людину, водночас пожертвувавши собою. Не лише тому, що охорона у князя-графа-шляхтича була чудовою і пильною. Не піднімалася рука, ось яка біда. Та й втікати йому було нікуди. Він досі стояв над безоднею. І все-таки відповідати князю треба. Він задумався, надпив кілька ковтків чудового провансальського вина, а тоді сказав:

— Можливо, я вас і розгніваю, ваша світлосте, але, здається, ви думаєте про те, чи не покинути небезпечне ремесло і не зупинитися та не осісти де-небудь раз і назавжди.

Слєпньов, не без вагання висловивши те, що думав, чекав, що його співбесідник і господар спалахне, але той лише голосно зареготав. Навіть вдарив долонею об стіл і весело подивився на Слєпньова.

— А ви ще розумніший і спостережливіший, ніж я про вас думав, — сказав він, вдосталь насміявшись. — Я справді про це подумую. І, напевне, так і зроблю. Мені вже п’ятдесят років, навіть у мене сили не ті, що раніше, хоч на здоров’я я ніколи не скаржився. Та й обридло мені ось так, по саму зав’язку, це кочове життя. У Росію шлях мені заказаний, жити у гірському замку в образі графа не хочу. А ось це гарненьке князівство мені якраз підходить. Уже не раз пропонували приєднати його до Великого Пфальцу або Саксонії. Мені обіцяють зберегти князівський титул і певну автономію. А якщо захочу, можу стати і канцлером або навіть отримати право на приєднання до князівства двох сусідніх округів Великого Пфальцського князівства, чи то пак, курфюрства. Такі ось справи, пане Слєпньов.

Вони ще трохи випили, закусили південними фруктами і накришеною спаржею, а тоді князь Людвіг знов заговорив:

— Так що сите і поважне життя на старість мені забезпечене. Вам я можу гарантувати посаду управителя замку чи одного з маєтків. Якщо ж не хочете, то можете отримати компенсацію і садибу в Італії, яка мені також належить, маю на увазі садибу. То як?

— Не знаю, що й відповісти, — сказав правду Слєпньов.

— Ви все ще не облишили думки, що зможете колись змінити свою долю, — сказав Прокіп-Людвіг. — І дарма. Виграє той, хто вміє визнавати свою поразку і вчасно зробити з неї висновки. Життя людське самодостатнє, і не важливо, де ти його проживеш — там, у ваших полтавських краях, де б вам пожалували маленький маєточок, чи тут, де я вам пропоную набагато більше. Так, саме так, пропоную від щирого серця, можете не сумніватися. Прив’язався я до вас, хай йому чорт. Наче породичалися чи що… Хоч ви й зіграли свою роль у моїй поразці в Росії, так-так, у частковій поразці, я не боюся цих слів…

Слєпньов раптом збагнув — князь швидше радиться сам із собою, аніж із ним. Він відчув також, що зараз почує про якесь важливе рішення свого господаря, і не помилився. Прокіп-Людвіг налив вина, але цього разу лише пригубив.

Князь повідомив йому, поволі цідячи слова, що він, по суті, вирішив свою подальшу долю. Але свій план він здійснить після двох важливих подій. Про першу він розповість зараз, про другу — потім, коли завершиться успішно перша операція. Так-так, операція, нехай вас не шокує це військове слово.

— Або хірургічне, якщо вам більше до вподоби, — посміхнувся князь Людвіг. — Я теж трохи хірург і лікар для цього суспільства.

Далі Прокіп Марушко повідомив без недомовок, що він планує останнє у своєму житті велике пограбування. Його запросили на ювілей барона фон Грецтвельхайма — одного з найбагатших людей Баварії і навіть Німеччини. З надійного джерела стало відомо, що саме в барона знаходиться легендарний смарагд, який належав колись знаменитому бургундському лицарю Карлові Сміливому. Побутує легенда, що цей смарагд приносить щастя і багатство. І мовбито бунтівник-герцог саме тому й загинув у війні проти французького короля Людовіка XI, що перед тим продав смарагд, аби за виручені гроші найняти швейцарських найманців. Це диво стародавніх майстрів, описане в каталозі найбагатших прикрас, який був таємно виданий у Франції в XVII столітті, давно не дає йому спокою — закінчив Прокіп. Колись він заради нього навіть здійснив небезпечний рейд до Франції. Але тоді він ще точно не знав, у кого саме смарагд, послуговувався чутками. Тепер знає. Якщо операція завершиться успішно, значить, йому і справді фортунить у цьому житті. Якщо він усе розрахував точно, то барон неодмінно покаже смарагд своїм гостям, серед яких очікується прибуття багатьох князів та графів, баронів, єпископів із Німеччини та Австрії, а можливо, і декого з королів. Ось із них він і має намір взяти останній, можливо, найбагатший вилов. Перед тим, як остаточно згорнути справу.

— І що ви про це думаєте, пане Слєпньов? — спитав Прокіп-Людвіг.

— Що я можу думати, — відповів Василь Петрович щиро, — якщо ви вже самі все вирішили.

— Це ви правильно кажете, — посміхнувся Прокіп, — я справді вирішив, і так тому й бути.

Цю операцію, справді останню з відомих пограбувань, здійснених Прокопом Марушком як людиною у зеленій масці, він провів блискуче. Як зміг переконатися Слєпньов, вона була, як дві краплі води, схожа на пограбування гостей на балу князя Любославського, яке він розслідував, хіба що з деякими місцевими нюансами.

Прокіп Марушко в образі князя Людвіга Другого прибув на ювілей до барона Зігфрида фон Грецтвельхайма. Прибув разом із прислугою й особистою охороною, яку складали найвідчайдушніші і не раз перевірені його зарізяки з Німеччини та привезені з колишніх польських володінь. Був цього разу серед них і Слєпньов. Попередньо Прокіп проінструктував їх, він мав уже план-схему замку барона, у якому перед тим довелося кілька разів бути. Він усе передбачив, як вони мають діяти. У потрібний момент вони відчинили потрібні двері, пропустили до замку ще кількох спільників. Людвіг Другий тепер також непомітно показав, де і кому бути. Він із точністю до хвилини розрахував той кульмінаційний момент, коли високопоставленим гостям, серед яких були баварський і саксонський королі, продемонструють дуже коштовний діамант. А за ним мала настати черга і заповітного смарагда. У скромній кімнаті поряд із залою для прийому їх четверо разом із князем надягли маски: він — свою улюблену зелену, вони — чорні. Четверо інших, які спустилися з даху основної будівлі палацу, за умовним сигналом з’явилися на підступах до залу і роззброїли охорону. Вони блискавично ввірвалися до зали, одразу взяли на мушку найвисокопоставленіших вінценосних осіб, і це унеможливило будь-який опір. Ніхто не захотів ризикувати життям таких високих гостей.

Тепер Слєпньов, знаходячись біля дверей, міг спостерігати, як людина у зеленій масці обходить ряди, як збирає коштовності. Вилов був багатий — крім заповітного смарагда, ще з півсотні «експонатів». Але ж сталося й прикре. Під час наступної частини операції — «Зникнення», або, як сказав їхній отаман, «Розчинення», — один з охоронців барона, який з’явився зовсім несподівано з потайних дверей, відкрив стрілянину. Він тут-таки був убитий влучним пострілом, але загинув і найближчий німецький спільник Прокопа Марушка Густав Балторесавн. Настрій отамана зіпсувався. Він ледве дочекався кінця балу, а потім й офіційного прийому для найвисокопоставленіших гостей, до яких князь анхельст-пфальцський, звісно, належав. Ще через день він виїхав у числі перших.

— Так, втратити Густава — погана прикмета, — сказав він у кареті, звертаючись до Слєпньова. — Це вже сигнал.

Шляхи довкола баронського і навіть сусіднього замків були перекриті баварською поліцією і королівською гвардією. Браві баварські гвардійці обшукували навіть деяких гостей та їхніх слуг. Заглядали в карети і під карети. Але обшукати князя анхельст-пфальцського, звичайно, не посміли. Прокіп-Людвіг ще накричав на надто ретельного поліцая, який спробував заглянути за завісу його князівського диліжанса.

— А знаєте, тепер труп Густава напевне виставлять на якійсь площі для опізнання, — похмуро сказав князь, коли вони від’їхали від останнього поста, який перегороджував дорогу.

— Ви боїтеся, що хтось упізнає? — спитав Слєпньов.

— Ну, це навряд, — відповів Марушко після невеличкої паузи. — Хоч, звісно, така небезпека існує. Густава таки знали деякі купці і міняйли, звісно, під іншими іменами. А таки доведеться вжити додаткових заходів безпеки. Доведеться.

Він ударив спересердя кулаком об стінку карети. Потім хитнувся вперед, наче хотів щось сказати, але промовчав. Уже через кілька сотень метрів лісової дороги додав із гіркотою в голосі:

— Суть у тому, що я його поховати, як обіцяв, не зможу. Не викрадати ж труп. Напевне, охоронятимуть, та ще й, дивись, подвійною охороною.

Якийсь час їхали мовчки. Василь Слєпньов міркував, як тепер, після цієї невдачі, хоча й відносної, можуть змінитися плани Прокопа.

— Та ще справа в тому, — озвався по якомусь часі господар диліжансу. — У тому справа, пане Слєпньов, що Густаву було за п'ятдесят. Ми майже ровесники з ним. Значить, і справді пора подумати про спокій. Спокій душі, ха-ха. Так, пора.

2

Майже цілий тиждень князь Людвіг не виїжджав із замку. Два дні він взагалі пив по-чорному, не виходячи із спальні, куди йому приносили вино, міцний шнапс і наїдки. Двічі серед ночі він викликав до себе Слєпньова, та, випивши з ним, відсилав його. Він спробував було накричати на свого ад’ютанта-секретаря, та спохопився, махнув рукою: йди, мовляв, геть, не тривож душу. Виявляється, цей страшний чоловік мав якісь почуття! Та ще й неабиякі! І як дізнався далі Слєпньов, він не просто мав почуття, а був ще і закоханий.

Ще кілька днів проминуло, і князь сів на коня, сам, без охорони, помчав кудись стрімголов. Повернувся через два дні, щось похмуро насвистуючи, і знову замкнувся, тепер уже у своєму кабінеті. Лише на восьмий день після повернення з поїздки до барона фон Грецтвельхайма князь нарешті знову покликав до себе свого ад'ютант-секретаря. Коли той зайшов, він побачив господаря кабінету трохи змарнілим, з невеликими мішками під очима. Але він був уже цілком тверезим. Усе-таки князь запропонував випити за упокій душі їхнього спільника, його брата, як він сказав. Коли вони підняли фужери, пропустили кілька разів по добрячій порції червоного вина, яке взагалі було улюбленим напоєм князя, — сказав, дивлячись уже майже весело на свого ад’ютанта-секретаря:

— А мені, щоб ви знали, хочеться, навіть дуже хочеться вас застрелити, милостивий сударчику. Так-так, усі нещастя мої і невдачі почалися з вас. І де ти взявся на мою голову?! Сидів би собі у своєму Пітербурсі, — він умисне сказав неправильно. Та ще й скривився, мов кисличку з’їв. — Сидів би та по корчмах волочився чи за спідницями. Так ні, понесло його хтозна-куди.

Але вже за хвилину він цілком серйозно подивився на Слєпньова своїм пронизливим поглядом, аж Василеві Петровичу захотілося поменшати, сховатися. Та очі князя несподівано потеплішали.

— Та добре вже, не суптеся, пане ад'ютанте, — сказав він. — Ви справді виявилися і найхитрішим, і найдостойнішим моїм противником. — Він погрозив пальцем, потім постукав ним по фужеру, прислухався, як дзвенить кришталь. — Але я остаточно прощу вас, якщо ви допоможете мені у другій моїй операції. Не забули, що я казав? Хоч яка тут до біса операція, коли йдеться про жінку! Так, пане, якийсь там колишній таємний співробітник, про жінку. Якби не ви, я б, можливо, тримав цю жінку у своїх обіймах і милувався б на кольє княгині Ольги, яке сам і одягнув би на її шию. Гарну шию, признайтеся, ви ж її бачили…

Слєпньов завмер. Отже, ідеться про графиню Войцицьку. З подальшої розмови він якимось шостим почуттям вгадав (і це згодом потвердилося), що життя йому зберіг той, на кого він так довго і вперто полював, не з поваги до його розуму і хитрощів, а тільки тому, що сподівався на його допомогу у своїх подальших стосунках із графинею Войцицькою.

І тут він зрозумів, що вперше грізний Прокіп Марушко не знає, як повестися з жінкою. Слєпньов уже знав, що їх у цього чоловіка завжди було досить. Одні були служницями або просто кріпачками, яких він міг будь-коли викликати до себе в спальню. Інших, на яких накидав оком у якомусь місті чи містечку, спільники просто доставляли, варто йому було показати на котрусь пальцем. Після використання, коли вони обридали і проходили не лише через його постіль і руки, але й руки інших бандитів, їх або робили служницями, або ж просто вбивали, залежно від поведінки і темпераменту. Точну кількість жінок, з якими мав справу Прокіп, встановити неможливо. Але йдеться не про них, бо навіть імена з цього списку відомі небагатьом. Та кілька жінок усе-таки залишили більш чи менш яскравий слід у житті Прокопа Марушка. Такими були Гелена Зайончковська і Яринка. З першою його пов'язували підневільні стосунки та обопільна пристрасть. Друга була його першим справжнім коханням. Але стосунки з пані Геленою і Яринкою обірвалися трагічно і глибоко поранили збаламучену душу Прокопа. Не раз він пригадував жаскі ночі з його першою коханкою, яка багато чого його навчила, і не лише в ліжку. Але пригадував і вечори, проведені в саду з дівчиною, яка мала таку довгу, важку косу, лебедину шию і величаво пливла між деревами, дарма, що була не шляхтянкою, а всього лиш донькою кріпака-садівника. Якось йому наснилося, що він стукає тихо у віконце до Яринки, а коли та притуляє до віконця своє обличчя, то раптом перетворюється на пані Гелену.

3

Відомо, що Прокіп Марушко під личиною Мечислава Кульчинського був одружений зі шляхетною Зоф'єю Румовською. Зося Румовська була доволі миловидою, надто ж якщо судити з портрета, який зберігся ще до початку двадцятого століття і потім був відтворений у книжці про знатні роди польських аристократів. Виразні сірі очі зберігають якусь тільки їй відому глибоку печаль. Можливо, до часу написання портрета вона вже знала, хто такий насправді її високоповажний чоловік.

Батько Зосі — Кшиштоф Румовський — якийсь час був наближеною особою до останнього польського короля Станіслава Понятовського. Але, маючи доволі незалежний характер, так само швидко, як злетів на небувалу висоту і став поруч із троном, незабаром потрапив в опалу і повернувся у свій маєток у Галичині. Він обожнював наймолодшу доньку і, звичайно, бажав їй гарної партії. Саме в момент вивищення старого Румовського Кульчинський і познайомився з його донькою. Спочатку у Варшаві, а потім гостював і в передгір'ї Карпат. Так, саме за допомогою батька Зосі він розраховував ввійти у вищий світ Варшави, і це йому вдалося. Але водночас його чимось і привабила зовсім юна, не по літах серйозна дівчина. Та досить серйозно Мечислав Кульчинський, тобто Прокіп Марушко, захопився Зосею вже як своєю дружиною. Вона ж не дуже й опиралася, коли батько сказав, що хоче бачити її заміжньою за цим блискучим і, без сумніву, перспективним аристократом. Їй, як і іншим шляхтянкам, подобався він не так багатством, як вродою, яка поєднувалася з умінням сказати гостре слово, пожартувати, гарно станцювати на балу. І вже коли вони оселилися у подільському маєтку лже-Кульчинського, Прокіп дедалі більше по-справжньому захоплювався своєю молоденькою, гінкою, наче тополька, дружиною. У якийсь момент йому навіть здалося, що до нього прийшло справжнє кохання, друге після Яринки, яку зовні трохи нагадувала Зося.

Та навряд чи від очей молодої спостережливої жінки — а саме такою Зося й була — могли сховатися дивні зникнення її чоловіка, його несподівані мандрівки, дивна близькість його зі своїми слугами і ще деякі деталі. Та хоча б і з’ява деяких дорогих речей у маєтку, яких раніше не було. Прокіп, як міг, викручувався, він навіть якось подумав, чи не покинути своє життя під помаранчевою маскою, але зрозумів, що воно його затягнуло настільки, що зробити це буде ой як нелегко. А Зося придивлялася і дедалі дужче непокоїлася. Одне, друге, третє запитання чоловікові, одному, другому слузі. У ній прокинулася справжня жіноча цікавість. Вона почала про дещо здогадуватися. І Прокіп зрозумів — вона здогадується. А далі настав той час, коли він вирішив частково відкритися. Якось у спальні, у момент, коли її очі світилися щастям, він і вирішив «висповідатись». Він точно розрахував, коли його «сповідь» буде сприйнято якнайліпше. Звичайно, він багато чого не розповів про те, чим він займається, про своє походження, але й того, що повідав, вистачило. Зосю як громом ударило. Хоч вона й запевняє чоловіка, що кохає його таким, яким він є, та поволі замикається в собі, у своїх переживаннях, починає чахнути на очах. Вона часто молиться у сільському костелі. Якось їй здалося, що Матір Божа на іконі подивилася на неї не так, як завжди. Зося скрикує і вибігає з костелу. А за кілька місяців намагається втекти, сподіваючись добратися до батька і все йому відкрити. Хоч самого Прокопа в цей час не було в маєтку, його слуга-спільник, якому він доручив спостерігати за коханою дружинонькою, швидко наздоганяє її і, незважаючи на протести та погрози, силоміць повертає додому. Зося плаче, пробує розбити вікно, але це їй не вдається. Незабаром повертається чоловік. Він заходить до кімнати, яка стала камерою для дружини, по-справжньому збентежений.

— Краще вбийте мене, — гордо каже йому Зося.

— Про що ти, моя кохана? — смиренно запитує Прокіп.

— Я так не можу жити, — тихо, твердо, без ридань каже Зося.

Прокіп-Мечислав її не вбиває, це не входить до його планів, та й почуття нікуди не ділися. Але він саджає Зосю, по суті, під суворий домашній арешт. Вона може переходити з кімнати в кімнату, але їй заборонено виходити за поріг маєтку. І вона дедалі більше в’яне на очах. Вона намислює самогубство, черкає ножичком руку, але швидко отямлюється, адже це великий гріх — підняти на себе руку. Цілими днями сидить біля вікна, дивиться кудись далеко або візьме книжку і за цілий день не перегорне навіть сторінки. Та через кілька місяців пан Мечислав змінює гнів на милість. Він уперше приходить до дружини і тихим, проникливим голосом промовляє до неї. Це справді покаянна промова. О, він так багато передумав і перестраждав, як і вона, за ці місяці. Але він вирішив почати зовсім нове життя. Почати з чистої сторінки. Награбоване роздасть жебракам і вбогим. І він розпочне це нове життя, якщо його люба Зосенька, досі мила й люба, перед якою він так завинив, простить його.

Зося дивиться на чоловіка, який ще вчора здавався їй уособленням пекла, вірить і не вірить його словам. Та їй хочеться вірити. Життя під замком, біля вікна, її, звичайно, не приваблює. А він ось перед нею такий покірний, що навіть опускається на коліна. Врешті-решт вона каже, що прощає його, хай тільки він присягнеться найдорожчим. Прокіп, звісно, присягає. Обопільні сльози течуть рікою. За сльозами приходять палкі обійми. Обійми стають ще палкішими вночі. Знову чують стіни маєтку найсолодші, найніжніші слова. Чують солодкі стогони…

Наступного ранку їх знову бачать разом. Зося по-справжньому щаслива, дивиться на свого чоловіка, якого ще вчора ненавиділа, світлими очима і крадькома починає мріяти про те, що в неї, може, з’явиться маленька донечка, яка, звичайно, сприятиме тому, що чоловік не посміє звернути на грішну стезю. Вона дедалі більше стає схожою на себе ту, колишню, веселу, часом щебетуху, справжню шляхетну красуню.

Десь через місяць після примирення Зося виходить на прогулянку. На жаль, у чоловіка справи, але він обіцяє, як тільки закінчить якісь розрахунки, приєднатися до неї. Він обов’язково її наздожене на своєму коні. Під час прогулянки улюблений Зосин кінь Регул, якого їй подарував Мечислав, раптом наче збожеволів і поніс дедалі швидше, а потім почав збрикувати. Це відбувалося на очах селян, які саме працювали на полі. Пан Кульчинський, який вибіг із садиби на їхні крики, кинувся ловити коня, який геть збісився. Але не встиг. Регул скинув хазяйку із сідла і волочив бідолашну пані Зосю, котра застрягла ногою у стремені, ще добрих сотню метрів. Через день, не опритомнівши, вона померла. І від шоку, і від удару в голову копитом. На похороні її спотворене обличчя вкривала чорна жалобна вуаль. Коли пані Зосю виносили з маєтку, щоб назавжди віддати землі, пан Мечислав плакав, не соромлячись чоловічих сліз, і просив крізь сльози простити, що не вберіг її. Красеня-коня, який став причиною смерті коханої дружини, він застрелив на місці. Ніхто не побачив, як він дістав з-під черева коня, біля найделікатнішого місця, маленький гострий шпичак, який уткнув туди півгодини тому.

Почуття до Зосі так і не стали справжнім коханням. Але, можливо, другим справжнім коханням Прокопа Марушка була графиня Л., графиня фон Лейнбелен, яка мала ім’я, як і її праправнучка, — Рената. Їй він ризикнув розповісти про себе навіть більше, ніж Зосі Румовській, яка стала Зоф’єю Кульчинською. Але, розповівши, в очах вродливої вельможної аристократки завважив лише презирство до себе справжнього — плебея і вбивці. Навіщо він це зробив? Підозрюємо, що глибоко в душі Прокопу Марушку все життя, грішне, страшне, безпутне, хотілося зустріти жінку, яка б його покохала таким, яким він був. Не за гроші чи зі страху, не за титул і багатство. Йому хотілося відкритися тій єдиній, тій, кому він віддавав свої почуття, своє серце. На жаль! Відкритися повністю йому довелося людині, яка полювала на нього, противнику і ворогу, якого він перехитрив, але від якого також потерпів поразку. І це був уже майже акт відчаю. Треба сказати, що в Німеччині в Прокопа Марушка була ще одна жінка, яка відіграла в його долі трагічну роль. Звали її Гертруда Лемнітцер. Вона була подругою одного з німецьких спільників Прокопа. Той якось відважився привезти її до замку і показати своєму патронові, попросивши прилаштувати коханку служницею. За порушення жорстких правил конспірації цей спільник був безжалісно вбитий. Але жвава рудоволоса дівиця, весела, спритна і не позбавлена почуття гумору, хоч і доволі жовчного, несподівано не пішла за своїм коханим. Прокіп її пощадив. Вона чимось сподобалася князю анхельсг-пфальцському. Згодом вона стала навіть економкою князівського замку і коханкою князя. Вона була наче родичкою самому Прокопу — авантюристка і цинічка за натурою, невтомна в постелі, доволі зла та водночас ніжна і вразлива. Чудова актриса, вона задовольняла всі примхи високопоставленого коханця, уміла вгадувати його забаганки і розраджувати після невдач. Здавалося, Прокіп зустрів справді споріднену душу. Проте не зробив її княгинею, про що Гертруда, безумовно, мріяла. Але коли 1797 року князь Людвіг нарешті взяв шлюб із дочкою герцога Мекленбургського, то сталася подія, яка призвела до нового витка у їхніх стосунках. Річ у тім, що через рік молода дружина князя, приваблива, хоч і пухкенька, — а таких Прокіп не дуже любив, — померла від завороту кишок. Прокіп викликав лікаря і поцікавився, чи буває така несподівана смерть без причини. Придворний лікар, трохи повагавшись, доповів, що причиною смерті могла послужити невідома отрута, яка потрапила до шлунка, а потім у кишечник, яка й викликала судому та нестерпні напади болю. У його світлості Людвіга Другого після цих слів були всі підстави підозрювати, що до смерті дружини доклала руку ревнива Гертруда, яку він останнім часом віддалив від себе і лише зрідка викликав до запасної спальні побавитися.

Після похорону дружини він викликав економку-коханку до себе в кабінет. Вона поспівчувала горю його світлости. Та Прокіп навіть не відповів на її співчуття, а навпростець запитав, чи вона отруїла княгиню.

— Ні, ваша світлосте, що ви, — відповіла злякана жінка, — як ви могли таке подумати?!

Але глибоко в її очах Прокіп помітив уже знайомі йому цинічні сміховинки. Він кинувся до економки, схопив її за коси і без зайвих слів поволік у підвал. Там, за зачиненими дверима, він особисто дві ночі катував Гертруду, бив її нагайкою, методично і безжалісно, підвішував за руки і ноги, заливав до рота солону воду. Це був жахливий поєдинок. Жодного разу не закричала Гертруда, лише в найтяжчі хвилини тихенько стогнала. Прокіп часом зупинявся і пильно дивився їй у вічі, яких вона не відводила. Лише на третю добу геть знесилена Гертруда зізналася, та й то після того, як її мучитель пообіцяв зашити їй те місце, яким вона вміла так його вдовольняти. Після цього він сам відніс її до своєї спальні і два тижні виходжував, нікого, крім відданого лікаря, не допускаючи. Десь на п’яту ніч вона сама простягла до нього руки. Він не відштовхнув їх. Але чи простила вона його остаточно? І чи простив її Прокіп? Чи це було кохання, чи щось інше, радше диявольське, аніж людське? Самі власники цього почуття, ці двоє, носили у своїх душах, якщо вони в них були, страшний тягар.

Та справжнім коханням Прокопа стала Ядвіга Войцицька, також графиня, яка привабила його своєю таємничою і глибокою красою, про яку, утім, писали всі, кому пощастило її побачити. Довга дорога через гори і кілька держав не остудили почуттів Прокопа Марушка. Навпаки, він усе частіше згадував дивні, справді схожі на озера очі, які притягували до себе, затягували всередину всіх, хто намагався в них заглянути, щоб пізнати їхню глибину. Якби він зумів туди добратися, чи побачив би себе у тій, здавалося, незбагненній темно-сірій із голубуватим блиском глибині? Ні, це радше була немислимої глибини копальня, з якої добували невидимі і небачені скарби і яка вражала якоюсь дивною беззахисністю. Якщо ж це були озера, то найчистіші у світі, так принаймні здавалося йому. Не випадково ж він залишив про себе свідчення того, як умів закохуватися.

Він згадував, як граційно поверталася її шия, як здіймалися, наче маленькі горбики, двійко її грудей, коли вона хвилювалася. Як дивно-граційно вона бігла крізь весняний, ще зовсім юний, як йому здавалося, сад, який мав ось-ось зацвісти, сама схожа на вишеньку, яка принесла перші соковиті плоди, готова їх подарувати світові, збагатити його силою-силенною своїх ягід, кожна з яких таїла в собі новий плід. Прокіп скрипів зубами, у нього голова ходором ходила, коли він згадував про все це. Він розумів, що потрапив під досі незнану йому владу, з якою не може нічого вдіяти, від якої не може звільнитися, і через те злився ще більше. Як від обридливої мухи, відмахувався від пестощів Гертруди, які здавалися йому тепер вульгарними. Ні вилазка до барона, ні заволодіння заповітним каменем, ні поїздка в гори не могли врівноважити його.

Він ще повагався, навіть після розмови зі Слєпньовим. Минуло ще кілька тижнів — і нарешті він зрозумів, що опиратися нема сенсу. Треба їхати і виконувати свій ризикований, останній і цілком безумний план. Він знову покликав Слєпньова і, майже не криючись, виклав його Василю Петровичу. Це була, може, їхня найдовірливіша бесіда. Але саме після неї Василь Петрович раптом зрозумів, що сам він приречений. Із кількох штрихів розмови він збагнув, що тільки-но лже-Кульчинський отримає на одну чи дві ночі графиню Войцицьку в обмін на її чоловіка (якщо тільки цей план вдасться реалізувати), його, Слєпньова, негайно знищать. А може, і раніше. Таких свідків не щадять. Він потрібен був як гарантія того, що графа Войцицького віддадуть дружині, адже для неї його, слєпньовське слово все-таки щось та важило. Можливо, були в Кульчинського ще якісь плани стосовно того, як його використати, але що йому неминуче загрожує загибель, у цьому Слєпньов не сумнівався. У міру того, як вони, відбувши з Плацфельга — столиці князівства — наближалися до мети своєї подорожі, він дедалі більше ставав схожим на туго напнуту струну. Василь Петрович боявся, що не витримає, ось-ось схопиться, кинеться душити Прокопа своїми руками або просто вистрибне на ходу з карети. Він думав і про самого Прокопа, і про графиню Ядвігу, і про свою роль у цій ганебній історії. Дорогою, коли вони починали про щось розмовляти, він відповідав механічно, часто немов спросоння, а коли грали у карти, то майже завжди програвав, бо його думки були зовсім в іншому місці, там, за далекими Карпатами, посеред волинських лісів.

Отже, Прокіп Марушко вирішив так ганебно оволодіти Ядвігою Войцицькою. Звичайно, він міг її викрасти і зґвалтувати. Міг таємно привести до однієї зі своїх резиденцій і спробувати добитися її прихильності. Міг шантажувати донькою. Та глибоко в душі розумів, що тепер йому заказано і перше, і друге, і третє. Перше — тому, що він дедалі дужче закохувався в графиню. Не міг і собі пояснити, чому це відбувається, але нічого не міг вдіяти зі своїм почуттям, зі своїм прагненням, яке вело його за собою. Друге — тому, що відчував: вона, дізнавшись, хто він насправді, ніколи не відповість щирістю, не покохає його так, як він її. О, він добре пам’ятав погляд тієї, іншої, австрійської графині — презирливий, холодний погляд аристократки, убивати яку навіть за цей погляд, який знищував його, не мало сенсу. Не мало, бо це було б ще більшою поразкою, ніж те, що він просто взяв і вийшов. Просто вийшов…

4

Усе йшло, як задумав Прокіп Марушко. Досить швидко здолавши пів-Європи, уже на початку зими вони прибули до трансільванського замку. Карпати лежали вкриті снігом, блищали на сонці вершини, гріла очі мозаїка зелених смерек і сосен на схилах.

Одного разу, уже на під’їзді до замку, Прокіп, який ще у Відні став графом Естерхазі, звелів зупинити карету, вийшов і довго дивився у бездонну синяву над горами, ніби прагнув побачити щось особливе, таке, що сповістить про його майбутню долю.

— А краса ж яка! — звернувся він до Слєпньова.

— Краса, — байдуже згодився той.

«Та пішов би ти куди-небудь», — подумав він і подумки грубо вилаявся.

Щойно вони прибули до замку, граф Естерхазі викликав свого лакея Юзефа. Він наче боявся, що раптом передумає здійснити те, що замислив.

— Графе Войцицький, — сказав він, — я вирішив звільнити вас. Так-так, не дивуйтеся, що я називаю вас графом, віднині ви для мене знову граф. Я особисто відвезу вас до дружини. Ви здивовані?

— Так, — відповів граф Юзеф, і щось здригнулося на його обличчі.

Але він не став ні дякувати, ні питати про щось. Просто байдуже дивився в обличчя того, хто ще недавно знущався з нього.

— Від вас лише вимагається прийняти певні правила гри, — сказав граф Естерхазі, — гри під час поїздки на Волинь, до вашого маєтку.

І він пояснив, що збирається відправитися саме як граф Естерхазі, гість графині Ядвіги. Але щоб вони могли легально перетнути кордон, до графині поїдуть Слєпньов і ще один чоловік, які перейдуть кордон нелегально. Їхнє завдання — привезти від графині офіційне, завірене в повітовій канцелярії і на прикордонній службі запрошення саме графу Ференцу Естерхазі.

— Отже, ви, графе Войцицький, — закінчив Естерхазі, — напишете лист дружині і повідомите, що живі, здорові та просите її зробити все, про що своєю чергою її попросить пан Слєпньов. Ви згодні? Добре подумайте.

— Чому ви звільняєте мене? — так само байдуже, як і дивився, запитав Юзеф Войцицький.

— Гарне запитання, — ледь усміхнувся граф Естерхазі. — Гарне, але про ціну вашого звільнення я вам розповім дещо пізніше.

Сподіваюся, ви хочете побачити свою дружину і дочку, за якими, сподіваюся, нудьгували весь цей час? То хочете?

— Так, — рвучко відповів граф Юзеф. — Я згоден.

Слєпньову здалося, що сльозинка все-таки викотилася на щоку Юзефа Войцицького. А може, то тільки здалося.

Так, Войцицький згодився брати участь у цій дивній, на перший погляд, поїздці, і за два тижні, протягом яких Прокіп господарював у замку, карети, поставлені на сани, вирушили у нову мандрівку. Як виявилося, граф Естерхазі прекрасно знав дорогу через Карпати. Це була зовсім інша дорога, ніж та, якою рік тому добиралися в Трансільванію Слєпньов разом із так званим Єзерським. Хоч і вона після трьох засніжених перевалів (на одному довелося перечекати люту грудневу сніговицю і мерзнути в каретах під завивання заметілі, а потім розчищати дорогу) вивела до Дністра, а потім — на західне Поділля. Ще два тижні нелегкого шляху, і вони опинилися неподалік від австрійсько-російського кордону. Тут граф Естерхазі на якийсь час знову перетворився на Мечислава Кульчинського, а Слєпньов мусив нелегально лісовими хащами перейти кордон і поїхати до графині Войцицької. Йому дали невелику санну карету й одного зі спільників Естерхазі-Кульчинського в ролі кучера. Сам він на випадок зустрічі зі знайомими шляхтичами або купцями мав справжні документи і підроблені, на ім’я шляхтича Калиновича — для представників влади. Якби, звичайно, такі опинилися на його шляху. А втім, Луцьк і ще менші містечка він обходив. До маєтку Войцицького у Лісогощі залишалося якихось півтора-два дні шляху.

Особливе хвилювання охопило Василя Петровича. Ще дорогою до кордону він остаточно збагнув, який він небайдужий до графині. Щось потаємне із самісінького денця його душі почало поволі, але неухильно нагадувати про себе. Він ще не знав назви цьому почуттю. Але ж і збагнув: дужче за власну безпеку його непокоїть безпека і майбутнє графині Ядвіги. Щодо себе він знав — після того, як він відіграє свою роль, на нього очікує не маєток на вибір десь там, у далекій Німеччині чи Італії, а куля, яку пустять у потилицю, або ж удар ножем під ліве ребро. Так, під ліве, щоб було напевно. Він уже добре встиг вивчити характер свого недавнього ворога, а теперішнього компаньйона і зрозумів, що свідків власної ганьби і поразки той не потерпить. Не потерпить, ось у чому річ, ось яка біда.

Дорогою через Карпати він дізнався про подробиці облоги Войцицьких восени 1801 року.

— То ви все-таки були знайомі з графом Войцицьким і раніше? — запитав він після певної частини розповіді.

— Так, — згодився Кульчинський, — я був знайомий із графом Войцицьким до того, як він зірвав із мене маску на балу в князя Любославського. Але не треба було йому цього робити.

Отож Слєпньов дізнався, що лже-Кульчинського зв’язувало з графом Юзефом. По-перше, він майже за десять років до того врятував Войцицькому життя на полюванні. Тоді рушниця графа дала осічку, на нього біг розлючений і поранений вепр, навперейми якому з кинджалом кинувся Кульчинський. Це був один із його подвигів, який прославив його в очах шляхтичів і надто панянок і який свідчив про особисту безстрашність пана Мечислава (тобто Прокопа Марушка). Він тоді вміло всадив кинджал просто в горлянку вепрові і навіть звалив його на землю, коли кабанисько спробував ударити його в груди. Зрозуміло, про цей його вчинок Юзеф Войцицький не забув. Звісно, він не знав, з кого зриває маску. Але вже без маски, після балу князя Любославського, також на полюванні, Прокіп сказав іншу фразу:

— Сподіваюся, ви не забули і про кабана?

— Авжеж, не забув, — відповів Войцицький.

Так, граф Юзеф, який мав дріб’язкове вишукане уявлення про шляхетську честь, звісно, не забув. Ось чому й поїхав майже без страху до Кульчинського, у лапи таємничого отамана, людини в помаранчевій масці. Він вірив, що той, навіть носячи таку маску, вчинить із ним, як справжній шляхтич. Він-бо не знав, хто такий Мечислав Кульчинський. Друга ж обставина облоги маєтку Войцицьких була та, що садівник їхній справді допомагав їм. Але затягла його в спільники Пелагея, та сама вірна Пелагея, до якої садівник був небайдужий. І яка, як виявилося, була дочкою Прокопа Марушка від його першого кохання — Яринки.

Про те, що в нього є дочка, Прокіп довго не підозрював. Він не був сентиментальним, а тому й не відчував жодної потреби підтримувати стосунки зі своїми родичами. Правда, для цього були й інші причини. Зокрема, він не без підстав побоювався, що будь-які дані про його справжнє ім’я можуть йому зашкодити і, якщо не виведуть на слід, то понизять його образ в очах тодішньої спільноти як страшного, таємничого злочинця, котрий виникає наче нізвідки, злочинця без імені, біографії, а можливо, і без долі. Справжнього його імені не знали навіть найближчі його спільники. Хоча, як виявилося пізніше, один із них, Дмитро Мащук, усе-таки зумів вчасно вийти з небезпечної гри, і хоч на нього теж полювали спільники Прокопа, йому вдалося розчинитися в середовищі місцевої бідноти, і лише коли про людину в помаранчевій масці зовсім зникли чутки, десь напередодні війни 1812 року, він почав потихеньку легалізовувати свою награбовану долю. Для цього за величезний хабар купив документи на ім’я купця другої гільдії Амфілія Іванова.

Лише одного разу, опинившись цілком випадково біля рідного села, Прокіп обережно поцікавився долею своєї сестри і з полегшенням дізнався, що тітка, котрій Марійка була віддана дідом Трохимом, аби жила у їхній сім’ї, не бідує. Його сестру успішно видали заміж за престарого вдівця-священика, котрий випадково на престольне свято їх відвідав. Навряд чи Марійка любила свого чоловіка, але він був доволі заможним, до того ж благочинним, тобто не рядовим служителем культу. Прокіп тільки усміхнувся, уявивши, як би його сестричка злякалася, якби дізналася, ким став її брат. Він подумав, чи не підкинути їм грошенят, але тут-таки відкинув цю думку. Так він може їм нашкодити, та й не потрібно йому показувати перед ними своє обличчя. А якщо передати сестричці невідомо від кого гроші, то це теж може мати небажані наслідки. Більше він долею сестри не цікавився. Не дізнався він і того, що сестра за десять років після того, як вийшла заміж, стала вдовою, вдруге одружилася з кушніром і народила йому ще четверо дітей. Але небожі і небоги Прокопа Марушка мали вже інші прізвища, були звичайними міщанами з маленького повітового містечка і, звичайно, навіть не підозрювали про свого лихої слави знаменитого дядька.

Якщо ж поміркувати про те, чому Прокіп Марушко майже до кінця відкрився Василеві Слєпньову, то неодмінно доходиш висновку, що йому дедалі нестерпніше бути інкогніто — відомим і водночас, по суті, ніким, фантомом. Що з того, що багато людей знали його як Мечислава Кульчинського, Ференца Естерхазі або Людвіга Другого, не кажучи про кілька інших, непостійних імен на зразок італійця-купця Роберто, того ж таки Беркончіні чи ще кілька австрійських його личин. Багатих шляхтичів було хоч греблю гати, трохи менше, але також немало — графів і князів. Але Прокіп Марушко був один! Саме про нього, про його своєрідну кар’єру і здібності не знав ніхто. І бажання розповісти, повідати про себе бодай одній-єдиній людині (після невдалої спроби з графинею Л.), після чого її збиралися безжалісно знищити, було виявом звичайного людського самолюбства і марнославства, властивим навіть такій непересічній особистості, як Прокіп Марушко. Вони, ці вияви, і вихлюпнулися у сповідь або навіть цикл сповідей, якими Прокіп поділився з Василем Слєпньовим.

Що ж до його дочки Пелагеї, то про її долю Прокіп дізнався також випадково. Під час нападу обличчя слуги, котрий приніс за повелінням свого пана коробку з коштовностями, здалося йому знайомим. Уже отримавши бажаний скарб, Прокіп згадав: ба, та це ж один зі слуг пані Зайончковської. Ні, він мав добру пам’ять і не міг помилитися. Але як він тут опинився? Заінтригований, Прокіп бере із собою слугу, начебто як заручника. Уже через десяток верст шляху у кареті Прокіп починає розпитувати свого заручника про те, хто він та звідки родом, чи давно він у цього пана. Він дізнається, що не так і давно, що ще два роки тому він жив зовсім в іншому краї.

— А де ж саме? — цікавиться Прокіп.

— Та у маєтку пані Зайончковської, — каже полонений.

— Пані Гелени Зайончковської? — уточнює Прокіп.

— Так, — бентежиться заручник. — То ви її знали?

— Знали? — роблено дивується Прокіп. — Чому знали, хіба з нею щось сталося?

— Авжеж, сталося, — бентежиться колишній слуга пані Гелени. — Та її ж…

Він замовкає, ледь не вимовляє, що її ж убив той самий розбійник у помаранчевій масці.

— А як ти опинився в цього пана? — допитується. Прокіп.

— То ж після смерті пані Гелени її спадкоємці, щоб їм добра не було, — каже заручник, — продали маєток і частину душ.

— Он як, — тепер уже щиро дивується Прокіп і, збагнувши, що йому нічого боятися, знімає маску.

— Ти впізнаєш мене, Архипе? — питає він.

Архип придивляється, блідне на обличчі, відвертається, знову дивиться.

— Боже мій, невже Прокіп?! — ойкає, ледь не зомлівши, Архип. — Невже пан управитель?!

— Авжеж!.. — сміється Прокіп.

Він привозить Архипа до себе в маєток, пропонує випити, і за чаркою вони згадують і згадують. Нарешті Прокіп підходить до того, про що й боявся питати, — про долю Яринки.

— Яринка тоді померла, коли народжувала, — відповів Архип.

— Тоді? — Прокіп відчув, як кров ударила йому в голову. — Коли тоді?

— Та десь через місяць, як ти, ви втекли, вибачте, зникли, — повідомив Архип.

Прокіп був вражений, як, може, ніколи в житті. Виявляється, Яринка не просто сиділа в підземеллі, а мала в собі плід. Його плід, його дитину.

— Розповідай, — звелів Архипу.

З подальшої розповіді він дізнався, що дитина, дівчинка, народилася недоношеною, дуже вже маленькою, ледь живою. Як жартував потім дід-садівник, її можна було купати у невеличкій кварті для молока.

Можливо, ця крихітка і не вижила б, якби не підтримка пані Гелени. Пані пройшла через приниження, якому її піддав Прокіп, і не просто пройшла, а зазнала неабиякого потрясіння, а вона ж була в нього по-своєму закохана. Отож, дізнавшись потім, що Яринка з її волі сиділа в такому страшному ув’язненні вагітною, вона після пологів і смерти Яринки несподівано пройнялася співчуттям до дочки своєї нещасної суперниці. Для маленької Пелагеї терміново знайшли годувальницю, з Проскурова виписали дитячого лікаря, а згодом і знаменитішого медика із самої Варшави. День і ніч не відходила пані Гелена від ліжечка немовляти, весь час молила Бога, щоб ця нещасна крихітка вижила. Вона, здавалося, ладна була віддати за її життя що завгодно. І диво — або майже диво — сталося. Пелагея таки лишилася жити, хоч у дитинстві дуже хворіла. Але вже до років семи-восьми завдяки турботам пані Гелени, яка стала чимось на зразок її названої матері, а також діда, панського садівника, Пелагея була доволі вродливою і доглянутою дівчинкою. Пані Гелена іноді навіть думала, чи не удочерити це невинне створіння, яке стало, як вона вважала, її викупом за гріхи у цьому такому грішному світі. Зустрівшись із Прокопом на балу і спілкуючись із ним потім, Гелена Зайончковська про дочку нічого не сказала. Спершу вона хотіла здивувати Прокопа, але згодом вирішила зробити йому сюрприз. Вона збиралася, коли приїде гостювати до нього в маєток, взяти із собою маленьку Палазю. Уявляла собі Прокопове обличчя, коли той дізнається, кого ж насправді вона привезла із собою як найдорожчий подарунок. Навіть подумувала, чи не стане Пелагея їхньою спільною донечкою. Про нове, щасливе життя утрьох вона потаємно мріяла, коли поверталася додому після балу і гостин у родичів. На жаль, цьому побаченню не судилося відбутися. Саме на тій дорозі Гелену Зайончковську перестріли люди страшного розбійника в помаранчевій масці. Коли ж Гелена Зайончковська загинула за наказом Прокопа, маєток разом із кріпаками поділили її родичі. І даремно дід Пелагеї вмовляв не розлучати його з онучкою.

— Мені садівники не потрібні, — відповів той, кому дісталася Пелагея, — а ось із неї вийде гарна покоївка. Оченята розумні, кмітливі, — і він стиха засміявся.

— Як його ім’я? — спитав Прокіп Архипа.

— Кого?

— Того, кому дісталася моя дочка?

— Здається, шляхтич… почекай, дай згадати, — Архип наморщив лоба, довгенько думав і таки пригадав, — точно, шляхтич Каспрушак.

— Куди він повіз її, не знаєш?

— Та десь, здається, під Рівне чи що.

— Добре, давай ще вип’ємо, — сказав Прокіп.

5

За кілька місяців після тієї розмови шляхтич Матеуш Каспрушак виїде оглядати недавно засіяне поле. Із лісочка, мимо якого він проїжджав верхи на своєму улюбленому коні, прогримів постріл. Прокіп завжди стріляв влучно. Зляканий кінь довго ніс за собою полем тіло Матеуша Каспрушака. Потім він волочив це тіло полем, ріллею, з якої вже витикалися перші червонясті паростки. З погляду слідчого, який прибув із міста, це було дуже дивне вбивство. Ніхто не намагався пограбувати ні самого Каспрушака, ні його маєтку. Куля, яку дістали з тіла, була зі зброї, доступної лише багатим шляхтичам. Розслідування теж багато не дало. У пана Каспрушака не було ворогів серед шляхтян, здатних на вбивство. Якось він посварився зі своїм далеким родичем Тадеком Левончиком, але той на момент убивства був у Кракові, що засвідчили і його слуги, і ще один шляхтич, з яким він їздив туди, отримавши повідомлення про спадщину від свого родича.

Слідство закінчилося нічим. Але до того часу у Каспрушака Пелагеї вже не було, і Прокіп знав про це. Напередодні у Каспрушака побував один із його спільників, колишній шляхтич, який нібито шукав собі майстра-тесляра, знаючи, що Каспрушак останнім часом продає своїх кріпаків. Він і дізнався, що цей пан так само за борг у числі десяти інших кріпаків віддав і Пелагею, тепер уже ставну, вродливу дівчину. Віддав графині Войцицькій, матері Юзефа Войцицького. Прокіп дізнався також про подальшу долю Пелагеї, звичайно, не через Архипа, а через свою добре поставлену розвідку. Що стосується Архипа, його прийняли до банди, але вже на першій операції він виявив себе боягузом і після відступу був безжалісно вбитий, хоч Прокіп і не захотів брати гріх на душу, доручивши цю справу одному зі спільників.

Відтоді думка про дочку і її долю не давала Прокопові спокою. Знайшов він її не одразу. Якийсь час навіть боявся зустрічі. Він посилає свого розвідника, який під виглядом купця побував у маєтку Войцицьких. Так він дізнався, що його доньці живеться у ліберальних Войцицьких доволі непогано. Вона потрапила до дворової челяді. Прокіп довго не міг вирішити, як вчинити з донькою. Попросити продати її за будь-яку ціну? Але могло виникнути питання, чому саме її? А будь-яких зачіпок, які дозволяли б мисливцям на нього вирахувати, хто ж ховається під помаранчевою маскою, Прокіп не міг допустити. Викрасти дочку також було небезпечно. Не сама операція лякала, він міг її обставити блискуче, комар носа не підточив би, і ніхто б не постраждав, хвилювало те саме прокляте запитання: «Навіщо?» За ним і друге: «Хто?»

Поки він мізкував, що ж вчинити, почалися відомі події, пов’язані з поділом Польщі, потім — повстання Костюшка. Політичних розборок Прокіп не любив, та все-таки був причетний до них, як «відомий шляхтич Мечислав Кульчинський». Він поширює чутки серед знайомої подільської шляхти, що йде до війська бунтівного генерала, який не хотів втрати незалежности Речі Посполитої. Сам же перетинає кордон і вирішує перечекати непевний час там — у Німеччині і Трансільванії. Він хотів було в якийсь момент забрати Пелагею із собою, не будучи певним за її долю у цьому сум’ятті. Але коли приїхав до Лісогощі, то дізнався, що граф уже у війську Костюшка, а молода графиня, з якою той щойно одружився, поїхала до князів Радзивіллів. Серед прислуги, яку вона забрала з собою, була і юна Пелагея. Поткнувшись було до містечка Чорторийська, яке на той час належало Радзивіллам, Прокіп довідався, що містечко уже зайняли російські війська. Він не став ризикувати і, відклавши побачення з дочкою до кращих часів, вирушив у небезпечну подорож за кордон. Вони побачилися після його повернення звідти, аж 1799 року. Перед тим, як підійти близько до Лісогощі, Прокіп навів необхідні довідки. Через свою людину, яка побувала у маєтку під виглядом дрібного мандрівного торгівця, вивідав, що Пелагея вже встигла побувати замужем, що чоловік її потонув у річці, що тепер вона — нянька маленької графської доньки, яка дуже до неї прив’язалася, отож про купівлю не могло бути й мови. Отак просто няньку доньки навіть за великі гроші не продали б. При викраденні розслідування було б обов’язково проведене, і не відомо, чим би воно закінчилося. Так, він міг силою привезти її до своєї садиби, але ж не знав, як його донька поставиться до батька, який викрав її, тим паче, коли дізнається, хто він насправді. Він аж здригнувся і затулив обличчя руками, коли уявив, що йому доведеться вбивати рідну дочку. До того ж не був певен, що якийсь там зануда-жандарм із нової російської адміністрації, котрому доручать розслідування про зникнення няньки графа, не почне розкопувати її родовід.

Та після кількох місяців вагань Прокіп Марушко, який завжди обмірковував свої операції до найменших дрібниць, зважується піти на найбільший у своєму житті ризик. Він таки приїжджає на берег С тиру і кілька днів чергує у лісі, неподалік від маєтку Войцицьких. Він посилає свою людину у розвідку, та сповіщає, що служниці з маєтку люблять ходити в ліс по ягоди. Дочка, наче магніт, притягує його. Він чекає. І нарешті дочікується того моменту, коли Пелагея ще з однією служницею йдуть збирати суниці для маленької графської доньки. Він уважно стежить за ними і дочікується тої миті, коли подруги розходяться. Тоді його спільник нападає на подругу Пелагеї і прикладає їй до обличчя шматину, перед тим змочену спеціально виготовленим розчином, — на якийсь час присипляє. Ось тут Прокіп уперше в житті і виникає перед дочкою, досить наляканою такою зустріччю.

— Не бійся, — каже він, — я шляхтич із-під Луцька, їхав до князів Чорторийських. Чи не покажеш дорогу?

— Ой, та ви збилися з дороги, — сплескує долонями Пелагея, і щось давно забуте, солодке розливається тілом її батька. Він згадує голос Яринки.

Боже мій, так само, геть так само говорила Яринка. Він вдивляється в риси обличчя доньки, і, здається, туман ось-ось застелить йому очі.

— Так покажеш мені? — питає, переборовши хвилювання.

— А чого ж не показати? — каже Пелагея. — Я зараз тільки скажу Любці.

Любка, яку вже занесли в кущі далеко від цього місця, не відгукується. Відчувши щось недобре, Пелагея починає тривожитися. Прокіп дає знак своїм людям і залишається з нею наодинці.

— Заспокойся, Палазю, — каже Прокіп, хвилюючись. — Нікуди твоя Любка не подінеться. Десь відпочиває, не інакше.

— Ви-те мене знаєте? — Пелагея дивиться круглими від страху очима, і вони ясно, ой як ясно нагадують йому інші — Яринчині очі.

— Так, знаю, — каже Прокіп, і в нього трохи німіє язик. — І матінку твою знав, Яринку.

— Яринку? Боже мій, — Пелагея затуляє обличчя руками, — тільки дідусь її так звав…

— Він розповідав тобі про матір? — Прокіп уже й не приховує хвилювання.

— Так, — видихає Пелагея.

— А діда звали Панасом, правильно?

— Так, — шепоче Пелагея і, здається, ось-ось знепритомніє.

— А про… про батька він тобі… нічого не розповідав?

— Роз… розповідав…

— Батька… — Прокіп затнувся і тоді вже видихнув, — батька звали Прокопом?

— Так, — Пелагея дивилася на нього, готова ось-ось розридатися.

Уперше за багато років у цей момент Прокіп Марушко по-справжньому відчував ніжність. Ніжність, перемішану з гіркотою. Таку гірку ніжність.

— Я твій батько, — каже він.

Він зовсім не чекав такої реакції, хоч як готувався до цієї зустрічі. Пелагея скрикнула і припала до нього. Вона ридала і, наче сліпа, обмацувала його своїми шорсткими, але такими ніжними руками.

Коли донька трохи вгамувалася, вона повідала, що дід часто розказував про нього, а особливо вночі перед розлукою з онучкою, коли її забирав пан Каспрушак! Дід розповів їй про те, яким її батько був вродливим і відважним, як він помстився пані Гелені за наругу над її матір’ю. Про те, що він мусив зникнути. Тоді Пелагея й запитала, куди ж дівся батько? І дід сказав, що вірить — така людина, як Прокіп, не могла просто щезнути. Він вірить — рано чи пізно Пелагея зустрінеться з батьком. Та ніч, обставини, пов’язані з народженням, з коханням її батьків, стали для Пелагеї справжнім потрясінням. Можна лише уявити, що вона почувала, коли розлучалася з дідом, єдиною рідною їй людиною, і їхала жити до чужого, уже ненависного їй пана. Але Пелагея запам’ятала слова про батька, і вони надовго були їй рятівним маяком у цьому житті. Роки й роки вона жила надією на цю зустріч. Не раз уявляла, як це станеться. Була у цих мріях і несподівана зустріч у лісі. Ось чому вона так бурхливо зреагувала на слова Прокопа.

— Поїдеш зі мною, — сказав Прокіп, у цей момент здатний на будь-який, навіть найбезрозсудніший вчинок.

Але Пелагея попросилася трохи почекати. Якраз захворіла маленька Ядзя, донька Войцицьких, яка дуже любила свою няньку. І Пелагея не хотіла ось так несподівано покинути дівчинку, до якої теж дуже прив’язалася, лишившись сама після загибелі чоловіка.

— Добре, — сказав трохи ображений і збентежений Прокіп. — Тоді коли ж по тебе приїхати?

— Через місяць, — просто сказала Пелагея.

Він сказав дочці, що тепер він шляхтич, але попросив нічого не розповідати поки що про нього своїм господарям.

— Не скажу, — пообіцяла Пелагея, і по її твердо стиснутих вустах Прокіп зрозумів — нічого вона не скаже.

Він уявляв, як приїде до Войцицького, як попросить продати або ж віддати за давній боржок — порятунок на полюванні — його служницю. Звісно, це будуть непрості переговори, але він згоден на все. Він не знав, що Любка розповість, як на неї напав страшний ведмідь або вовкулака, а Пелагея, яка знайшла її і допомогла прокинутися, запевнятиме, що їй, напевне, привиділося. Прокіп лише провів свою рідну істоту довгим сумним поглядом, сподіваючись на швидку зустріч. Всього лише місяць. Він не знав, що йому судилося зустрітися з донькою аж через два роки. Бо вдома на нього чекав гонець, вірний Густав, який таємно пробрався з Німеччини. Він повідомив, що до князівства введені війська сусіднього Великого Пфальцу і готується анексія, тобто приєднання до сусідів. Підставою було й те, що князь Людвіг часто відсутній і начебто не приділяє належної уваги своєму володінню. Прокіп — Людвіг Другий — змушений був терміново повертатися до свого князівства, якого не хотів втрачати, вже тоді сподіваючись, що це буде його останнє і надійне пристановище. Він почав вести тривалі, нелегкі й нудні переговори з правителями сусідніх князівств, графств і королівств. Тільки наприкінці 1800 року нарешті було підписано угоду, яка бодай на якийсь час гарантувала недоторканність кордонів Анхельст-Пфальцу. Тепер він міг повернутися до Росії, дорогою відвідавши свої трансільванські володіння, де також з’явилися проблеми із сусідами. Лише влітку 1801 року він повертається до свого головного подільського маєтку, але вдома дізнається про бал у князя Любославського, отримує на нього запрошення і починає готуватися до ще однієї своєї операції. Його напад на гостей балу у князя Любославського був потрібен, бо Прокіп мав велику потребу в коштах, адже, щоб відстояти незалежність крихітного князівства, необхідні чималі гроші на хабарі і підкуп сильніших володарів сусідніх держав. Уже після балу він і збирався зустрітися з Войцицьким, переговорити з ним. Але на балу стався безпрецедентний випадок. З нього вперше зняли маску. Усе закипає у Прокопа всередині. Він вирішує покарати того, хто зірвав із нього маску. Тим більше, розуміє небезпеку, що нависла над ним. Навряд чи Юзеф Войцицький довго мовчатиме. Тепер переговори про Пелагею ризиковані і для нього, і для його дочки. Він замислює операцію з нейтралізації Юзефа Войцицького. До того ж до звичайних почуттів домішується злість і ображене самолюбство. Поки граф Войцицький перебуває у Заславлі, а потім гостює у князя Радзивілла, Прокіп на чолі невеличкого загону мчить до маєтку Войцицьких. Там через свою людину викликає Пелагею і, вже не криючись, ризикуючи, як ніколи, викладає їй все про себе.

— Ти чула про людину в помаранчевій масці? — питає він.

— Так, — відповідає Пелагея, дивлячись на батька занепокоєно і щось підозрюючи.

Тут він і признається, хто він є насправді, розповідає, що йому загрожує викриття і смертельна небезпека. І бачить перед собою доньку, яка чимось нагадує його самого. Доньку, яка ненавидить тих, хто мучив її матір, хто розлучив її з дідусем, якого вона також любила. І чує з полегшенням, що Пелагея погоджується в усьому допомагати батькові. І допомагає. Таємно передає відомості про все, що відбувається у палаці, вербує закоханого в неї садівника, а коли той збирається зізнатися, відчуваючи муки сумління, повідомляє про це батька. Вона, по суті, допомагає підтримувати атмосферу страху, який поселився тоді у маєтку. І хтозна, напевне, після тієї облоги вона, не вагаючись, вирушила б разом із батьком, поділивши його небезпечну долю. Але наступні події: облога маєтку Войцицьких, потрясіння графині Ядвіги і горе маленької Ядзі, в якої забрали тата, жорстокість її рідного батька — сприяють тому, що в душі Пелагеї щось зламалося. Вона відмовляється йти за батьком, але й каже, що ніколи не викаже його. На останній зустрічі в лісі після того, як вона твердо сказала, що залишиться з графинею Ядвігою, Прокіп довго дивиться їй в обличчя. Щось незмірно болючіше, аніж відмова, стискає йому горло, позбавляє мови. Вів не посмів ні затримати її, ні, тим більше, вбити.

— Що ж, прощавай, — сказав він і провів її довгим, сповненим гіркоти поглядом.

Пелагея потяглася до нього, наче хотіла його наостанку поцілувати, та тільки мовчки відвернулася, і він явно бачив, як вона втерла сльозу. Вона пішла поволі, якоюсь старечою ходою і лише за добру сотню кроків озирнулася.

Прокіп відвернувся і скочив у сідло. Так він ще ніколи не гнав коня. Він утікав від самого себе.

Востаннє вони побачилися у Санкт-Петербурзі. Даремно вмовляв Прокіп доньку поїхати разом із ним. Даремно просив її, заглядаючи у вічі, брав її руки у свої. Даремно обіцяв шляхетське, навіть графське і князівське звання, зовсім інше, ніж те, що вона мала, життя. Вичерпавши всі аргументи, він навіть пообіцяв відпустити графа Войцицького, якщо вона того бажає.

— Надто багато крови на ваших руках, щоб я прийшла до вас, — була відповідь.

Прокіп ледве стримував сльози. Він ще не втрачав надії якось переконати її і справді думав, що відпустить графа Юзефа, і це буде вагомий аргумент у його наступній розмові з Пелагеєю. З гіркотою в серці людиною в чорному плащі він покинув свою кровиночку. А вночі Пелагея, його донька, його найрідніша, яку він справді так любив, отруїлася. Зів’яв єдиний пагінець його життя і першого, справжнього кохання. Єдине його продовження, до загибелі якого він також доклав рук.

Переживши страшну ніч потрясіння, потім крадькома відвідавши могилу дочки, Прокіп знову стає безпощадним, витонченим месником. Він починає дуже ризиковану гру, немов шукаючи своєї загибелі, але не просто загибелі, а в небезпечному поєдинку.

Він переслідує Слєпньова, про місію якого знає вже досить багато, але той, по суті, переграє його, хоч і сам зазнає відчутної поразки.

6

Боляче розповідати про останній акт драми, яка розігралася тієї зими. Боляче тому, що доводиться розповідати про те, як Слєпньов приїжджає до Лісогощі — маєтку графині Ядвіги, який геть засипаний снігом, наче зима зовсім хотіла поховати тендітну, вражаюче вродливу жінку, доля якої — так довго чекати коханого чоловіка. Слєпньов їде, дорогою кілька разів зупиняється, виходить, набирає у пригоршню снігу, ліпить сніжку, жбурляє її кудись у ліс, знову рушає і знову зупиняється. Здивовано дивиться на нього його насторожений супутник. Здається, він ось-ось готовий застосувати зброю, але він не знає, що діється в душі Василя Петровича. Уже дорогою, а надто ж на порозі будинку графині він остаточно розуміє, що сам закоханий у цю таку дивну жінку. На якусь мить йому здалося, що вона, відчинивши двері, помахом ніжних маленьких рук випустила в зимове холодне небо зграйку голубів, які полетіли до нього, а потім майнули й щезли.

Так, птахи, які, за повір’ям, обіцяють щастя та удачу, обминають його. Слепньову здається, що вже за його плечима у леті вони перетворюються на чорних-чорних круків біди, яка неодмінно настане. А графиня Ядвіга підбігає до нього, зазирає в очі.

— Ви, ви… Тільки не кажіть, ради Бога, що він мертвий.

— Заспокойтеся, — хрипло каже він. — Граф Юзеф живий. Незабаром ви його побачите.

— Правда?

Вона знесилена. Слєпньов чує, як вона часто дихає, і розуміє, що дорожчого за цю жінку нікого в його житті не було й не буде. Але такі самісінькі почуття до цієї жінки плекають ще двоє чоловіків, які прагнуть до неї і знаходяться в іншій державі, за кордоном, готуючись ось-ось перейти його. Один із них — її чоловік, який заради неї відчув усю гіркоту неволі. Другий — безжалісний розбійник, який знищив стільки людей, знівечив стільки життів. Але готовий заради володіння цією жінкою на явне приниження.

Слєпньов переборює не лише спокусу поцілувати графиню Ядвігу, але, здається, ще десяток, сотню, тисячу інших спокус. Він просто підтримує графиню. Судома чи ще щось стискає його горло, коли він пробує сказати щось втішне, обнадійливе.

Він лише веде її до м’якого дивана, садовить на нього, сідає поруч і довго мовчить. Він змушений повідомити зовсім інше.

Того ж таки вечора в теплій, затишній залі біля каміну язики полум’я висвітлюють їхні обличчя. Дві химерні фігури, схожі на казкові образи і на ще щось, потойбічне. Вони думають про своє. Десь там, за вікном, лютує вітер, уже прийшов новий садівник графині і сказав, що, за його прикметами, незабаром різко переміниться погода. Принаймні вже ця ніч обіцяє хурделицю. Але поки що вечір, Василь Петрович повідомив про запрошення, яке належить надіслати графині. Так, вона його напише. Графиня вимовляє це майже механічно, жодна емоція не відбивається на її худорлявому обличчі. Хіба що витанцьовує відблиск полум’я.

Це не складно — написати таке запрошення. Імператорським указом колишнім підданим Королівства Польського (Речі Посполитої) дозволено без найвищого дозволу і навіть без відповідного паперу і печатки імперської канцелярії запрошувати родичів з Австрійської імперії і Королівства Пруссії. Цей указ був чинним аж до польського повстання 1830 року. Треба було лише завірити листа-запрошення у повітовій жандармерії та в прикордонної влади. Але за цим справа не стане. Не стане, і це розуміють обоє співбесідників. Справа в іншому, у тому, що не підвладне жодним печаткам і найвищим дозволам.

— Що він хоче в обмін на Юзефа? — тихо запитує графиня Ядвіга. — Щоб я поїхала з ним? Куди? Це неможливо. Та не мовчіть, заради Бога!

— Ні, він хоче зовсім іншого, — каже Слєпньов майже так само тихо, після паузи.

Вогонь, здається, заповнює всю кімнату. Він на портьєрах, якими бігають вигадливі, неправдоподібні тіні, на старовинних картинах, які відображають історію роду. Він на їхніх обличчях, на їхніх руках, він спопеляє їхні душі.

— Я мушу бути… Належати йому? — нарешті запитує графиня.

Слєпньов розуміє — вони принижені. Принижені цією розмовою, мовленими і немовленими словами. Словами і думками. Усі четверо у тісному капкані, у пастці, з якої не вибратися. Йому вготована смерть, він майже змирився з цим, але що чекає на графиню і її чоловіка після всього, що має статися?

— Я не знаю, — відповідає Слєпньов. — Справді, не знаю. Можливо, одну ніч.

— Одну ніч? — перепитує графиня. — Одну ніч… Ви розумієте, що пропонуєте?

— Якби ж то не розумів, — каже Слєпньов.

Він думає, що ліпше було б, аби справді не розумів, аби приїхав звичайним виконавцем чужої волі. Або навіть людиною, яка тремтить за свою шкуру. За своє життя. Байдужа до іншого життя. Яка не має почуттів. Почуттів до цієї найдорожчої йому жінки. Що їй сказати?

— Ви вважаєте, що є інший вихід? — питає графиня Ядвіга.

Слєпньов мовчить. Він знає, що є. І вона про це знає. Може, ліпше, ніж він сам. Але що настане за її відмовою? Смерть подружжя і спалення маєтку? Смерть доньки? Доньки… До… неч… ки… Донечки. Невже злочинець знову зіграє на цій болючій струні? Слєпньов відвертається, але за вікном вже нічого не видно. Лише шумить вітер, стукає у вікно, наче запізнілий подорожній.

Графиня Ядвіга повідомляє про своє рішення наступного ранку. Вона зустрічає Слєпньова у залі, посеред якої росте пальма. Пальма, що її маленьким пагінчиком привіз колись предок графа Юзефа з далекого Константинополя.

— Ходімо, — каже вона єдине слово.

Вона проводить Слєпньова до зовсім маленької кімнати і пропонує випити кави. Приносять пахучий напій, графиня каже, що його зовсім недавно прислала княгиня Чорторийська.

«Навіщо вона це каже?» — думає Слєпньов.

Він бере маленьку чашечку, підносить до губів. Вдихає запах, до якого звик там, у Європі, у далекому князівстві Анхельст-Пфальц. Дивиться, як підносить до своїх прекрасних вуст чашечку графиня. Обпікається, дмухає на гарячий напій. «Схожа на дитину», — несподівано думає він.

— Я згодна на все, — каже Ядвіга Войцицька.

Кава з її чашки ллється на підлогу. І несподівано Слєпньов випускає з рук свою чашку.

— Я згодна на все, — каже графиня Ядвіга. — І ні слова більше.

І буде його повернення за кордон, і їхній приїзд до Лісогощі, уже не засніженої, а розквашеної, адже прикмети нового графського садівника справдилися. Мороз і сніг змінилися несподіваними січневими дощами. За два дні, усього лиш за два дні дощі зробили свою справу. Спершу приїхав граф Естерхазі з офіційним візитом до графині Войцицької. Інші сани, які ледве пересувалися розкислою дорогою, сани, в яких були Юзеф Войцицький і Василь Слєпньов під охороною людей Прокопа Марушка, стояли на хуторі, за дві версти від села і маєтку. Ця негода, цей крик гайвороння на голих деревах, важке сіре небо над головами, здається, заповзали їм у душі.

7

Листи Ядвіги Войцицької до дочки — дивний, щемливий, вражаючий документ людського самоаналізу, щирости, любови і болю. Це не просто гранично вивернута назовні душа, яка спрагло прагне сповідатися, але душа, сповідь для якої є вкрай необхідною, без якої вже неможливе не лише саме існування, а й відхід в інший світ — у вічність. Це текст, наче вперше в історії цього світу написаний досі невідомими нікому титлами на чистому аркуші паперу, хоч час зробив ці аркуші пожовклими, зім’ятими.

Але час не зміг струхнявіти змісту.

«Тепер я підходжу до найважчого в оповіді про моє життя, люба моя Ядвіго, — пише Ядвіга-старша, Ядвіга-мати. — Звичайно, найлегше виправдатися, просто виправдатися. „Виправдатися“ — яке щире і незвичайне слово. Так, ми обоє хотіли жити. Хотіли. Прагнули бути разом і розуміли, що це неможливо після того, що сталося між мною і людиною, яка називала себе графом Естерхазі і Мечиславом Кульчинським. Він попередив мене, що перед тим я можу зустрітися з Юзефом, твоїм батьком. Але ні я, ані він, твій батько, не захотіли цієї зустрічі.

Я думала, передчуваючи цю зустріч із мучителем мого чоловіка, а твого батька. Я вмирала і боялася вмерти до того, як зустрінуся з ним. Я хотіла вихлюпнути на нього всю свою ненависть і презирство, спопелити ними… Та мої ненависть, презирство, навіть якась неймовірна, невластива мені пиха, яка прийшла з глибини століть, погорда до цього простолюдина, який вважав себе хтозна-ким, почали повільно помирати, коли він зайшов. Коли він зайшов і подивився так просто, здивовано і сором’язливо, а потім став на коліна і сказав, що він повністю у моїй владі. Я, правду тобі кажу, чекала зовсім іншого, я була готова до жорстокої сваволі і насильства, а зовсім не до цього.

— Ви хочете, щоб я вас убила? — спитала я, розуміючи, що не можу цього зробити.

— Я цього не хочу, — відповів він і підвів очі. І я не витримала — відвела погляд.

— Чого ж ви хочете? Зґвалтувати мене? Так я у вашій владі, я підкорюся вам, — сказала я, мій голос тремтів, як і моє тіло.

— Ні, — відповів він не одразу, все ще стоячи на колінах. — Я хочу, щоб цієї ночі ви самі прийшли до мене.

— Ви… Ви — мучитель, злочинець, кат! — закричала я.

Вже не пам’ятаючи себе, я кинулася до нього і почала бити.

Спочатку рукою, потім чимось важким, здається, ставником, а він мовчки стояв переді мною на колінах. Стояв незрушно, приречено. Нарешті я отямилася, подивилася на його закривавлені обличчя і руки і заридала так, як ніколи ще не плакала, навіть розлучаючись із твоїм батьком, навіть коли мені повідомили, що він начебто загинув. Я ридала, билася в істериці, я щось викрикувала, кляла, але вже знала, знала, знала, що виконаю все, до чого приневолює ця людина. Я вже знала, прости мене, моя Ядвіго, якщо можеш… І не питай, навіщо я це зробила і навіщо пишу тобі ці страшні слова. Мені здається, я лечу над безоднею, але не тому, що так воно є, а тому, що я так захотіла. І я думаю лише про одне: „Боже милостивий, коли ж закінчаться ці мої спомини?“»

Згадаймо, що відчував сам Прокіп, коли побачив нещасну свою Яринку, яку випустили з підземелля. Його почуття були схожими на теперішні графині Ядвіги. Видіння також схожі, лише обставини були інші.

Уранці йому до болю захочеться розповісти цій жінці про той далекий весняний ранок, коли він побачив свою кохану на подвір’ї, спотворену, враз постарілу, не схожу на саму себе. Хто ж це йшов йому назустріч цим проклятим подвір’ям? Він запитав себе і не зміг відповісти, і раптом відчув, що й не зможе розповісти про цей ранок вже нікому. Нікому більше. Нікому — он воно як.

Тієї ночі Ядвіга Войцицька сама прийде до кімнати, яку сама ж і відвела Прокопу-Мечиславу-Ференцу. Гостеві у трьох подобах, з трьома обличчями, під трьома масками. Але ж якась із них та була справжньою…

«Напевне, осиковий листочок, останній, самотній на самому вершечку дерева чи на краєчку гілки, так не тремтів, як я тремтіла, коли йшла до нього, — зізнавалася вона дочці в останньому листі. — Я не прошу пробачення, знаю, що його не буде, і навіть не знаю, чи прошу я розуміння, чи просто шукаю полегшення. Не знаю. Адже я йшла не лише тому, що хотіла врятувати свого чоловіка… Не лише тому. Не знаю, яка темна сила штовхала мене. Але дозволь поставити на цьому крапку, моя Ядвіго. Можу ще два слова, два страшних слова, які й визначають те, що я відчувала тої зимової ночі — принизлива насолода. Боже мій, і це пишу я! Я не можу не написати. Не можу, донечко моя. Про те, що було далі, ти знаєш».

Уранці Прокіп Марушко вийшов із маєтку і сів в екіпаж. Ніхто його не проводжав. Ніхто й не перешкоджав. Щоправда, з кількох вікон у спину йому стріляли посмішки челяді. Екіпаж уже на колесах, а не на санях виїхав за ворота і вгруз радше в осінню, ніж зимову багнюку. Карету зусібіч обступила сльота, сіра і невиразна, наче зграя жебраків. Старим садом нишпорив холодний, вологий вітер, ніби тихо ридав над чимось, відомим лише йому.

Прокіп звелів кучеру їхати поволі. Може, хотів усе запам’ятати. Лише єдиний раз виглянув із вікна карети. Звичайно, жінку, котра десь там у палаці навколішки молилася Матері Божій Мазурській, іконі, яку привезла колись із батьківського дому, не побачив. Він нахмурився і відвернувся. Стукнула у вікно карети гілка старої яблуні, яка росла над розбитим негодою шляхом. Карета рухалася поволі, на передку мерз молодий кучер. І все-таки десь за чверть години вони приїхали на хутір, де після безсонної ночі на нього очікували двоє чоловіків.

— Ви вільні, — коротко сказав Прокіп графові Войцицькому. — Вибачте, що не можу дати коня. Прощавайте, графе. Більше я вам нічого не скажу.

— Прощавайте, — також коротко відповів Юзеф Войцицький.

Він пішов, жодного разу не оглянувшись. Ішов ходою, сповненою гідности, наче ступав плацом у столиці. Ліс, мокрий, як усе довкола, небавом сховає його. По якомусь часі він нарешті повернеться до свого маєтку, де графиня Ядвіга стоятиме навколішки перед образом. Він стане поруч із нею. Коли ж граф Юзеф зник з очей, граф Естерхазі наказав рушати, звелівши Слєпньову пересісти в карету до себе. Василь Петрович, який багато про що передумав за цю ніч, вирішив, що настав його час спробувати щастя. Плентаючись до карети свого ворога і тимчасового хазяїна, він зненацька кинувся на одного з охоронців, який не встиг вставити ноги в стремена, і виштовхнув того із сідла. Скочивши на коня, одразу стиснув того острогами і помчав між деревами. Усе сталося так несподівано, що люди Прокопа, перш ніж отямитися і відкрити стрілянину, втратили кілька дорогоцінних миттєвостей.

Слєпньову пощастило. Досвідчений кінь лавірував між стовбурами дубів та буків, а незабаром вони потрапили до молодого соснового ліску, який закрив утікача зеленими гілками. Не зачепили Слєпньова й кулі — вони просвистіли над самісіньким вухом.

Але найдивніше, що за ним ніхто не гнався. Погоні не було. Лісом мчав лише його кінь. Та сполохано знялася зграя гайвороння з вершечків сосон.

Коли Слєпньов упевнився, що гонитви немає, він стишив біг коня і збагнув нарешті, що він вільний. Вільний він, он як! Так, вільний, але й самотній, як ніколи перед цим. Що ж робити з цією свободою? Він ще уповільнив коня. Мимоволі відзначив, що кінь добре вгодований і добре відчуває вершника. Він зупинився. Прислухався, але так нічого не почув, окрім віддаленого посвисту вітру. Помірно шумів зимовий ліс, але зими тут не відчувалося. Тільки між деревами виднілися горбики снігу, який не встиг розтанути. Холодний вітер, який у полі і навіть на хуторі пробирав до кісток, тут майже не відчувався. Слєпньов озирнувся, радше механічно, ніж сподіваючись когось побачити. Нікого. Що ж робити далі?

«А чи не повернутися мені назад? — майнула раптом думка. — Може, ця ніч справила і на мого розбійничка такий вплив, що він не лише не став би мене переслідувати, а диви, і не вбив би? Не вбив би, га?»

Ще трохи подумавши, Слєпньов відмовився від спокусливої ідеї. Ні, треба йти шляхом звичнішим, хоч цей шлях і передбачав чимало нових випробувань.

«Що ж, пан або пропав», — зважився Василь Петрович. Слухняний, навчений кінь повернув до нього морду, мовби запитуючи, куди далі йти. Слєпньов усміхнувся і легенько торкнув коня острогою.

Кінь повеселішав і пішов швидше. Його хода, яка могла за велінням вершника перерости у біг, вселила ще більшу впевненість у самого Слєпньова. Врешті-решт при ньому були документи на його ім’я і навіть жетон особливого чиновника канцелярії Його Імператорської Величності. Він, попри всі обшуки, таки зумів його зберегти. Хоч могло бути й так, що жандарми, які зустрінуться на його шляху, мають наказ чи якийсь там інший папірець затримати саме його — небезпечного державного злочинця Слєпньова Василя, сина Петрового. Що ж, у нього є й інші документи, якими його наділив Прокіп Марушко. Хіба він не навчений, як виходити ще з гірших ситуацій? «Не вчи вченого, як їсти хліба печеного», — згадав Василь Петрович. Розумів, що головне тепер — добратися до столиці. Добитися зустрічі з людиною, яка тепер на місці Рибалка. Можливо, він — ліпший друг небіжчика і гарний його приятель Платон Лущин. А якщо ні? Треба бути готовим до всього. Найкраще — зустрітися із самим князем Іваном Федотовичем Куракіним. Так, аби до нього лише пробитися, а вже він зрозуміє, якими важливими відомостями володіє він, Слєпньов. І він стиснув коня острогами.

XIV. Злочин Василя Слепньова

1

«І все-таки чому ж не було гонитви?» — ще не раз запитує Василь Петрович сам себе, торуючи небезпечний шлях, на якому його підстерігала не одна, а ціла зграя небезпек.

Слєпньов рухався на північний схід. Такий само непривітний зимовий ліс, як і над ним, шумів над іншою каретою, у якій сидів чоловік, що цієї ночі зазнав, можливо, найщасливіших миттєвостей свого життя.

Слєпньову вдалося благополучно добратися до північної столиці, в якій панували люті морози. Правда, перед самим Петербургом його ледве не затримали в одному з містечок, може, він здався підозрілим місцевому жандарму. Тож Василь Петрович змушений був стукнути стража порядку по голові, а сам скочити на коня, який стояв припнутий біля корчми. Так він домчав до іншого повітового містечка, де й пересів у поштову карету. Не затримали його й на посту перед самим в’їздом до столиці. Вочевидь, місцевих жандармів ще не поінформували, хто такий «державний злочинець» Слєпньов. А може, його начальство гадало, що він орудуватиме лише в провінції, а до столиці поткнутися не посміє.

Та хоч як було, а вже наступного дня Слєпньов стояв біля палацу князя Івана Куракіна. Він трохи повагався перед тим, як заявитися на світлі князівські очі, але все-таки наважився і попросив слугу, тим паче, що той його знав, доповісти його світлості. Його впустили. Як виявилося, князь уже знав, що Слєпньова хитро підставили і звели на нього наклеп. Під час тривалої бесіди Слєпньов розповів князю все, що знав про Прокопа Марушка. Князь Куракін лише похитував головою і часом відбувався гнівними репліками.

— А це таки правда, що ти розповідаєш? — спитав він наостанку. — Ти головою ручаєшся, що все так?

— Ручаюся, ваша світлосте. — Слєпньов навіть виструнчився. — Можу присягнутися найдорожчим.

— Тоді твоїм відомостям ціни нема. І чекає на тебе нагорода, — сказав князь.

— Радий старатись, ваша світлосте, — випалив Василь Петрович.

Наступного дня князь Куракін доповів про все самому государю, добившись у нього термінового позачергового прийому. Олександр Перший теж зрозумів важливість відомостей, які йому приніс князь, котрий опікувався найтаємнішим відділом імператорської канцелярії. І вже наступного дня князь Куракін разом зі Слєпньовим за повелінням його імператорської величності відправився з особливою місією, з листами до короля Пруссії і курфюрста Пфальцу. А в листах розповідалося про справжнє обличчя князя Людвіга Другого. Вони мчали щосили. У Берліні, де князя Куракіна негайно прийняв король, спорядили експедицію у складі двох полків війська і загону поліції, щоб спіймати такого важливого злочинця. Пруський король інформував австрійського імператора про те, хто ховається під маскою графа Естерхазі.

Але коли вони прибули до Анхельсг-Пфальцу, так званого князя, звичайно, не застали. Він знову зник, наче розчинився за своєю звичкою у повітрі. Тепер лишалося чекати, що він, можливо, вигулькне десь в Австрії чи Італії. Можливо, його застукають у Трансільванії. «Якщо тільки він не подався ще кудись, — подумав Слєпньов. — А вітер Прокопа може занести куди завгодно».

Василь Слєпньов і князь Куракін повернулися до Росії. За мужність і відвагу, за відомості, які він доставив, та інші чесноти, виявлені під час операції з розкриття таємниці людини в помаранчевій масці, Слєпньова нагородили п’ятьмастами рублями сріблом, представили до звання капітана. Уже першого ж вечора після отримання нагороди Василь Петрович подався замочувати її в найближчу до його житла корчму.

2

Після повернення з Німеччини князя Івана відвідав його брат у перших Олексій, щойно призначений генерал-губернатором Малоросії. Йому потрібна була інформація про край, куди він їхав. Іван Куракін розповідає братові багато цікавого. Серед іншої інформації вирізняє розповідь про людину в помаранчевій масці.

— Розумієш, яка сволота цей підлий хам, — каже він. — Адже наводив жах на шляхтичів і в Речі Посполитій, і тепер у Російській імперії. І ніхто не міг подумати, що це Мечислав Кульчинський — один із найбагатших і найповажніших шляхтичів. Був такий у твоєму генерал-губернаторстві.

— Як ти кажеш — Мечислав Кульчинський? — перепитав князь Олексій. — Невже такий шанований дворянин виявився звичайнісіньким розбійником?

— У тім то й річ, що незвичайним, — зітхнув князь Іван. — Та й не дворянин він…

— Не дворянин? — здивувався князь Олексій. — Тоді хто? Щось я не розумію тебе…

— Звичайний кріпак, — трохи роздратовано пояснив князь Іван.

— Кріпак? — У князя Олексія полізли очі на лоб. — Як це треба розуміти?

— А так і розумій, — сказав князь Іван. — Зумів пролізти в душу до поважного шляхтича, стати, так би мовити, його сином. А далі і пішло, і поїхало. І головне, собака виявився дуже вже кмітливим і розумним як на раба. Ось, мабуть, у чому його головна небезпека для нас. І для тебе насамперед.

Новий правитель України швидко вловив, як можуть зашкодити режиму чутки, навіть не достеменні відомості, а чутки, що колишній кріпак, раб-утікач так довго приховувався під іменем багатого шляхтича, дворянина, та ще й якого!

— Де ж він тепер? — запитав новий генерал-губернатор.

— У тім то й річ, що невідомо, — відповів князь Іван. — Намагаємося розшукати, та поки що ловимо вітру в полі, а він уже кілька разів зникав і знову виникав.

— Он як? — перепитав князь Олексій. — Тоді треба подумати.

І князь Олексій, майбутній герой «Оди» Івана Котляревського, попросив брата докласти всіх зусиль для якнайшвидшого й успішного завершення операції. Водночас він пропонує заборонити публічно називати ім'я, під яким ховався розбійник у помаранчевій масці, вилучити з документів, книг, преси і знищити будь-яку згадку як про людину в помаранчевій масці, так і про Мечислава Кульчинського. Ні, цього мало, треба знищити і всі портрети, які є. Щоб і сліду не було. Інакше якийсь кріпак, нікчемний байстрюк, хам і раб, диви, та й спокуситься личиною дворянина. А якщо це сталося одного разу, то чому не може повторитися?

Запропоноване князем Олексієм Куракіним чиновники успішно реалізували. Але ще до завершення, остаточного й успішного, справи (або зловити, або вбити) жандармерія двох губерній мала вказівку затримувати не лише самого Кульчинського, якби він десь з’явився, а будь-кого, хто бодай згадає про нього. Цей циркуляр під грифом «цілком таємно» негайно розіслали в жандармські управління — губернські і повітові.

Прокіп Марушко ще не знає цього, але вже здогадується про щось подібне. Він розуміє, що полювання на нього вступає у завершальну стадію. Зграя гончаків уже дихає йому в спину, він чує її люте гарчання.

Прокіп забороняє переслідувати Слєпньова, свого ворога, який став другом (чи не став?), їде до Луцька, де йому як графу Естерхазі за законами того часу в місцевій жандармерії мають поставити штамп у так званому в'їзному свідоцтві. Він ще не знав, що ротмістр Круглов, начальник Луцької жандармерії, заарештований, і сталося це якраз за день до приїзду Прокопа до Лісогощі.

Лише він, Прокіп, знав, що Круглов — насправді ніякий не Круглов. Справжнього Круглова вбили п'ять років тому, коли він їхав до місця своєї нової служби. Тоді він і потрапив до рук людей грабіжника в помаранчевій масці. Його допитав сам отаман, тоді ж і зродилася думка — впровадити в російську жандармерію свою людину.

Підходяща кандидатура, як він вважав, була. Ще на початку російсько-польської кампанії 1793–1795 років до його рук потрапляє поручик Аврамій Никонов — російський офіцер, звинувачений у розкраданні державної скарбниці, вимушений рятуватися від кари втечею. Прокіп, відчувши у бранцеві споріднену душу, приймає його до своєї банди. Звичайно, він ризикував, коли робив із Никонова Круглова, але спокуса мати свою людину в нових владних структурах, та ще й таких, як жандармерія, була надто великою. До того ж Никонов, не вагаючись, згодився зіграти відведену йому роль.

Під час операції з виявлення справжнього обличчя людини в помаранчевій масці Никонов-Круглов кілька разів поінформував Мечислава Кульчинського про пересування Слєпньова. На завершальному етапі, після вбивства Рибалка Кругловим, саме він підсунув помічнику Рибалка Тимофію Аверинцеву версію про те, що Слєпньова, за його, Круглова, даними, перевербував Кульчинський, і той став спільником злочинця. Круглов отримує завдання заарештувати Слєпньова, але, відчувши небезпеку, вирішує дорогою до Житомира вбити заарештованого. Та сталося так, що два спільники Прокопа Марушка не знали один одного, ось чому лже-Єзерський рятував Слєпньова від лже-Круглова.

Прокіп Марушко з Лісогощі прибуває до Луцька і дізнається неприємну для себе новину — Круглов заарештований. Жандарми підозріливо дивляться на іноземного графа в багатій шубі, який цікавиться їхнім колишнім начальником, що виявився державним злочинцем, але затримати його не сміють. Та до Житомира летить депеша про несподіваний візит графа Ференца Естерхазі, підданого Австрійської імперії, до графині Войцицької.

Саме в Луцьку Прокіп Марушко був на волосинці від загибелі. Ще до його приїзду на Волинь було віддано наказ доповідати про всіх осіб, які цікавляться графинею Ядвігою Войцицькою. Коли графиня приїхала візувати запрошення графові Естерхазі, про це негайно ж повідомили губернське жандармське управління. Але поки посланець віз рапорт до Житомира, поки там роздумували, яких заходів вжити, Прокіп Марушко встиг перетнути кордон і відвідати маєток Войцицьких.

У цей-таки час на території малоросійського генерал-губернаторства набрав чинности указ про негайне затримання або вбивство у разі опору людини, яка іменує себе шляхтичем Мечиславом Кульчинським. Уже за годину чи дві після від’їзду Прокопа з Луцька туди надходить вказівка «встановити пильне спостереження за графом Ференцем Естерхазі, підданим Австрійської імперії». Новий начальник жандармерії, отримавши таємний папір, нюхом відчув, що з його рук щойно вислизнула велика риба. Навіть майнула думка, чи розшукуваний Кульчинський і Естерхазі не одна й та сама особа. Він посилає нарочного до начальника прикордонної застави з пропозицією затримати Естерхазі, але «австрійський граф» влаштовує скандал, і начальник застави відступає — зрештою, він не підлеглий якогось там повітового жандарма.

Прокіп тим часом мчить Європою. Два почуття борються в ньому — величезне презирство до світу, де йому так і не знайшлося місця, йому, який мав би правити цим світом, до своєї долі, яка так і не склалася, та інстинкт самозбереження. Останній переважає. Цей інстинкт велить йому гнати коней, долати карпатські перевали і заїхати буквально на два дні до трансільванського замку. Звідти він забирає найцінніші речі, коштовності, картини.

З Трансільванії його шлях проліг до маленького німецького князівства. Дорогою лише на півдня зупиняється у Відні і востаннє відвідує знамениту Віденську оперу. Ще тиждень-півтора шаленої дороги — і він перетинає кордон князівства. У Плацфельгу остаточно вирішує, що єдиний шлях до порятунку — від'їзд за океан, до Америки. Там, у новій державі, де, кажуть, повно-повнісінько вільних, неосвоєних земель, він, володіючи достатнім капіталом, зуміє купити і побудувати собі якщо не замок, то пристойний маєток, де доживе хай не щасливо, але по-людськи останні роки.

Але ж як йому хочеться, щоб і там, куди він зрештою допливе, була та, єдина, яку він покохав усім своїм спустошеним серцем. Та, якою він володів лише одну ніч, та й то, по суті, на такій ганебній умові. «І все-таки це була моя перемога», — твердить Прокіп і водночас розуміє, що намагається обдурити самого себе.

Так, він добився, що вона, його кохана, його скарб, можливо, останній прихисток його душі, підчас четвертих його пестощів не лише солодко стогнала, а й сама пестила його такими ніжними і жаданими руками. Вона навіть знайшла тоді його своїми вустами. О, як обпік його той поцілунок. Та, коли він уранці запропонував поїхати з ним, обіцяючи, що вона буде щасливою, найщасливішою, графиня рішуче відмовила: «Ні!» Вона дивилася якось так, начебто чисто і затуманено водночас, вона стояла поруч із ним і витала десь далеко… Він не посмів ані наполягати, ані, тим більше, повезти її силою. Не посмів…

Так, це був особливий, не схожий на інші випадок. Випадок усього його життя. Усього його життя, яке, виявляється, таке коротке. Коротке…

3

Перед від'їздом з Анхельст-Пфальцу Прокіп припускається першої з двох своїх фатальних помилок. А втім, цей новий Прокіп, який вирішив круто змінити життя і який змінився сам, не міг не припуститися їх. Та й чи було це помилками?

По-перше, він викликає Гертруду і повідомляє своїй економці і колишній коханці, що назавжди покидає князівство. Він повідомляє їй, що має намір поїхати дуже далеко звідси. І пропонує на вибір два варіанти влаштування її долі.

— Або я тобі дам гроші, — каже він просто і твердо, — багато грошей, стільки, що ти зможеш купити великий дім або й маєток в одній із держав Німеччини. Ти зможеш вибрати собі князівство чи графство, яке захочеш. Я тобі дам добрі документи. Або, якщо хочеш, я тобі сам куплю дім у Плацфельгу чи якомусь іншому князівстві. Гадаю, ніхто не посміє його в тебе забрати, хоч це трохи небезпечніше.

— Я не хочу цього, я хочу поїхати з вами, — прямо і також просто каже Гертруда і раптом падає перед ним навколішки.

Він розуміє, що цей вчинок дається їй нелегко. Гертруда дивиться на нього віддано і, він відчуває, усе ще закохано. Можливо, якби не було тієї… тієї ночі, він би пристав на її прохання і взяв із собою. Тим більше, що знав же характер своєї економки — енергійний, з чималою дозою цинізму. Вона кістьми ляже, а свого доб'ється. Та й її чималі організаторські здібності також могли згодитися в майбутньому житті. Але сама думка про їхній колишній зв'язок була для Прокопа тепер нестерпною. Як він зможе терпіти цю жінку біля себе? Цю вульгарну курку, яка не вартує підметки Ядвіги. Зробити її просто служницею, рабою? Може, вона б і згодилася. Але ні, вона в душі ніколи з цим не змириться, він надто добре знає її норовливий характер, її владність і непокірність, які будь-коли можуть виявитися. А там, за океаном, диви, шантажуватиме його або й викаже його властям. Ні, брати на душу новий гріх він не хоче.

— Я тобі залишу пристойні статки, — каже Прокіп якомога ласкавіше. — Тобі вистачить на все життя, що лишилося. Дивися, у цьому мішечку коштовностей на сорок тисяч талерів. Це величезна сума. Ти — багата. Дуже багата.

— Я не хочу багатства без вас, — каже Гертруда, покірно схиляє голову, потім рвучко підводить її і дивиться на нього з мукою. — Ваша світлосте, ніяке багатство мені вас не замінить.

— Я не можу нічим тобі зарадити, — каже Прокіп трохи роздратовано. — Ти будеш дуже багата. Якщо нова влада спробує навіть забрати в тебе дім у Плацфельгу чи ще десь, ти зможеш, я в цьому певен, добре влаштувати свою долю за ці гроші і вдало вийти заміж. Ти зрозуміла?

Гертруда киває головою, бо розуміє, що рішення її пана остаточне. Вона дякує його світлості і бере мішечок із діамантами. Але, повернувшись до себе, дає волю сльозам. Гіркі ридання, здається, стрясають будинок князівського палацу. Їй не потрібні ці прокляті камінці, ридає Гертруда, хай навіть кожен і цілий скарб, їй потрібен цей чоловік. Не князь, а саме цей чоловік. Потрібен Людвіг або хто він там є, навіть сам диявол. Потрібен цей найдивніший чоловік, найпристрасніший чоловік, якого вона будь-коли зустрічала у своєму житті і вже ніколи не зустріне. Потрібен її єдиний. Її єдиний. Її друга половинка.

Уже пішов четвертий рік відтоді, як вона востаннє була в його обіймах. Четвертий рік вона божеволіє самотніми, темними, наче паща вовка, який виє у князівських лісах, ночами, божеволіє, навіть коли він тут, у Плацфельгу, тому що ночі її все одно самотні. Вона, колишня (яка ганьба — колишня!) кохана князя, змушена, як остання шльондра, дівка з посудомийки, як остання хамка, шукати близькости, щоб вдовольнити в собі жінку, пристрасть і ніжність із цими смердючими князівськими гвардійцями або цим капловухим стайничим, учорашнім пастухом, яка ганьба! А вона ж сама, страждаючи від пекельного вогню, спокусила його.

А все тому, що він, князь, покохав цю прокляту полячку або хто вона там, портрет якої вона знайшла у медальйоні, коли пробралася одного разу до князівської спальні. Яке у неї бундючне, повне прихованої пихи обличчя! Яка гордовитість у лінії плечей. Сучка! Усе одно сучка! Гертруда навіть плюнула на портрет, правда, потім акуратно витерла його долонею і рукавом сукні. Тоді вона тихенько, наче графиня з медальйону могла щось їй сказати, вийшла з князівської спальні. Знала б вона, що портрет графині Ядвіги Прокіп забрав у її чоловіка, коли взяв того у полон. Напевне, Гертруда Лемнітцер несказанно здивувалася б, дізнавшись, як цей мініатюрний портрет потрапив до князя Людвіга, а може, і реготала б від душі. Але вона не знала цього, зате вирішила гідно помститися і князю, який зневажив нею, і ненависній суперниці.

Удосталь наплакавшись, Гертруда Лемнітцер встає з-за столу, витирає сльози і виходить у двір. Працюють слуги, двірник підгрібає торішнє листя, яке десь узялося з-під снігу в саду біля палацу. З кухні пливе спокусливий запах м’яса і приправи з цибулі та гірських трав. Так, у князя Людвіга Другого чудовий кухар, усе чудове. Для його світлости готують чергову вечерю.

«А чи не всипати йому отрути, як і цій гусці, колишній його дружиноньці з Мекленбурга?» — від несподіваної думки Гертруда аж зупиняється.

О, як вона ревнувала, коли у князя нарешті з'явилася законна дружина. Як вона поглядом, що палав ненавистю, дивилася на товсту герцогиню, а тепер княгиню, яка виходила з карети, що привезла її з далекого міста на березі Балтійського моря. Щоправда, вона швидко второпала, що князь Людвіг не кохає свою дружину, а одружився з нею лише тому, що так вимагали його князівські інтереси. І саме тоді подумала, що, позбавившись цієї дурної гуски, яка нічим не краща, а навіть гірша за неї, Гертруду, вона знову зможе привабити до себе князя. Тоді так і сталося, хоч на неї чекало жахливе катування, але ж після нього знову настали жаскі ночі кохання, їхнього неповторного кохання, у якому були обоє такі вигадливі. Але вже ніколи не будуть щасливі. То, може, ризикнути?

Гертруда обережно озирається, ніби хтось може підслухати ці крамольні, злочинні думки. Їй легко можна пройти на кухню, адже вона все ще пані князівська економка. У її кімнаті, у шафі, лежить маленька торбинка. Навіщо вона її купила за великі гроші під час поїздки до Великого Пфальцу? Невже тоді вже хотіла цього? Хотіла його смерти?!

Від цієї думки, що з'явилася з невідомо якої безодні, Гертруду кидає в жар. На мить вона зводить до неба руки.

«Ні, ні, ні!» — шепоче вона.

Але все одно треба щось робити, щось робити. Назустріч їй ідуть прачки з випраною білизною, вони шанобливо кланяються, порівнявшись із пані-фрау економкою. І здивовано озираються, бо побачили її почервонілі, явно після сліз очі.

Гертруда стискає пальці, які стільки разів пестили ненависне тіло розбійника, вбивці, котрий прийшов у це маленьке затишне князівство, прийшов на її батьківщину Німеччину звідкись із варварського сходу. О, ці прокляті, сильні і підступні варвари! У хвилини близькості їй інколи здавалося, що вона грає на невідомому інструменті, який звучить цілою сотнею райських голосів. А її ж дід і справді був скрипалем саксонського королівського оркестру.

Вона йде далі, зневажена і нещасна. Ступає бруківкою, цим модним нововведенням, яке почало з'являтися у німецьких містах. Незабаром палац належатиме іншому, мабуть, якомусь старенькому безликому барону, або й нікому не належатиме. А Плацфельг стане забутим усіма містечком, яких у Німеччині тисячі, окраїною більшого князівства. А він, він, він, її ненависний і любий, буде десь далеко. Так далеко! Із Гертруди, з її потаємної сутности піднімається щось чорне, невидиме, але грізне. Воно клекоче і загрожує вирватись із грудей. У її душі народжується план великої і чорної, неначе темна осіння ніч, ніч пізньої осені, помсти.

Вона уважно стежить за князем. І вже наступного дня їй вдається підслухати розмову князя з двома слугами, котрих той відсилає до Франції, у портове місто Нант, щоб там найняти корабель до Америки. Ах, Нант, ах, Америка! Ось куди вони, виявляється, намилили копита. Ні, голубоньки, без мене не втечете. Від мене не втечете, якщо вже на те зайшлося.

Тим часом її пан, її повелитель вже відправляє лист господарю Великого Пфальцу, яким повідомляє про своє зречення престолу і просить приєднати князівство до своїх володінь. Він розраховує, що, доки лист ітиме до сусідньої держави, доки той курфюрст радітиме з приводу несподіваного дарунку, доки посилатиме до нього делегацію, аби прийняти зречення, він уже буде далеко звідси.

У день від’їзду Людвіга Другого Гертруда востаннє попросила взяти її із собою. Вона стояла перед ним, принижена, наче побита собачка. Усередині у неї все горіло і кипіло, і все-таки вона на щось сподівалася. О, як вона віддано і закохано поглянула перед тим у його ненависні очі. Прокіп Марушко завагався, мовчав, надто довго мовчав. Щось ніби зважував на своїх внутрішніх терезах. І все-таки, повагавшись, відповів відмовою.

— Я хочу, щоб ти була щасливою, — сказав він. — А там… я не певен, що сам доберуся туди, куди поїду.

— Я б хотіла…

— Мовчи, так треба, — каже князь.

Він навіть поцілував її на прощання. Який це був гіркий поцілунок. Він тривав мить і цілу вічність. Від нього віяло зрадою і смертю для обох.

Але навздогін каретам вона дивилася сухими очима. Ледве карети, яких за етикетом супроводжувала охорона на конях, сховалися з очей, Гертруда Лемнітцер почала збиратися у свою дорогу. Вона виїхала із замку десь за годину потому, як його покинув Людвіг Другий. Вона помчала верхи, розраховуючи, що так швидше добереться до Мюнхена, і стисла острогами коня, ледве опинилася за ворітьми замку. Гертруда подалася прямісінько до короля Баварії, точніше, до начальника королівської поліції, з яким вона доволі близько познайомилася під час його візиту в Анхельст-Пфальц декілька років тому. Здається, саме тоді стояло питання про приєднання їхнього князівства до Великого Пфальцу. Він прагнув знайти сліди людини в зеленій масці. Ха-ха, у зеленій масці! Тоді вона лише посміялася над цим вайлуватим телепнем, який шукав коштовну брошку у свинячому кориті і частував її пласкими компліментами.

— А чи не вважає пан начальник поліції, що цей чортів чоловік у зеленій масці — мій господар, князь Людвіг Другий? — сміючись, запитала вона тоді.

— Що ви, що ви, моя пані, — злякався, не зрозумівши жарту, начальник баварської поліції, — як можна підозрювати його князівську світлість?! Та мені й на думку таке не спало.

«Буде вам і князівська світлість, і підозри», — думала вона тепер, щосили шмагаючи нагайкою уже змиленого коня.

Гертруда лише двічі трохи перепочила, мчала навіть уночі. На світанку третього дня вона вихором влетіла на вулицю баварської столиці. Тут її, щоправда, спробували затримати вартові, але вона показала їм бляшку, яку колись їй подарував той-таки начальник поліції і яка давала право вільно пересуватися територією королівства Баварії. Їй довелося чекати, доки підведе своє тлусте тіло з постелі цей дурний кабан. Але за кілька годин вона його побачила. Справді, цього дурного кабана, як вона його подумки називала, ледве правець не вхопив, коли, нарешті потрапивши до нього на прийом, Гертруда виклала все, що знала або підозрювала про так званого князя. Від убивства князівського сина, справжнього Людвіга, до аргументованих доказів, хто є насправді невловимий розбійник у зеленій масці і як було здійснено останнє пограбування на балу у барона фон Грецтвельхайма. Начальник поліції дивився на неї виряченими очима і тільки охкав. Та й він зрозумів, що випадок цей надто серйозний, екстраординарний, небувалий, тому після їхньої бесіди негайно пішов доповідати королю. Викликана до його королівської величності Гертруда під присягою повторила все, що знала.

Вже наступного дня начальник поліції, захопивши із собою Гертруду і кількох підлеглих, з листами короля Максиміліана до начальника французької поліції і першого консула Франції Наполеона Бонапарта заквапився до Парижа. Можливо, доки вони їхали у французьку столицю, доки добивалися прийому спочатку в начальника тамтешньої столичної поліції, а потім у всемогутнього міністра поліції Франції Фуше, доки той водив їх до куценької людини, яка готувалася проголосити себе імператором усіх французів, доки вони мчалися із загоном французької поліції у Нант… можливо, за цей час Прокіп Марушко з двома найближчими спільниками, з якими він пройшов вогонь і воду, вже плив би через Атлантичний океан до берегів молодої держави — Північноамериканських Сполучених Штатів. Можливо, так воно й було б, адже грошей у них вистачало на підкуп не одного чиновника, не на один корабель. Так би і сталося, не припустися Прокіп другої фатальної помилки.

Виїхавши із Плацфельга, він за якусь сотню верст звернув із дороги, яка вела через кілька німецьких держав до Франції, зовсім в інший бік, до Австрії, до альпійської її частини. Туди, де знаходився маєток колишньої графині Регіни Естерхазі. Йому довелося перетинати ту ж таки Баварію, якою ще мчала зрадниця Гертруда, їхати через Альпи, що все вищали. Нарешті він опинився у невеличкому гірському сільці, де жив незаконний, позашлюбний син справжнього графа Естерхазі. Прокіп віз йому документи, завірені у Відні, в яких ішлося, що Габор Естерхазі віднині, згідно з волею брата стає законним власником графського замку і всіх його маєтків у Трансільванії. Останній жест Прокопа у старенькій Європі був воістину царським і гідним його самого.

Після нелегких десяти днів шляху він приїжджає нарешті у забуте Богом сільце Гріменсфельд. Маленьке, на якихось півсотні будиночків, оточене величавими Альпами. Прокіп зупиняється і милується засніженими вершинами. Біля села, на вже зазеленілих луках, мирно пасуться корови графині — дочки тої графині Регіни, яка не витримала зради свого чоловіка і так жорстоко повелася з його незаконним сином. «Навіщо я це роблю?» — запитує себе Прокіп і не знаходить відповіді. У зустрічного селянина він дізнається, де живе Габор Естерхазі. Так, селянин знає і показує. Прокіп дивується, що графиня зберегла прізвище незаконного сина колишнього чоловіка, але розуміє, що це теж акт помсти і приниження. Нарешті він зустрічає й самого Габора. Перед ним постає вже доволі підтоптаний, погано одягнутий кріпак. Він трохи глухуватий і погано розуміє, що хоче від нього цей вельможний пан. Він — граф Естерхазі? Це що, такий панський жарт?

— Ви поїдете зі мною, — наказує Прокіп.

Звикши до наказів і покори, Габор Естерхазі слухняно сідає в карету. Прокіп везе його в найближче австрійське містечко, де пояснює бургомістру, що й до чого. Він вручає бургомістру документи, дає великий хабар і каже, що сподівається: пан бургомістр про все потурбується. Бургомістр запевняє, що так воно й буде.

Востаннє тисне він руку людині, яка в три погибелі згинається перед ним. Братові графа, якого він колись убив. Але чи пам’ятає той свого справжнього батька? Габор здивовано дивиться на нього, мов намагається щось пригадати. Прокіп відвертається і швидко йде до карети. Йому ніколи, у нього вже немає часу ні на сентименти, ні на щось важливіше.

Він мчить через Баварію до Франції. Баварські стражники, які нічого не відають і яких, як на те, ще не попередили, хто такий князь Людвіг Другий, віддають честь його князівській світлості. Прокіп заледве втретє не помиляється, проте не заїжджає до Мюнхена, на гостини до короля, його підганяє час, адже з Петербурга вже, мабуть, скачуть гінці до Німеччини, щоб затримати його. Очолює їх, звичайно, хитрий Слєпньов, єдиний гідний його противник. Ні, тут бери вище, може, і сам начальник найтаємнішого відділу, точніше, його опікун — князь Куракін.

І він не помилився. Справді, саме тоді Куракін, Слєпньов і військо, послане пруським королем, вже під’їжджали до Анхельст-Пфальцу, але Прокіп не знав іншого — того, що в Нант із Парижа поспішає загін французької поліції і гвардійців, і серед них — зрадниця Гертруда, а до його приїзду будуть заарештовані обидва його спільники і розставлені люди у засідці в кількох місцях портового міста.

4

Разом із двома кучерами і двома слугами Прокіп Марушко прибув до Нанта, коли промені надвечірнього сонця лагідно пестили хвилі річки. Тепер він не князь Людвіг Другий, а такий собі багатий німець Леонгард Франкзехт. У нього заготовлена історія, що він із політичних мотивів емігрує за океан, бо ж був у Німеччині симпатиком французької революції та французького ж полководця Бонапарта.

Прокіп зупинився у готелі неподалік від порту. Наступного ранку він мав зустрітися зі своїми спільниками, які вже мали найняти корабель чи принаймні купити місця на кораблі, який би відпливав якщо не в самі Штати, то у Французьку Америку, звідки Прокіп збирався перебратися до Сполучених Штатів. Чимось вабила його до себе ця нова держава. Може, відчував, що там живуть близькі йому за авантюрним духом люди?

Чи відчував він інше — що за ним уже стежать, що кожен його крок під контролем? Достеменно не відомо. Того ж таки пізнього вечора начальник баварської поліції Вільгельм Любенштрахферт напише рапорт королю, де повідомить, що відома йому підозрювана особа — небезпечний злочинець — прибула до Нанта, пообідала у таверні, де замовила собі червоного вина, смаженого м'яса з бобами і рибне філе. Потім ця ж таки особа гуляла набережною, довго стояла, дивлячись на вітрильник, який саме пришвартовувався.

Прокіп стояв, дивився на зорі, що їх відбивало плесо річки. Він думав про те, що й річка його життя ось-ось впаде у безберегий океан. У річки ж, яка неподалік від міста впадала у Біскайську затоку, було ніжне жіноче ім'я — Луара. Майже як Лаура, подумалось Прокопу. Йому ж у цій назві чулося інше — Ядвіга. Він ще подумав, що саме так назве замок там, на іншому боці великого океану. Вітрильник нарешті пришвартувався, завмерли вітрила, на берег почали сходити люди. Пішов і Прокіп. На шляху до готелю він заговорив до підпилого матроса. Той спитав, звідки прибув пан, який говорить французькою з явним акцентом. Може, він бош?

— А якщо німець, то що? — запитав Прокіп.

— Не люблю бошів, — сказав матрос. — Били ми їх разом із Бонапартом, ще будемо бити.

— А ти сам воював? — сказав Прокіп.

— Ні, то й що? — відповів матрос.

— А те, що звідки тоді знаєш, що німці — погані люди? — спитав Прокіп.

— Може, ти й не такий, — погодився матрос, певно, відчуваючи приховану силу, яка йшла від цього багато вдягнутого пана.

Прокіп ще поговорив із матросом, розпитав, де той плавав. Виявилося, що матрос, якого звали Габріелем, двічі перепливав Атлантику, тонув біля берегів Африки і в Індійському океані.

— Але, як бачите, пане, — трохи хвальковито сказав він, — досі живу!

— Значить, довго житимеш, — сказав Прокіп і махнув на прощання рукою.

Він довго йшов уздовж узбережжя, минув набережну, звернув на одну, другу вулицю, так що поліцейський агент ледве не втратив його з поля зору. Нарешті, вдосталь наблукавшись, наче попрощавшись із цим світом, Прокіп повернувся до готелю.

А в будинку неподалік кусала лікті Гертруда, насильно замкнута у тісній кімнаті, де було одне вузеньке ліжко і пригвинчений до підлоги стіл. Вона скидалася на загнану у глухий кут кішку. Поліцейський агент, який намагався було чіплятися до неї, заробив по пиці та пересвідчився у силі її гострих, справді схожих на кошачі кігтів. Випровадивши його, Гертруда дала волю своїй запізнілій покаянній істериці. Вона кинулась до вікна, але ґрати виявилися надто міцними навіть для такої розгніваної та розлюченої жінки. Прокіп, який повертався з прогулянки у свій номер у готелі, де йому належало провести, можливо, останню ніч перед відплиттям, почув тихий жіночий плач із вікна будинку, мимо якого проходив. Лише на мить цей плач здався йому знайомим. Він зупинився, прислухався. Але плач раптом ущух, і він пішов далі, назустріч новому повороту у своїй неспокійній долі.

Хоч як дивно, може, під впливом довгого шляху і вечірньої прогулянки спалося йому добре. У сусідньому номері хропли слуги. Взяли ж його вранці. Він навіть не чинив опору, лише гірко усміхнувся, коли псевдолакей, який приніс йому сніданок, спрямував на нього пістолет, а з бічних дверей номера ввірвалося ще четверо озброєних поліцейських.

— Що ж, ваша взяла, — сказав він байдуже і подивився на тацю з наїдками, де диміла кава і парував улюблений його ростбіф. — Може, дозволите мені хоч поснідати? Нікуди я не втечу.

Та снідати довелося у поліцейській дільниці. На допиті після сніданку він нічого не заперечував, а коли його привезли у Баварію, не допустив допиту з катуванням і майже весело розповів про всі свої пригоди. Нарешті він мав вдячних слухачів, і не одного. Вони дивилися на нього пожадливими очима, не вірячи, що саме ця людина так довго водила за носа поліцію і сильних світу цього одразу в кількох державах. Його побажав побачити баварський король, та, коли його величність завітав до камери, Прокіп зустрів його веселим свистом і співом сороміцької німецької пісеньки. Ніщо не могло змусити його замовкнути, доки король не покинув камери.

— Передайте його величності, — сказав Прокіп, — що я ще можу заспівати йому, якщо він захоче, але тільки вже у королівському палаці.

Йому влаштували очну ставку з Гертрудою, і він дивився на неї також майже весело, хоч ця веселість і поєднувалася з погано прихованою огидою. Коли ж вона почала щось там говорити, лише печально похитав головою, спонукаючи її зрозуміти, що ж вона накоїла. Під цим поглядом, під цим похитуванням голови, а може, ще й від його крижаного спокою в Гертруди почався напад страшної істерики, яка згодом спричинила її божевілля.

Прокопа взяли у розпалі пишної європейської весни, у травні 1804 року. Досі про те, кому він має належати, сперечалися чотири князі, два королі і два імператори. Переміг імператор російський, і не лише тому, що більшість злочинів Прокіп Марушко здійснив на території, яка належала тепер Російській імперії. Причини поступливости інших монархів були суто політичними. До того часу Наполеон Бонапарт вже проголосив себе імператором усіх французів, і стало зрозуміло, що нова війна неминуча.

Пруссії й Австрії потрібна була підтримка Росії, будь-який конфлікт із нею був небажаний. Ось чому баварський король Максиміліан під натиском прусського короля та австрійського імператора прийняв рішення видати особливо небезпечного злочинця Росії. Сльотавої осені того ж таки 1804 року Прокопа Марушка під посиленою охороною повезли до далекого Санкт-Петербурга.

5

Доки Прокопа Марушка везуть у кайданах із Баварії в Росію, Василь Слєпньов, який навесні того ж таки року повернувся з поїздки до Німеччини слідами свого противника, знаходиться в Петербурзі. Дивна чорна меланхолія не лише не минає, а все частіше оволодіває ним. Його уява щодня відтворює картини пережитого за останні два з половиною роки. Здається, усе це було учора і не з ним. Як він хотів би забути останню ніч на хуторі неподалік маєтку Войцицьких! Він згадує і свої видіння тієї ночі, і враз змарніле, наче закам’яніле обличчя Юзефа Войцицького… Тієї ночі, коли жінка, котру обидва кохали, належала третьому.

Слєпньов п’є, п’є без просипу, відвідує корчму за корчмою, але ж памяти не убити, почуттів не прогнати. І велика сума винагороди, і те, що ось-ось повинні все-таки підвищити у званні — ніщо не радує Слєпньова. Правда, він пише лист у рідні Левчинці, і за два місяці перед його очима постає вірний Петрусь. Ця обставина трохи розраджує Василя Петровича, але не надовго. Тепер інколи у походеньки злачними місцями він бере слугу. З якоюсь лютою злістю він зумисне змушує Петруся також пити чарку за чаркою, змушує привселюдно танцювати і співати українських пісень.

Одного тяжкого похмільного ранку Петрусь, коли Василь Петрович нарешті прокидається з уже звично важкою головою, разом із квартою розсолу вручає йому лист. Слєпньов здивовано крутить головою, літери розпливаються перед його очима, але, випивши розсіл, він якось та відкриває конверт, бачить легкі, мов летючі рядочки. З перших же рядків розуміє, хто написав листа, і йому від хвилювання перехоплює подих. Ніщо, жодний чудодійний засіб не міг би повернути його до дійсности, поставити на ноги ліпше, ніж цей лист. Хоча, по суті, нічого особливо в цьому листі й не було. Графиня Войцицька писала, що від Якима, господаря хутора, де вони з чоловіком колись заночували, вона дізналася про його втечу і вірить, що він залишився живий. Вона зверталася до нього, як і перше, — «пане Веславе». Повідомляла, що, на жаль, граф Юзеф хворіє після того потрясіння, яке йому довелося пережити, але є у неї і радісна звістка — нещодавно вона народила другу доньку. «Донечку», — писала графиня. Слєпньов, прочитавши це, відчув, як у нього несподівано забухало серце. «Невже, невже дочка графині від Прокопа?» — подумав він. А далі графиня Ядвіга, описавши те, яка у них була осінь і який був урожай, немов між іншим цікавилася, чи не знає він щось про подальшу долю відомої йому особи.

Слєпньов довго тримав лист у руках. Він підніс його до очей, на якусь мить притулився до аркуша паперу, який ледь-ледь відгонив пахощами тонких парфумів. Ще раз перебіг очима рядки, де вона запитувала про подальшу долю «відомої йому особи». І раптом подумки дав собі слово, що ніколи більше не топитиме своє життя в горілці. Він дотримає цього слова.

Того ж таки дня Слєпньов почав цікавитися долею «відомої йому особи». У своєму відомстві він дізнався, що того повинні були доставити у Санкт-Петербург. Для цього споряджена спеціальна команда на чолі з паном Аверинцевим, який був тепер на місці Рибалка. Ця команда зустріне на кордоні варту, яка супроводжувала Прокопа Марушка й одного з його спільників (другого як такого, що народився в Німеччині, судили і стратили на його батьківщині) і супроводжуватиме злочинців до столиці. Слєпньов добре знав їхній маршрут. Знав, коли мають зустріти команду з Німеччини на такій-то заставі. Він повернувся до себе на квартиру і тут, мов несподіваний зубний біль, стало наростати з кожною годиною у ньому дивне, майже божевільне бажання. Чомусь згадалися його бесіди з Прокопом Марушком, їхні спогади про дитинство. Так, були у них і такі, може, найщиріші розмови. Бо ж, крім всього, вони були ще й земляками, майже з одного краю, тільки народилися по різні береги Дніпра.

— Та ти, виявляється, козак Сліпень, — якось сказав йому Прокіп, уперше звернувшись на «ти».

— Та наче був колись козаком, — усміхнувся Василь Петрович.

— А я також замалим не став козаком, — сказав тоді Прокіп.

Чому це раптом йому згадалося? Родова або інша пам'ять чи згадки про час, який провели разом, згадки про бесіди з цим дивним, загадковим і страшним чоловіком, його несподіване благородство, коли він, по суті, відпустив свого ворога з Богом, хоч і знав, чим це може для нього самого обернутися — що подіяло на Слєпньова? Може, лист графині Войцицької? Чи все заразом?

Так чи так, але вже наступного ранку Слєпньов починає збиратися. А ще за одну ніч таємно зникає з Петербурга. Він справді добре знав маршрут варти, яка повезе Прокопа, розрахував і те, що, крім Аверинцева, ніхто не вимагатиме його до себе. Навряд чи він знадобиться князю Куракіну, той, зазвичай, діяв через його безпосереднього начальника. Перед поїздкою він послав Петруся до знайомого купця у Москву по чай, до якого останнім часом дуже приохотився.

Він вирахував, що одна з ночівель конвою швидше за все буде в будиночку на колишньому російсько-польському кордоні, будиночку, який належав тепер їхньому таємному відомству. Ця хатина була на крайньому північному сході Білорусі. Слєпньов приїхав туди на світанку. Коня прив’язав до дерева десь за версту в лісі, залишив йому вівса, а сам обережно пробрався до будинку, який був колись прикордонною заставою. Будинок стояв тепер порожній, тільки з містечка неподалік, із місцевого відділення жандармерії приїжджав раз на місяць чоловік, який розпалював грубку, щоб будинок не відсирів. Та приїжджав раз на день місцевий лісовий об’їждчик, який спостерігав, щоб ніхто з хатини нічого не поцупив. Слєпньов добре знав його, цей будиночок, бо вже бував тут кілька разів. Будівля слугувала тепер за перевалочну базу і була також місцем ночівлі для дипломатичних кур’єрів, а інколи — навіть для зарубіжних службових осіб, якщо ці особи були не надто високого рангу. Будинок складався з чотирьох невеликих кімнат, одна з яких мала окремий вхід — раніше це була кімната начальника застави.

«Якщо не помиляюся, то Аверинцев саме в цій кімнаті розмістить арештантів, — подумав Слєпньов, — і ґрати на вікні цьому сприятимуть. Біля дверей поставить вартового, а ще один вартовий обходитиме кругом будинку. На двері повісять замок. Пробратися до будинку непомітно навіть уночі, навіть із боку лісу без ризику отримати кулю навряд чи можливо».

Він оглянув ще піддашок, під яким були складені дрова, конюшню, ще один, вже однокімнатний будиночок, який слугував колись за кухню, поставлену у зруб лазню. Поглянув на небо, вкрите низькими темними хмарами. Звернувшись до Бога, попросив, аби до вечора не пішов сніг, адже тоді залишаться сліди. Ще раз обійшов усі будівлі. Зазирнув на кухоньку, побачив відро зі слідами фарби, напевне, після літнього ремонту. Дістав колекцію відмикачок і, ще не знаючи для чого, одімкнув двері. Гм, відро. І раптом зрозумів, що воно йому підказує. Другу підказку знайшов у конюшні. Це була стара іржава клітка, у якій колись останній начальник застави тримав спійманого у лісі ведмедика. Ведмедик виріс, кордон відсунувся далеко на захід, виїхав начальник разом із своїм ведмедем, напевне, повіз його до свого маєтку, дурень, а ось нікому не потрібна клітка залишилась, і Слєпньов вирішив скористатися нею як підказкою. Але спочатку відчинив двері в кімнату з окремим входом і збагнув, що знаходиться на правильному шляху. Йому ще довелося почекати у лісі, коли з’явиться і зникне після огляду будинку об’їждчик. Потім Слєпньов зайнявся імітацією ремонту в окремій кімнаті. Відірвав кілька дощок із підлоги, обідрав стіни, поойкавши, перекинув набік стіл і ліжко.

«Отож тепер Аверинцев візьме собі одну з кімнат, що залишилися, — подумав задоволено Слєпньов, — напевне, одну з трьох кімнат. Він любить показати, хто тут начальник. У двох інших розмістить двох кучерів та десятеро солдатів з особливого жандармського полку. Гм, та їх виходить чортова дюжина. Добре число для такої справи».

Ще він подумав, що тільки дуже вже велике щастя може принести йому удачу. Але тут-таки Василь Петрович розсердився сам на себе. Він згадав слова Рибалка, що для справжнього щастя завжди потрібна добра підготовка. І він далі займається підготовкою, намагаючись не залишати непотрібних слідів.

Насамперед він ще раз зайшов до кухоньки і там, біля пічки, залишив пакет із м’ятою і ромашкою. Ну, звичайно, окрім цих двох трав, у суміші була й третя, яку звали у народі сонним дурманом. За такої сльоти солдатики, напевне, неабияк змерзнуть, от і закортить випити чайку. Навіть якщо везуть чай із собою, то навряд чи, побачивши гарну народну заварку, не віддадуть їй перевагу.

«Що ж це я роблю? — подумав знову Слєпньов, коли вийшов із кухні. — На кого руку підіймаю, кого намагаюся визволити?»

Він притулився до дерева, потім намацав у кишені лист від Ядвіги Войцицької. Дістав і, не читаючи, наче сліпий, повів по ньому пальцями. Здавалося, букви його зігрівають.

«Пізно відступати», — подумав якось надто стомлено. Він, ще гучніше сопучи, витяг із конюшні клітку і поставив біля лазні. Так, це була друга його підказка для варти.

За годину після слєпньовської інспекції, коли на ліс уже насунули сутінки, під’їхала команда Аверинцева. Слєпньов здалеку, сховавшись за великою старою сосною, спостерігав, як виводять із карети арештантів — Прокопа та його спільника. Еге, та це, здається, його колишній супутник, Єзерський. Він ще побачив, доки можна було дивитися, як готують собі вечерю солдатики, а для пана Аверинцева, його, Слєпньова, безпосереднього начальника — лазню. Потім він чув лише голоси, і йому здавалося, що це зовсім не він мерзне у холодному, пронизаному злючим вітром осінньому лісі. Вийшло ж так, як він і підказав. Вже при світлі вогнища, яке розклали у дворі, Василь Петрович побачив, як Аверинцев щось каже, оглядаючи клітку. Як клітку розсунули і частинами занесли до лазні. Уже коли звідти вийшов посвіжілий, задоволений Аверинцев, до лазні загнали злочинців, які дзенькали кайданами. Потім біля лазні поставили вартового. Ще один вартовий, як він і передбачав, чатував біля будинку. Ледве згасло вогнище, Слєпньов підкрався ближче до будинку, став чекати. Якщо тільки вони пили чай, заварений його зіллям, то дурман уже почав розбирати їх. Якщо не приспить повністю, то розморить добряче, увагу послабить…

Він почав діяти, коли упевнився, що ті, у будинку, заснули. Першим Слєпньов знешкодив вартового біля будинку. Той, уже майже сонний, і не зойкнув. Для певности Василь Петрович тугіше затягнув припасений ним мотузочок на горлянці. Другий вартовий стояв, притулившись до стіни лазні. Цього він тюкнув із нальоту. Вартовий осів, наче мішок із соломою. Слєпньов обережно відсунув засув, відчинив двері. У ніздрі йому вдарило вже охололе, та все ще вологе і тепле повітря.

— Пане Мечиславе, — покликав він тихенько. — Прокопе, ви мене чуєте?

— Чую, — була тиха відповідь. — Боже мій, невже це ви, Василю Петровичу?

— Я сам… Тихо…

Слєпньов намацав у темряві дверці клітки, випустив обох полонених, наказав іти за собою. Потім посадив їх на коней. Сів і сам. Так втрьох вони і під’їхали до його вороного, який, відчувши хазяїна, тихо заіржав у темряві.

Їхали мовчки. Швидко їхати заважали кайдани на ногах у Прокопа і Єзерського. Лише на дорозі трохи припустили коней. Найдужче Василь Петрович боявся, що Прокіп почне дякувати чи розпитувати, чому він так зробив. Що б він міг відповісти? Але той мовчав, тільки раз, уже на виїзді з лісу, вимовив тихо:

— Приємна річ — дихати вільним повітрям.

Уже за півгодини вони під’їжджали до найближчого села. Де живе сільський коваль, Василь Петрович з’ясував напередодні. Він тихо постукав у вікно невеличкої хатини. Коваль, якого розбудили серед ночі, сердитий спросоння і ще після вчорашньої пиятики, було заартачився, засперечався, але коли побачив перед носом пістоль, злякано затряс головою, потім кивнув — зроблю, мовляв, що бажаєте.

Вони тихенько під’їхали до кузні. За годину кайдани були розковані. На прощання Слєпньов тицьнув ковалеві десятирубльову купюру (дворічну оплату його праці у ті часи) і звелів мовчати, якщо хоче жити.

— Та що там, можете бути певні, — сказав коваль.

Тепер вони їхали вже веселіше. На краю села зупинилися.

— Попрощаємось, — сказав стиха Слєпньов.

Прокіп мовчки обняв Василя Петровича. Вони тернулися на якусь мить щока об щоку. Колишній Єзерський міцно потис Слєпньову руку на прощання.

— Графиня Ядвіга народила вам дочку, — були останні слова Слєпньова, сказані Прокопу.

— Дякую, — почув він у відповідь. — І прощавайте. Може, і побачимось. Хоча навряд.

Слєпньов відвернувся і майже одразу пустив коня чвалом. Слухняний кінь добре відчував вершника і ніс його все швидше і швидше. «Здається, я втікаю від свого минулого і від самого себе», — подумав Слєпньов. Світало: Коли він проїхав ще кілька верст, нарешті пішов перший сніг — тихий, великий, схожий на клапті вати. Слєпньов ловив долонею сніжинки і на скаку вмивався, тому що після безсонної ночі почали злипатися повіки.

Він благополучно добрався до Санкт-Петербурга, на цілих два дні раніше, ніж збезчещений ним конвой. Першого ж дня після приїзду постарався потрапити на очі колезі з таємного відділу, а згодом і самому князю Куракіну.

Потім повернувся з ганьбою Аверинцев. Його за кілька місяців засудили і винесли вирок — двадцять років каторги. Покарані шпіцрутенами і відправлені на кордон із Туреччиною солдати. Ніхто не посмів підозрювати основного героя розслідування — Слєпньова. На початку зими він таки отримав обіцяне капітанське звання.

ЕПІЛОГ

Найостанніший слід

Мав рацію великий Вільям Шекспір, котрий вустами свого героя якось сказав: «Ваш ворог, панство, час, а не король». Справді, королі, царі, імператори приходять і відходять. Їх можна усунути, перемогти, але воювати з невблаганним ворогом — часом — неможливо. Час — найкращий союзник забуття.

На те, що час, а також брак будь-яких письмових свідчень зроблять свою справу і зітруть ім’я начебто безіменної людини в помаранчевій масці з пам’яти всіх, хто знав щось про нього, і сподівалися російські власті. Після втечі Прокопа Марушка влада якийсь час ще побоювалася, що він десь знову виникне, випливе з небуття. Були вжиті додаткові заходи безпеки. Сам князь Іван Куракін розробив систему охорони зібрань осіб вищого світу від можливих пограбувань. У цій системі враховувались і методи, до яких вдавався невловимий «помаранчевий грабіжник». Про його втечу поінформували баварську, прусську, пфальцську й австрійську поліцію. Куракінський відділ проаналізував усі факти з’яви невідомих осіб на службі у відомих і багатих дворян, а також купців і більш-менш багатих міщан. Нікого схожого на Прокопа Марушка не знайшли. Правда, протягом кількох років вдалося затримати чотирьох колишніх членів його банди. Їх негайно ж, згідно з особливою інструкцією, розстріляли.

Новий грабіжник (чи старий у новій личині) також ніде не з’являвся. Не з’явився він ані за рік, ані за два, ні через три, і п’ять, і десять. Поступово про нього справді почали забувати. Лише одного разу про нього ледве не дізналася російська громадськість. І сталося це ось як. Незабаром після описаних подій Василь Слєпньов вийшов у відставку за власним бажанням. Йому було даровано маєток в його рідних місцях, правда, не на Полтавщині, а в херсонських степах. Там він одружився з доволі юною дочкою свого сусіда-поміщика. Дружина народила йому двох синів і дочку, але померла при четвертих пологах. Синів своїх, користуючись давніми зв’язками, влаштував у Петербурзі, доньку видав заміж за місцевого поміщика. А сам на схилку літ помандрував до столиці, де довго уже не був, та в дорозі застудився і помер. Сталося це 1832-го року, тобто у віці доволі поважному.

Але, як виявилося, Слєпньов залишив нотатки, і з них вийшов доволі об’ємний рукопис. Ці «Записки Василя Слєпньова» і вирішив через майже три десятиліття після смерті батька видати його син Олександр, дрібний службовець одного зі столичних департаментів, а до того — ротмістр імператорської армії (у всякому разі він так називав себе у передмові до батькових нотаток). У передмові до книжки Олександр стисло розповідав про батька, який виконував у другій половині вісімнадцятого — на початку дев’ятнадцятого століття таємні доручення особливої служби канцелярії їхніх імператорських величностей Катерини Другої, Павла Першого й Олександра Першого. Книжка вийшла у приватному санкт-петербурзькому видавництві Листвицького, але до читачів так і не потрапила. Уже за тиждень після того, як Олександр Слєпньов особисто доставив її до двох столичних книгарень, спеціальним таємним розпорядженням канцелярії горезвісного III відділення весь наклад «Записок» наказувалося знищити, бо ця книга містить дані, які не можна розголошувати. Всього ж із книжкових яток, що належали якимось Ротцвелеру і Краєвичу, вилучили майже п’ять тисяч примірників забороненої до продажу книжки. Наступного дня їх спалили. Імперія добре оберігала свої таємниці.

Я розповідав про візит до мене таємничого відвідувача. Колись йому довелося тримати в руках один з уцілілих примірників «Записок Василя Слєпньова». Але чи зберігся хоч би один примірник досі, він не знав. Усі мої спроби натрапити на подальші сліди Прокопа Марушка також нічого не дали. Спробував було вивчати родоводи шляхетських родів, до яких так чи так доторкався невловимий Прокіп, зокрема Румовських, Моджиєвських, Зайончковських, Румов’яків, Войчин. Нічогісінько, жодної згадки…

Хіба що вдалося встановити, що насправді рід Кульчинських, до якого пристав Прокіп Марушко, не походив із п’ястівської, корінної Польщі, як це описувала уже згадана книжка, присвячена шляхетським родам Волинського і Брацлавського воєводств Речі Посполитої. Походив він із Західної Волині, де предки Кульчинських служили колись ще князям волинсько-галицьким. Цікаво, скільки заплатив Прокіп авторам книжки за цю фальсифікацію, яка підносила його в очах варшавської аристократії?

Нічого не дала і спроба простежити генеалогію роду Войцицьких. Вона, власне, не мала прямого розвитку. Юзеф Войцицький виявився останнім представником волинської гілки роду. Його дочки, — рідна Ядвіга і формальна Пауліна, — вийшовши заміж, змінили прізвища.

Ядвіга Войцицька-старша залишила після себе мемуари та багату епістолярну спадщину. Але ні в спогадах, ні в листах немає жодного натяку на подальшу долю людини в помаранчевій масці, Мечислава Кульчинського чи Прокопа Марушка.

Листів до молодшої дочки графиня Ядвіга не писала, а втім, у цьому й не було потреби. Адже Пауліна, вийшовши заміж, жила неподалік від матері, під Луцьком. Вони досить часто бачились, хоча, судячи з деяких мемуарних рядків графині Ядвіги, донька не дуже тепло ставилася до матері. Можливо, щось знала або підозрювала і не могла пробачити матері її гріха і свого справжнього походження. Але, дорікаючи дочці у черствости, графиня ніде не згадувала про її справжнього батька, хіба що лише у минулому часі як про безіменного злочинця, людину в помаранчевій масці. І все-таки щось, як та скіпка, непокоїло мене. «Хоч би ще одна зачіпка, важко уявити, щоб така людина ось так просто канула у небуття», — не раз думав я. Інтуїція мене, на щастя, не підвела. По якомусь часі після завершення роботи над рукописом я все-таки натрапив на останній слід Прокопа Марушка.

Його розшукав один мій добрий знайомий, який побував у Польщі і, знаючи про мої пошуки, завітав до нащадків польської гілки роду Войцицьких. От там, у їхньому родинному архіві, він і побачив цей лист. Казимира Войцицька, далека вже родичка волинських Войцицьких, сказала, що цього листа її покійна бабуся веліла нікому не віддавати ні за які гроші. Це, мовляв, їхня сімейна таємниця. Мій знайомий все-таки упрохав бодай глянути на лист. Пані Казимира дозволила, але тільки поглянути. Вона не знала, що мій знайомий має добру, майже фотографічну пам’ять.

Це був лист графині Ядвіги Войцицької, але не до старшої, а до молодшої дочки. Вона написала його тоді, коли Пауліна поїхала гостювати до своїх родичів у корінній Польщі, а графиня Ядвіга якраз захворіла і, напевне, боялася, що донька вже не застане її живою. Це був лист до доньки, яка, як виявилося, лише одного разу побачила свого рідного батька. Утім, вона не надто добре пам’ятала і нерідного. Граф Юзеф 1811 року пішов добровольцем у польський легіон, який сформувався у так званому Великому герцогстві Варшавському на підтримку Наполеона, і загинув під час походу імператора на Росію.

Я читав кілька листів Ядвіги Войцицької, і мені завжди здавалося, що вони, навіть якщо вона писала про щось не надто важливе, скажімо, про деталі свого життя, про мандрівки до родичів, зберігають якусь невимовлену таємницю. Таємницю у самому стилі листа, у легкому, немов летючому почеркові. І я спитав приятеля, чи не було і в нього такого дивного відчуття, коли він тримав у руках лист цієї жінки. Жінки, котра відіграла таку велику і дивну роль у житті Прокопа Марушка, — людини з особливою долею, — який мав у своєму житті п’ять, а може, і більше масок, якому хочеться заздрити в чомусь, але й жаліти його, і здригатися, згадуючи про все, що пережив і що зробив він. У тому числі, що він зробив із графинею Ядвігою.

— Мені здавалося, що я йду гарним осіннім лісом і, знаючи, що вже заблукав, боюся собі в цьому зізнатися, — сказав мій приятель. — Але так само милуюся цим лісом, його золотом і мені, зізнаюся, не хочеться, щоб ця дорога в нікуди закінчилася, хоч я знаю, що десь є і справжня дорога.

— Ніколи не подумав би, що ти поет, — зауважив я.

— Ні, — сказав мій добрий знайомий. — Справжня поетеса — графиня Ядвіга. Хоч, здається, її твором було саме її життя. Вона шукала в ньому істину. Шукала, як могла. Як могла шукати жінка…

— Але хіба не так буває в інших людей? — заперечив я.

— Ні, — тепер вже задумливо сказав мій приятель. — Мені здається, тут особливий випадок. Так, саме так. А тепер я тобі розповім про найголовнішу частину листа.

І він розповів.

Графиня Ядвіга писала про останні події в їхньому маєтку, про те, яка погода, урожай, і описувала це якось так по-філософськи, що було враження, про яке вже сказав мій знайомий. Вона ділилася з донькою своїми роздумами про життя. І все-таки лист писався не заради цього. Наприкінці його графиня Ядвіга питала Пауліну, чи вона пригадує, як одного разу, коли донька була вже майже дорослою, до їхньої садиби зайшов мандрівний православний монах. Графиня Ядвіга писала, як вона вийшла до нього і раптом впізнала в старому, згорбленому і бородатому чоловікові того, з ким провела найнесхожішу на всю решту життя ніч. Тоді вона скрикнула і ледве не впала на землю.

«Я шукала опори і не могла її знайти, — цитував мені приятель рядки з листа Ядвіги Войцицької. — Здавалося, весь світ пливе кудись від мене. Я хотіла б померти в ту мить. І водночас хотіла, щоб її можна було назвати цілим життям. Він кинувся до мене, підтримав, не дав упасти».

— Тихо, — сказав Прокіп Марушко. — Я нічого не хочу і нічого вам не зроблю поганого. Якщо вдома моя дочка, нехай винесе мені води.

«Коли ти винесла йому води, — писала графиня Ядвіга своїй дочці Пауліні, — я дивилася, як твій батько, так, твій справжній батько, прости мене, Пауліночко, якщо зможеш, бо я не можу без цього визнання померти. Я дивилася тоді, як він п’є воду, а, випивши, вклонився тобі. Здавалося, світ стискається до однієї малесенької грудочки, і ця грудка стискає мені горло, не даючи закричати».

Де і під яким ім’ям він жив, у якому монастирі? У яких місцях мандрував, де знаходив притулок перед тим, як прийти до цієї садиби, ніхто, напевне, не дізнається. Як і того, що він передумав і пережив за ці роки. Що відбулося в його зраненій і хворій душі…

Потім він пішов — бородатий, згорблений дідуган у чорному чернечому одязі. Вони обидві — мати і дочка — довго дивилися вслід самотній Божій людині, поки його не сховали дерева такого ж старого, уже не плодоносного саду. Стояла золота осінь і, опадаючи, жовте і червоне листя засипало сліди цієї людини.

Content

Володимир Лис Маска

ПРОЛОГ Знахідка. Таємничий відвідувач

ЧАСТИНА ПЕРША Полювання на великого звіра

І. Той, хто побачив обличчя під маскою

1

2

3

II. Дід і внук

1

2

3

4

III. Невидима облога

1

2

3

4

5

6

IV. Санкт-Петербург. Початок полювання

1

2

3

4

V. Запах звіра

1

2

3

4

5

6

ЧАСТИНА ДРУГА Подвійна гра

VI. Коханець пані Гелени

1

2

3

4

VII. Конарський. Розслідування

1

2

3

4

5

VIII. Капкан. Кольє княгині Ольги

1

2

3

4

5

6

IX. Куля в серце

1

2

3

4

X. Крах операції

1

2

3

4

5

ЧАСТИНА ТРЕТЯ Обличчя під масками

XI. У пащі звіра

1

2

3

4

XII. Європейські маски Прокопа

1

2

3

4

5

ХІІІ. Останні постріли

1

2

3

4

5

6

7

XIV. Злочин Василя Слепньова

1

2

3

4

5

ЕПІЛОГ Найостанніший слід