Алла Марковская

Подарунок для Аяти

Космічний катер занурився у атмосферу Іноти. На великому моніторі я бачила чітке зображення сірих дахів будинків, сіроï захисноï стіни навколо міста та чорних острівків великих гіллястих рослин, а навколо — нескінченний білий простір.

Я викликала на зв'язок башту, відповіді не дочекалась. Катер завис сто метрів над злітним полем, і я вирішила «приземлитись» без дозволу. Але наостанок все ж таки крикнула у мікрофон:

— Башта, дайте мені майданчик для посадки! — у відповідь тиша. — Башта!!! Сто метеоритів вам в борт!

Почувся гуркіт, шарудіння, шипіння і ображений жіночий голос відповів:

— Ваш майданчик сорок п'ятий… І не кричить, будь-ласка…

Аж сорок п'ятий! Я думала, тут не більше двадцяти квадратів. Та виявилося, що це від снігу відчистили лише половину поля, та й то біля будівлі вокзалу. Диспетчер, напевне, навмисне вирішила запхати мене подалі, в сніг. От зла тітка — космодром ж бо майже пустий: «Тримайся, злюко, я сяду прямісінько під твою башту, і ввімкну такий гравітаційний шум, що у тебе в диспетчерській вікна повилітають!»

Коли я садовила катер під баштою, та зла тітка-диспетчер лаялась довго, гарно і голосно.

За бортом був сріблястий зимовий ранок. Я знайшла у шафі хутряний плащ з капюшоном, котрий придбала під час останнього ярмарку на Днарі[1]. Перекинула через плече сумку з усім, що може мені знадобитись: меч з катер-толлу[2] і кіріду[3], невеликий гострий ніж і дорогоцінне каміння: я його розміняю на місцеві гроші. А ще шкіряний тубус для паперів. Мій катер мовчки спостерігав за мною своïми камерами-сенсорами, і не зміг втриматися аби не пожартувати:

— Ти кулемет забула.

— Як знадобиться, ти будеш мені замість кулемета, — посміхаючись, відповіла я.

— Оце вже ні, - обурилась машина, — Скільки можна?! Ти обіцяла, що ця подорож буде для мене відпочинком!

— Та добре, добре… не сердся — біоніку спалиш… Я жартую.

— Знаю я твоï жарти, — відповіла моя машина, — обережно тут… не нароби дурниць — це мирна планета. — І він з гуркотом зачинив люк за моєю спиною, ледь не зіштовхнувши мене з трапу.

Холодний вітер кидав у лице дрібний як борошно сніг, плити космодрому були слизькі наче лід. Напевне, тут не знають, що космодром повинен бути обладнаний підігрівачами і змащуватись спеціальним розчином, бо від перепаду температур міцні плити починають тріскатись: ще п'ятсот років, і усе поле доведеться ремонтувати.

А на вокзалі мене чекала огрядна тітка з навушником та зла пані диспетчер, одягнута у середньовічний оздобленомий хутром та бісером плащ без рукавів, а під плащем — теплий космічний комбінезон для механіків. Тітка набрала до легень побільше повітря і закричала:

— Що ви собі дозволяєте?! Думаєте, якщо ви посланець Ради, то вам усе дозволено?!

Я зняла капюшон і подивилась на неï здивовано, а вона вже лагідніше пробелькотіла:

— Дитинко, так хіба ж так можна, ти ж мені ледь вікна не повибивала, така мала — а вже посланець, не страшно тобі?

Я посміхнулась і наïвно відповіла:

— Ні, не страшно, це ж мирна планета.

При виході були великі дзеркала, я подивилась на своє відображення. А й дійсно, забула я, що люди бувають різного віку, а я, як шістнадцятирічна дівчина, маленька, смаглява, і дві чорні коси наче у підлітка.

Тітка турботливо запитала, чи не потрібне мені пальне, пообіцяла наглядати за моïм катером і провела до виходу у місто.

Біля автоматичних скляних дверей космодрому стояло два воïна в шкіряних обладунках, в блискучих шоломах зі списами, і при мечах.

Космодром тут, звичайно, діючий, та кораблі прибувають рідко, два-три торговці на тиждень, три пасажирських на місяць, хіба що пірати та патруль вряди годи за пальним прилетять, а щоб хтось та на власному катері, то це взагалі рідкість. Тітка-диспетчер пояснила вартовим: «Це посланець нашого Володаря до вашого Володаря».

Списи відхилились, холодні сірі очі оглянули мене з голови до ніг, а жіночий голос суворо запитав:

— Грамота є?

Тітка-диспетчер запитливо поглянула на мене. Я витягла зі своєï сумки тубус, з тубуса написану від руки на товстому папері грамоту, з печаттю на ірідовій[4] нитці. Вартова підняла забрало і уважно роздивилась ту грамоту. Я озирнулась на другого воïна, з під шолома виглядало дві руді коси, а голубі веселі очі молодоï дівчини з цікавістю розглядали вишивку на моєму плащі.

— Зброя є? — запитала старша, повертаючи мені грамоту.

— Є.

— Вашу зброю ми повинні оглянути.

Я витягла з сумки складений меч, розвернула лезо і гарду. Вартові оцінили зброю схвальним стриманим мовчанням. Та за мить старша схаменулась і суворо запитала:

— Тільки меч? Зазвичай, ви, прибульці, тягнете за собою щось вогнепальне.

— Я посланець Ради і знаю правила, — чемно відповіла я.

Вартові подивились на мене недовірливо. Я склала меч і повернула його до сумки.

— Проходьте. Рородан[5] видно і звідси, — вартова вказала рукою, — а резиденція Ради на площі Рородан.

— Дякую, — відповіла я, і, помахавши рукою на прощання тітці диспетчеру, пішла по вулиці середньовічного міста Епо, мимо магазинчиків з великими скляними вітринами, мимо дво-триповерхових будинків з пласкими дахами, прикрашених візерунками з овальними вікнами, що ясніли мистецькими вітражами ручноï роботи, по бруківці, вкритій тонким шаром снігу, під кованими ліхтарями, де були електричні лампи, серед дивного життя з малознайомими мені правилами, звичаями і традиціями.

Гарне місто. Спочатку помічаєш відсутність кутів у будинках: вікна, двері, візерунки, вітражі — все було округле, мальовниче. Вулиця, яка йшла від вокзалу до палацу, широка, обладнана тротуарами, а бічні вулички вузькі, як в усіх укріплених містах періоду дотехнічного розвитку. Засоби пересування тут — ящери. Верхові — хижаки, жилисті, сильні, агресивні, з великими гострими іклами і кігтями. Бігають верхові на чотирьох ногах, і з виду дуже схожі на великих котів. Упряжні ящери з малими головами, кругленькі, на товстих ніжках, схожі на мамонтів, тільки без хутра. Кругленькі ящери тягають двоколісні возики, прикрашені яскравими стрічками, верхові під сідлами з високими луками. На верхових ïздять тільки жінки, у возиках чоловіки і діти. На цій планеті — матріархат. Матріархат настільки жорсткий, що чоловік сприймається жінкою як бездумна річ, як власність, без прав і свободи. Чоловік тут завжди прив'язаний до дому: від народження — до дому матері, коли виходив за жінку — до дому дружини. Чоловік не має права виходити на вулицю без супроводу чи без дозволу, не має права дивитись жінці у очі: не тільки своïй дружині, а й власній донці. Не має права на власність, окрім прикрас, подарованими у день весілля. Ті прикраси він даруватиме сину.

Жінка Іноти купувала собі стільки чоловіків, стільки могла утримувати. Мала право продати, обміняти, а й навіть убити за підозру у зраді.

От і ïде на червоному гнучкому ящері назустріч мені горда жінка з довгим, кольору полум'я, волоссям у розкішному хутряному плащі, з непокритою головою, а за нею на возику ïï два чоловіка і три дитинки. У чоловіків на голові обов'язковий атрибут — накидка, яка утримується кільцем: у багатійки чоловік у золотому чи ірідовому кільці, у біднішоï — у мідному…

Самі ж жінки тут носили на голові капюшони чи шоломи, бо навіть прикраса на голові жінки вважалась приниженням.

Горда жінка кивнула мені головою, як знайомій, такі тут звичаï. Я відповіла ïй посмішкою. Їï чоловіки очей не піднімали, зосереджено вивчали блискучий сніг на бруківці.

Чомусь згадався один випадок, може і плітка, та надто правдоподібна. Один чужоземець — торговець вдарив за щось свою дружину на торговій площі Епо, і інотки відразу знесли йому голову шаблями. Тіло вбитого перекинули через паркан космодрому, а молоду вдову запросила до себе жити одна з шанованих жительок міста. Таке сестринство підтримується вірою у Аннакому — праматір. Аннакома заповідала любити, поважати і допомагати одне одному, щоб полегшити життя.

Та все це тільки поверхня життя на Іноті.

Я вийшла на різнокольорову, блискучу і слизьку бруківку головноï площі Епо. Посеред площі була велика чаша з водою, над чашею яснів символ Аннакоми: коло зі спіраллю: символом вічності. Але вода у чаші, що символізує рух, замерзла, а символ вічності блискотів на «сонці», ніби ірідовий.

З одного боку площі великий храм з шпилями і баштами, з другого боку за височенною білою стіною палац, він займав мало не пів міста. А на розі — посольство Ради з символом спіралі на брамі. (Символізм дуже допомагає у співпраці).

Будинок посольства Ради зовні такий, як усі будинки цього міста: вікна з вітражем, низькі навіть для мене, двері, укріплені мереживом оковки, плаский дах і внутрішній двір за високим парканом, ґанок за місцевими звичаями не зводили, підлога першого поверху мала бути на рівні «землі», аби людина не підносилась над тією, що дає життя. А над дверима майже непомітна камера спостереження — я помахала перед нею рукою, двері відчинились.

Я увійшла до великого передпокою, де на блискучому паркеті лежав світлий килим з ледь помітним візерунком, у стіну вмонтовано відео-проектор, наче велике вікно, у яке видно море…

По гвинтових східцях до мене сходила струнка широкоплеча жінка у простій місцевій сукні з вишивкою, з хвилястим білим волоссям. Вона простягла до мене руки з щирою приязною посмішкою:

— Мілено, я рада вас тут бачити, ми тут вже скніємо від нудьги.

Я, посміхаючись, відповіла:

— Сеом! Приємно і мені тебе бачити.

Батько Сеом — халкеець, мати — лелілатка, сама Сеом — напіворганік з білою кристалічною шкірою. Вона висока зростом і сильна, як ïï батько, струнка, як ïï мати, з гарними тонкими рисами обличчя.

— Тобі приємно мене бачити? — дивувалась Сеом, — у цьому середньовічному болоті? Ну чому я не пішла в оперативники!?

— Нудьга, Сеом — не проблема. Чи це не перед буревієм? — відповіла я.

Сеом заперечливо:

— Ні, ні, ні, не потрібно нам ніяких стихій…

Ніколи я не зрозумію цієï манери — говорити одне, а бажати іншого…

— Що там поробляє твій чоловік? Я пам'ятаю, ти розповідала, як він вирішив вивчити місцеве життя, аби написати свій новий роман.

— Так як ти і попереджала, не витримав і утік. Аргумент — нема йому тут з ким випити по-чоловічому, бо справжніх чоловіків тут нема. А мені що робити — справжніх жінок тут також нема? Тепер він пише книгу на Халкеï, щось про вплив віри і культури на розвиток людини. Назва серйозна, та мабуть знову про палке кохання.

Я сміялась. Сеом завжди розповідала про серйозні речі жартома. Та я згодна з ïï чоловіком — неможливо вихованцю вільноï планети жити у законсервованому суспільстві Іноти.

Ми піднялись на другий поверх. Сеом розповідала мені останні плітки Епо і Рородану, я уважно слухала, адже у чутках завжди найбільше інформаціï. Наприклад, туман над рівниною, перевертні у хащах, фантоми на вулицях. Сеом легковажно сміялась над цими чутками, та для мене вони були як сигнал небезпеки.

Затишна вітальня другого поверху у стилі Лелілати: м'який килим, низенький столик, інструктований дорогоцінним камінням, і багато яскравих подушок. На столику — закорковані пляшки, тарілки наповнені ïжею, солодощі і якісь місцеві плоди. Все, щоб провести чудовий вечір з друзями. Сеом вважала мене ледь чи не сестрою — я врятувала ïй життя під час громадянськоï війни на планеті Лакруа.

Не пам'ятаю, що там насправді відбулось, чи вдала революція, чи не вдалий путч: партія, яка програла вибори, підняла армію проти партіï переможців. А військовим Ради наказали вивезти з Лакруа працівників посольства з сім'ями і громадян Ради. Місцеві провокатори ускладнили евакуацію, звинувативши інопланетян у тому, що вони хочуть знищити тимчасову владу агресорів. Посольство Ради у місті Рап підпалили. Поранена Сеом встигла втекти. Та вулиці міста стали для неï пасткою.

Саме тоді тимчасова влада найняла калтокійців, аби ті подавили повстання. Я була у групі зачистки: перевіряла напівзруйнований будинок і знайшла поранену білокосу дівчину, потягла ïï до бази. Очунявши на спині великого звіра завдовжки ледь чи не з метрів п'ять і висотою метр сімдесят, вона не злякалась, тільки вхопилась у моє хутро, щоб не впасти. Виявилось, ïï предки теж колись уміли перетворюватись, але Сеом не успадкувала цієï якості.

Сьогодні ми сидимо на подушках за блискучим лелілатським столиком і згадуємо пригоду на Лакруа, попиваючи солодкий мед — тіу: такий тільки на Іноті виробляють, п'янкий і приємний.

* * *

Я прокинулась тільки пополудні, коли Сеом повернулась із Рородану із запрошенням. Мені було призначено зустріч з маолі Аятою зранку наступного дня після другого дзвону. І запізнюватись не можна.

Гримнули двері, до посольства повернулась Туïта — помічниця Сеом. Після ночі, проведеноï у будинку розпусти, вона була задоволена життям і лагідна як кішка, від неï несло перегаром та парфумами. Струнка, гнучка чорношкіра красуня, народжена на планеті Катайя, з попелястим, прямим, довгим волоссям і чорними очима без білків. Вже минула ïï перша тисяча років, вже була ïï кар'єра і на висоті і у занепаді, а ïï репутація звабниці знана на всіх планетах, де вона працювала, от і вислали ïï у покарання на Іноту. Та на мою думку, Інота для Туіти, що курник для лисиці.

І знову на столі пляшки з вином і медом, Туіта замовила ще щось спиртне у магазинчику за рогом, якась місцева тітка принесла печеню. Ми розмовляли, пліткували. Туіта розповідала про ваоке, і Дайкеро — впорядника гарему Аяти, який був колись другим чоловіком матері Аяти. Розповіла про те, як работоргівці подарували Дайкеро у гарем, коли той був ще зовсім юним, вісімнадцятирічним несвідомим юнаком, і отримали за той подарунок дозвіл торгувати людьми на Іноті.

Саме тоді помер батько Аяти. Майбутня правителька планети, тоді ще дев'ятирічна дівчинка, залишилась самотня серед садів і пишних кімнат Ваоке. Дайкеро теж ховався від усіх, відчував себе у тих квітучих садах ніби у клітці, хоча для нього то і була клітка. Аята шукала найбезлюдніші місця, влаштовуючи собі криïвки, ніби налякане звірятко. Вони там і познайомились, годинами сиділи під височенною білою стіною, у затінку квітучих кущів, де він розповідав ïй дивні історіï, яки вимислив від безнадіï, і своï мріï про калтокійю. Вона дарувала йому іграшки і відчуття волі, разом жартували над прислугою, разом пробиралися на кухню, аби поцупити солодощі.

Матір Аяти наказала слідкувати за тими бешкетниками, та не карати за ïх витівки. Та пройшли роки, Дайкеро подорослішав, мати Аяти призначила його своïм другим чоловіком, і народила від нього другу доньку. А дружба Дайкеро і Аяти непомітно згасла.

Після смерті матері Аята отримала владу, запропонувала Дайкеро волю, та він вже звик до життя у ваоке і Аята залишила його упорядником гарему. І хоча це було для вдівця повелительки ганебним приниженням, він подякував і залишився. Але ж у меолі Аяти не було фаворитів і Дайкеро скнів від нудьги серед квітучих садів і розкоші. Єдине, що він отримав, це можливість виходити за паркан палацу у супроводі охорони.

— А чому помер батько Аяти? — чомусь пошепки запитала я.

І Туіта теж пошепки почала розповідати, як улюблений чоловік меолі випадково зазирнув за завісу у покоï дружини і закохався у охоронницю, як закохані спробували утекти з ваоке, як ïх спіймали. Наскільки повелителька любила свого чоловіка, настільки і жорстоко покарала за зраду — наказала стратити на палі. Після страти тіла зрадників спалили, а імена ïх викреслили з книги народжених і не занесли до книги померлих. На Іноті це значило, що ïх душі ніколи не знайдуть спокою і не зможуть переродитись.

Від цієï розповіді я протверезіла. Добре, що ми ще не все випили…

Зранку, загорнувшись в теплий плащ і залишивши зброю на діамантовому столику другого поверху посольства, я з хворою головою вийшла на площу Рородан. Сніг сяяв у променях світила, дзвін дзвенів…

А чому дзвенить? Та ще й так, ніби біда якась сталась. І люди збираються перед головним Храмом, стоять, про щось сперечаються, розмахуючи руками, чекають на щось.

Думки людей я прочитати не могла, мало того, що моï здібності вже слабенькі, та ще й на Іноті було дивним чином блоковано магію. Але у палаці я напевне дізнаюсь, що коïться.

Я підійшла до брами Рородану. Біля брами стояли кремезні руді тітки з жорсткими очима бувалих воïнів. Такі солдати зазвичай у вартових не ходять, такі у гвардіï служать… Оглянули вартові мене з ніг до голови, запитали моє ім'я. Перевірили запрошення і підняли списи вістрями догори, пропускаючи до Рородану. Брама за моєю спиною почала зачинятись, і я побачила загін воïнів з луками. Отакоï…

— Вас заарештовано, прошу скласти зброю і йти за мною, — почула я голос невисокоï жінки у кольчузі, наплічниках і залізних наручах: вона нагадувала маленького товстенького побутового робота, зламаного і агресивного.

— У чому мене звинувачують? — здивовано запитала я.

— Вас підозрюють у викраденні принцеси Іол. — Дивно, вона таки відповіла на моє запитання, а могла би і не пояснювати…

Два десятки стріл націлились у мене.

Гарний був у мене плащ… кинула на руду военачальницю і, перевтілюючись, стрибнула на стіну. Моï кігті вп'ялись в крихку цеглу, тіло вкрилось довгим темно-попелястим хутром, одяг з рослинних стебел і шкіри розпався на молекули і теж став шерстю. Я перетворилась на дуже великого звіра, зростом як ïх верхові ящери. Воïни заклякли на місці, жодна не наважилась вистрілити. Вмить я видерлась на верх стіни і стрибнула на дах першого великого будинку площі, дах застогнав під моïм важким тілом, та витримав.

А на мене влаштували облаву.

Мушу зв'язатись з Летосом, нехай піднімається, бо Сеом і Туіта теж можуть постраждати.

Стрибаючи під градом стріл (опам'ятались войовничі дівчата) з даху на дах середньовічного міста у супроводі ледь чи не половини населення, я все-таки встигала спланувати послідовність втечі. Ці агресивні жінки мусять бачити, як я покину місто, бо почнуть знищувати усіх, хто хоч чимось на мене схожий. Потрібно відволікти ïх від погромів, отже нехай женуться за мною через усе місто до космодрому, може, втомляться. А Сеом і Туіта протримаються.

По дахам мене переслідували невеликі хижі ящери… Один підслизнувся і впав на бруківку, задерши ноги. Попереду на пласкому даху одноповерхового будинку чекають найсміливіші з переслідувачів, погрожують палицями, налаштовують арбалети. Звичайні ж міщани, ремісники і купці, он пекар у борошні з лопатою для хліба. І що, вона проти мене з лопатою? А там далі коваль з шматком заліза: «Пані, невже ви так хочете мене убити?»

А ящери наздогнали мене, і почали муркотіти як кошенята і ластитись, з тваринами я завжди можу домовитись, шкода, що з людьми так не виходить. За моïм проханням моï нові друзі-ящери побігли вперед, розштовхуючи городян, а я стрибнула на бруківку. У мою сторону полетіло все, що могло літати, і лопата для хліба також… декілька стрибків, знову будинок. На дах будинку я влетіла одним стрибком, і помчала у напрямку космодрому. Городяни рушили за мною.

Місто гуділо. Ящери, ніби втративши розум, бігали, штовхаючись і заважаючи усім. Воïни, брязкаючи обладунками, перевіряли кожен дах, слідкували за кожною тінню, застрелили якогось домашнього птеродактиля. А я бігла на ринкову площу, бо за нею, за парканом, було поле космодрому.

Саме тоді Сеом увімкнула вторинне силове поле для захисту будівлі посольства. Але хтось розумний відімкнув електрику і пів-міста з палацом залишилось без тепла і світла.

Ось і прикосмодромний ринок, я влетіла на дах першого торгового намету, намет впав. Якийсь чоловік голосно заверещав, жінки лаялись, аж вуха заклало. Переслідувачі заповнювали невеличку площу ринку, руйнували намети і знищували товар. Роздерши тканину намету, я підхопилась на лапи і помчала до стіни космодрому. За спиною страшний гармидер, не обертатись — бруківка слизька, впаду як той ящір…

Та вздовж стіни на мене чекає загін воïнів в залізних обладунках і з гвинтівками!.. І вони без попередження відкрили вогонь. Я відчула біль, та це не ті кулі, які можуть звалити мене з лап. Добре, що вони не озброєні гранатометами. Я стрибнула на тіток і відразу на стіну.

За стіною на мене чекав Летос, він підлетів до стіни і відкрив люк, я заскочила до трюму, люк зачинився, і я повернула собі людську подобу. Летос готовий був до оборони, та нема часу, потрібно рятувати наше посольство.

На поле вибігла тітка-диспетчер. Невже Аята дозволить захоплення і нищення космодрому? Мусить вона все це зупинити, я ж дала ïй час схаменутись. Але вона напевне зараз думає тільки, як знайти і врятувати доньку, жінка залишається жінкою, коли у небезпеці ïï діти, готова на бездумне все.

Летос знову сів на плити, я репетувала тітці-диспетчеру, аби вона бігла до мене, та вона махала на мене рукою:

— Відлітай!!!

На тітку-диспетчера чекав корабель-торговець, там вже увімкнули двигун, товстий чоловічок кричав, щоб вона бігла швидше.

— І що ти втнула тут? — спокійно запитав мій катер.

— Ти не повіриш… Нічого.

— Не вірю: за тобою сюди прибігло усе місто.

— Не глузуй…

Летос завис над будинком посольства. Я викрикнула:

— Відчиняй люк, стрибати буду!

— Ти навіжена… — буркотіла машина.

Силове поле навколо посольства згасало. Двері вибивали… Колодою!.. (Де узяли?..) Сеом і Туіта вже вибігли на дах і підстрибували, розмахуючи руками наче вітряки. Летос зависнув над ïх головами. Трюмовий трап відчинився, я вистрибнула ïм назустріч. Моï подруги дивились на мене як на божевільну. Я крикнула:

— До катеру! Швидше!

— А ти куди!? — Здивувалась Сеом, коли побачила, що я відчиняю квадратні двері даху, — тебе ж розірвуть!

— Розірвалки у них ще не повиростали… — огризнулась я.

Летос піднявся, аби зачекати у безпеці на висоті, поки я повернусь на дах. Я меч свій тут не залишу. Достатньо що плащ подарувала…

Коли я схопила сумку, двері у дім з тріскотом вилетіли і натовп увірвався до вітальні. Коли я вибралась на дах, там мене також чекали, здогадались тіточки врешті решт, як ще можна потрапити у будинок. Особливо сміливих я зіштовхнула сумкою з даху. Допоміг Летос, знизився і розштовхав моïх супротивників слабким силовим полем.

Все…

От тобі і мирна місія, от тобі і аудієнція у меолі Аяти…

Я посміхнулась до Сеом:

— А ти кажеш, у вас тут тихе болото?

* * *

Я стояла на балконі Джарека. Поряд зі мною триметровий ящір Тавас, командир відділу безпеки, злий настільки, що мовчав. Злий тому, що з корабля зник Гел, а мій брат поранений і слабкий, нахабно порушив наказ лікаря Коре і десь повіявся до міста, а з ним і Нейл. Тавас зітхнув, тихо промовив:

— Далеко вони не пішли, знайдемо ïх у таверні Покинутого міста, там завжди усіляка наволоч збирається. Не сердься, Мілен — але твоï брати навіжені, дурні…

Хіба я ïх захищаю?

Вже добрих років сто… а може й тисячу старий ринок, де торгували контрабандою: предметами, створіннями і речовинами, мав назву — «Покинуте місто». Влада планети Па не цікавилась тим, що відбувається у кримінальному районі стародавньоï столиці, мабуть, тому, що мала з тієï торгівлі власний зиск. А ще тому, що цей район належав таким космічним суб'єктам, з якими могли впоратись тільки ми, а ми такими дрібницями не займаємось. Та сьогодні мусимо навідатись у Покинуте місто…

З величезноï відкритоï площі космодрому, де гуляє вітер між космічними кораблями, де працюють вантажники, ремонтники, де літають вантажні і пасажирські платформи, і кожну хвилину сідає, чи злітає якийсь апарат, ми йдемо у лабіринт вузьких вулиць, між суцільні стіни старих будинків, з брудними вікнами за товстими гратами. Половина дверей у цих будинках броньовані. А ті, що не броньовані — вибиті. Загалом перші поверхи — це вітрини з бронебійного скла, але назви магазинчиків якісь дивні, з них не дізнатися необізнаному, що там запропонують покупцеві. Та й заходити туди небезпечно, потрібна обізнана людина, яка проведе по цьому небезпечному лабіринту — ще один спосіб заробити тестоли у Покинутому місті. Бо люди тут агресивні і жорстокі, завжди готові обібрати перехожого, жартуючи, що життя важка штука, а ïсти і ïм потрібно щодня…

За рогом є підвальчик під назвою «Чорна діра». Та й справді то чорна діра: необізнаний легко заблукає у підземних лабіринтах Покинутого міста, щоб неочікувано отямитись у дванадцятій галактиці на ринку рабів.

При дверях тієï «Чорноï діри» стоïть триметровий чотирирукий аросець, він склав на могутніх грудях всі своï чотири руки і дивився на навколишніх з презирством. Та коли ми з Тавасом підійшли, аросець виструнчився, ніби був військовим. І хоч ми і прийшли у цивільному одязі, аросець з повагою пропустив нас, у слід тихо попросив:

— Там ваші два калтокійці, заберіть ïх, бо ще з півгодини і вони усе тут рознесуть…

Тавас кахикнув, я зітхнула, могла б почервоніти, почервоніла б.

Ми спустились до підвалу, ніби пірнули у наркотичний, густий, непроглядний дим, почули дзенькіт розбитого скла, гуркіт і крики. Я зрозуміла — запізнились — бійка уже розпочалась. Аросець прогримів по сходах мимо нас, лаючись і причитаючи: «Ну от… я ж… а вони дурні, щось про продаж казали, зовсім здуріли, калтокійця від туриста відрізнити не можуть… я ж казав… Зробіть щось з тими навіженими!!!»

Остання фраза до нас. Тавас стрибнув донизу. А мені було лінь сьогодні битись, сам впорається. Я спокійно йшла по сходах, нікого не зачіпала, та якийсь п'янючий здоровань з великими м'язами і вухами вирішив зі мною познайомитись: спустила його по сходах, стрибнула вниз і вперіщила нахабному вуханю по голові стільцем.

Гел і Нейл гастролювали в парі: один білошкірий і білокосий, другий смаглявий з чорним як смола, довгим волоссям, два струнких юнака двометрового зросту, гарні, досконалі, і настільки п'яні, що по одинці на ногах не трималися. Тавас і охоронець-аросець за півхвилини розкидали всіх бажаючих вбити моïх братів. Я відбивалась тільки від тих, хто простягав руки виключно до мне. Тавас підхопив Гела і Нейла і пішов до виходу. Аросець-охоронець і я прикрили його відхід. Гел і Нейл спробували вирватись з могутніх чотирьох рук Таваса, та той так гаркнув на них, що вони затихли.

Тавас не випустив з рук тих двох, поки не дійшов до нашого корабля. Поряд з бортом Джарека стояв бак з водою, туди Тавас і повкидав моïх братів. Якась огрядна тітонька у спецодязі працівника космодрому побачила те дійство і запричитала: «Та що ж ви робите?! Такий великий… За що ви мучите тих дітей, вони такі молоденькі, такі маленькі проти вас!..»

Тавас подивився неï з обуренням:

— Ця сволота?! Діти?! Понапиваються, людей б'ють!!!

Тітонька щезла, ніби розчинилась у сутінках.

А я побачила, що вода у баці потемніла, якщо у Нейла крові немає, тоді це Гел отримав якесь поранення:

— Тавас, повиймай ïх, Гела хтось ще й підрізав…

— От чорт, — Тавас і сам помітив забарвлення води, похапав обидвох за одяг і витягнув. Нейл не любить води, почав відбиватись, Тавас для порядку знову штовхнув його до баку. А Гел, здається, прийшов до тями.

Через годину хлопці трохи протверезіли. Сиділи на канапі, у кораблі, у приміщенні головноï рубки, загорнувшись у теплі ковдри. Отримали від Таваса прочухана і мовчали: дійсно діти… Кровотеча у Гела зупинилась, та рана від ножа на його спині так само погано загоювалась, як і ті поранення, які він отримав, коли на нього завалився будинок на Катоваррі.

Я сіла у зручне крісло пілота і почала слизьку розмову:

— Нейл, ти мусиш потрапити до работорговців…

— Чому? — запитав він, відчуваючи, що завдання не настільки складне, як принизливе.

— Тебе продадуть до гарему меолі.

— Ти здуріла?..

— А інакше туди не потрапити. Мене ж вигнали.

Гел слухав мовчки. Тавас тільки головою хитнув, я знаю, що і йому моя ідея не сподобалась. Та і я згідна — не для моïх братів таке завдання, занадто сильне почуття власноï гідності, не дивлячись на ïх вибрикеньки.

Я продовжила, хоча почуття провини перед Нейлом нарощувалось з кожним словом:

— Я знаю одну шановну пані, яка настільки обережна, що продає рабів тільки на Іноті, і тільки до гарему меолі, мені про це Туïта розповіла, під страшним секретом… У тієï пані договір з упорядником гарему.

— Мілено, я нізащо не піду на таке! — Нейл підхопився на ноги, почав ходити з кутка в куток рубки, — якщо так потрібно, я полечу туди з якоюсь іншою легендою, та тільки не до гарему, наприклад, у команді тих торговців, чи як турист…

— Необхідно аби ти потрапив до палацу, — терпляче пояснювала я, — як торговця тебе туди ніхто не пустить, бо ти на Іноті будеш істота безправна і безголоса… Як пірат ти взагалі з корабля не вийдеш, та і тітонька Жоа надто обережна, щоб узяти до команди людину, подібну до представників стародавнього народу, а от продати — це вже інша річ.

Обурений Нейл сів, обхопив голову руками, застогнав:

— Відішли туди Ріу…

— Куди? — розсердилась я, — до гарему?!

— Ну, тоді Джарка.

— Джарк зайнятий… Тавас не підійде. Ще кандидатури?

— І що, на всьому калтокійскому флоті крім мене нема кого до гарему продати?!

— Є… Але впораєшся з цим завданням тільки ти…

— Невже це так необхідно, а якщо розвідка перестрахувалась, якщо там немає ніякоï лабораторіï і всі ці чутки тільки чутки?

— У тому районі зникли два наших калтокійця, аджари… Це збіг обставин, чи чутки? Як тільки я прилетіла туди, хтось викрав доньку меолі… До речі, мусимо ïï знайти…

— А навіщо до палацу? — продовжував опиратися Нейл, — та викрадена принцеса зараз поза межами палацу, як і ті лабораторіï, і наших аджарів у гарем не продавали.

— Маю підозру, що у палаці є той, хто щось знає або сам усе організовує, - терпляче пояснювала я.

Нейл знову застогнав… я знала, він погодиться — бо нічого іншого придумати я не можу, тим більше, тітонька Жоа ремонтує свій корабель недалеко звідси на планеті Ріотаок, а звідти вона летить на Іноту. Тавас зітхнув і попросив Джарека, аби той розрахував для Летоса курс на Ріотаок.

Тоді несподівано заговорив Гел:

— Це не для Нейла… Полечу я.

Ми втрьох: я, Тавас і Нейл, заклякли від здивування. Тавас обізвався перший:

— Ти зовсім дурний? Ти ледь ходиш, а знаєш, на що схожа твоя спина? У тебе запаморочення після того вибуху! Чи може останні мізки повилітали? З чого ти взяв, що той упорядник гарему такий неперебірливий у виборі товару, і купить для своєï повелительки такого задохлика, як ти?

— Купить…

Я тихо запитала:

— Ти впевнений?

— Ні…

— У нас немає часу на поразки…

— Я впораюсь… Я ж не воювати там буду. Воювати ви будете, якщо інформація підтвердиться.

— Може ти і правий… — погодилась я.

Замість мене запитав обурений Тавас:

— Ти хоч можеш пояснити мені, чому тебе туди тягне?

— Може, мені подобається Аята…

Ми з Тавасом здивувались, Нейл зітхнув з полегшанням.

* * *

Летос здійснив посадку на планеті Ріотаок, у передмісті Пріт. На цій планеті постійно живуть декілька сотень колоністів і тимчасово перебувають тисячі археологів: як студентів, так і ïх учителів. Тут завжди можна зустріти декілька десятків видатних вчених і знайти нелегальних копачів. Тут розкопували стародавні міста цивілізаціï, щезнувшоï за один день, подія ця відбулась мільйон років назад. В один день осередки тієï цивілізаціï були знищені і спалені вибухами, не залишилось ні переможців, ні переможених.

У той страшний день і ми були тут…

Малий космодром займав чотири кілометри. Це був найненадійніший і дуже небезпечний космодром. Археологи ним не користувались. Вони переважно наймали для своïх експедицій катери і заправляли ïх паливом у сусідній планетарній системі на тедролі КуН. Тому старий космодром став місцем заправки і ремонту для піратів і чорних археологів, іноді сюди залітали торговці чи колекціонери, частіше контрабандисти.

Брат поцілував мене у щоку і пішов.

Курява, каміння, будинки схожі на бараки, сірі вікна, фрагменти старих кораблів, залишки гравітаційноï машини, вже років сто розібраноï. І Гел в звичайному одязі, який носить зараз молодь Пайри: білий светр, широкі і короткі, трохи нижче колін, штани, спортивне взуття з штучних матеріалів, на плечах яскравий рюкзак з книжками і ще якимось шматтям.

Я сіла на східцях трапу мого космічного катера Летоса, дивилась на те жовте від пилюки маленьке місто, на перехожих, які де-не-де з'являлись між будинками, на всюдиходи і гравітатори, що сунули, ïхали і пролітали. Відчувала себе… а що я повинна була відчувати, посилаючи свого брата-близнюка до работоргівців? От буду сидіти і чекати, поки Гел вилетить звідси, і надіятись, що його не візьмуть… Чи тітонька Жоа не полетить відразу звідси на Іноту.

Вокзал давно перетворився на руïну, башта не існувала вже років триста, склад з пальним облаштували у каркасі старого корабля, ремонтна майстерня ховалась від «сонця» під жестяним поіржавілим навісом. А ще декілька старих гравітаційних платформ, дві з яких лежало у пилюці, зламались чи «поплавки» зіпсувались.

На космодромі перебувало десять кораблів, переважно модернізовані, два з них мабуть вже і не піднімуться — напіврозібрані, у одного якимось чином вибило лобовий ілюмінатор, може, замінять… А ще старий корабель тітоньки Жоа. Судячи з того, що команда збирала інструменти, драбини і зачиняла відсіки, корабель готувався до відльоту. Йому б ще покриття підновити, бо воно все в плямах від космічних слимаків, а пилюка з цих кристалічних створінь поступово роз'ïдає метал до дір. Гел підійшов до того плямистого корабля. Біля борта стояв механік: великий лисий дядько, на голову вищій за Гела, з сірою шкірою, з лицем в страшних шрамах. На могутніх м'язах його рук повиступали сизі вени, він під'єднав штекери, зачинив панель і помітив незнайомого хлопця, впер величезні руки в боки і посміхнувся:

— Чого тобі?

Гел відступив назад, почухав потилицю, розгублено пробубонів:

— Я напевне піду…

— А що хотів? — механік роставив руки, нібито хотів впіймати незнайомого йому юнака, як мале кошеня.

— Та нічого, — знітився «юнак», — проходив тут…

Механік і далі посміхався, доброзичливо, та посмішка прилипла до його обличчя як дурна маска:

— То, може, поговоримо?…

На східці трапу вийшла тітонька Жоа: темношкіра жінка з проникливими сірими очами, кремезна, пишногруда і, кажуть, розумом світла. От якби вона той свій розум застосовувала якось законно… Вдягалась ця пані капітан стильно і у приталене, сьогодні це був фіолетовий комбінезон з великим декольте і коротенька капітанська куртка з емблемою. На емблемі, на тлі космосу череп, пробитий метеоритом — знак вільного зейда: работоргівця або наркоторговця. Сміливо, бо работоргівців чи не з більшим азартом, ніж космічний патруль, переслідували королівські зейди. Тітонька Жоа привітно посміхнулась, ніби рідна:

— Тіку, навіщо ти так налякав цього хлопчика?

— Та хіба я його лякаю? Він тут вештається, я й запитав, чого… — пробубонів механік Тік, відступаючи.

Жоа розглядала Гела, ніби картинку, виставлену на вернісажі:

— Когось шукаєш, чи загубився?

Гел відступав назад, поки не вперся спиною в гарячий борт корабля, і тоді нерішуче відповів:

— Шукаю корабель, що летить до Ісани.

— А ми якраз туди і летимо, — зраділа Жоа, — за два тестоли і тебе візьмемо. Є у тебе два тестоли, хлопчику?

— Є, звичайно, але я не впевнений. Не хочу вам заважати.

— Ну що ти, — Жоа поклала пухку руку на плече Гелу, виявилась вона чималенького зросту: — Ну що ти. У тебе буде навіть власна каюта…

Гел помітив, що з усіх сторін зібралися пірати тітоньки Жоа. Вони вже не випустили б його. І очі у капітана Жоа такі ласкаві…

У середині корабля запустіння, облізлі стіни, пил і павутина, з-під ніг вистрибнув товстий пацюк і з обуреним писком зник у тріщині переборки. Тік з доброзичливою, прилиплою до рота, посмішкою відчинив двері до каюти. Каюта двомісна, ілюмінатор запаяний, ліжко двоярусне, невелика шафка і маленька кімнатка гігієни. Тік пропустив Гела:

— Тут є все необхідне, на вечерю тебе запросять. Не хвилюйся, все буде добре, — і зачинив дверцята.

Гел скинув рюкзак на підлогу і ліг на ліжко, непомітно заснув…

Через півгодини запрацював гравітаційний двигун, за ним космічний — тихо і впевнено. На запчастинах Жоа не заощаджувала, адже від швидкості у космосі залежить свобода і життя.

Товар навіть розбудили і запросили на вечерю, та ïсти він відмовився. Тоді б тітоньці Жоа замислитись, та ïй не доповіли. А через дванадцять годин ïï корабель сів на космодром Іноти.

Чорношкіре дівчисько з яскравими жовтими кісками, прикрашеними різнокольоровими стрічками — професійний вбивця, меткий снайпер, потягнула Гела за руку:

— Прокидайся, студент! Годі спати! Прилетіли…

— Ми вже на Ісані? — крізь сон здивовано запитав Гел.

— На Ісані, на Ісані… Прокидайся… — насміхалась маленька піратка, — тебе Тітонька біля трапу чекає, на, вдягни, — і вона кинула йому на ноги теплу куртку.

— Навіщо? — Здивовано запитав Гел.

— У Тітоньки і запитаєш… Який ти дурний.

Гел став на верхній щабельці трапу. Перед очима сніг, нескінченний сніг, холодний, неприємний, білий, в сонячних блискітках. Маленька піратка штовхнула «невдаху-студента», і він зіскочив з трапу, підслиснувся, гепнувся, вилаявся. Тітонька Жоа з посмішкою простягнула йому руку, допомогла підвестися.

— Де ми? — запитав він.

— На планеті, яка теж називається на І, у мене тут справи… Хочеш, ідемо зі мною, прогуляєшся по місту? Тобі, як археологу буде цікаво.

— Тут холодно, — відповів Гел, — я зачекаю на вас у кораблі…

— Йдемо… — ïï посмішка вже була не така лагідна, — ти так гарно себе поводив, а зараз виказуєш мені неповагу, може, мені приємно спілкуватися з таким розумним юнаком. До того ж, я капітан цього корабля, і всі — від електрика до найповажнішого гостя мусять мені підкорятись.

На вокзалі з башти спустилась тітонька-диспетчер. Коли переслідування перевертня припинилось, вона повернулась на своє робоче місце. Диспетчер привіталась з тітонькою Жоа, запитала:

— Як справи?

— Та ось, прилетіла провідати свою подругу, — щиро посміхалась Жоа, — товар для неï привезла, те, що вона замовляла для своєï крамниці.

— А ти, Тіку, невже взимку за борт корабля вийшов, ти ж так не любиш холоду?

Здоровань засміявся, ніби великий звір загарчав:

— Та що робити, доводиться до усього звикати…

— А це що, новенький? Когось він мені нагадує…

— Це пасажир, хоче на місто подивитись…

Гел так і не зрозумів — знає щось та тітонька-диспетчер про призначення пасажира, помітить, що він не повернувся назад, чи звикла закривати очі…

— Гарний… — жартувала тітонька-диспетчер, — дивіться не загубіть його, тут такі жінки, що швидко до рук приберуть, не знайдете…

А сторожа пропустила ту тітоньку Жоа, ніби не помітила…

На вулицю, де були невеличкі крамнички з усіляким товаром іншопланетного походження, прийшли, як і належить контрабандистам, вже у сутінках.

Гел страшенно хотів спати, йому боліла спина, він мріяв відіспатись ще день… Жоа відчинила важкі дерев'яні двері потрібноï ïй крамниці. Після напівтемряви вулиці яскраве світло електричноï лампи сліпило очі. Тітонька Жоа запросила Гела увійти. Тік підштовхнув його у спину. У Гела аж в очах потемніло від того легенького дотику, по спині ніби сік іруа пролили. Ледь втримався, аби не вдарити великого пірата у відповідь.

Піратка віталась з пані крамчинею, вони обнялись, як давні подруги, обидві майже однакові: великі, кремезні, тільки крамчиня червонокоса, як всі інотки, і з ластовинням на носі. Напевне, і вона колись була піраткою, тепер вгамувалась, сиділа на батьківщині, займалась збутом контрабанди. Тік знітився, коли пані крамчиня поцілувала його у щоку — гарна родинна зустріч. Гел зняв капюшон, огледівся, дійсно, товар на полицях магазинчику був не середньовічний: компютери, екрани телепабачення, музична техніка, носіï з фільмами і музикою, електричні печі для підігріву, і багато чого такого іншого.

Пані крамчиня замовкла… Жоа посміхалась… А Тік став біля дверей.

— Надзвичайний… — стиха промовила пані крамчиня.

— Як на тій старій світлині… - відповіла тітонька Жоа.

— Добре, що майже… Не приведи Аннакомо, зустріти того, хто зображений на тій світлині.

— Можна я зачекаю вас на вулиці? — запитав Гел у тітоньки Жоа.

— Ні, хлопчику. Якщо хочеш побути сам, у нас є для цього кімнатка.

Гел рвонув до виходу, тітонька Жоа підставила ногу, він спіткнувся, а пані крамчиня його спіймала і штовхнула до дверей, за якими був вузький коридор. Гел кинувся бігти туди і опинився у квадратній кімнатці. За його спиною лязгнули ґрати. Він вперся плечем і головою в холодну цегляну стіну, в очах навіть з'явився відчай. Тітонька Жоа підійшла до грат і несподівано прошепотіла:

— Вибач… ти сам прийшов…

Гел не відповів, зняв теплу куртку, кинув ïï на підлогу, сів, обхопив коліна руками, тепер у нього одне завдання — чекати…

* * *

Летос сів серед високих голих дерев. Сьогодні він просканує планету у пошуках телепатичних хвиль, як простих, так і підсилених засобами зв'язку. А я, якщо зможу, спробую поспати. На завтра я планувала непомітно потрапити до міста під виглядом жебрачки.

* * *

Гел відчув чийсь погляд і прокинувся.

— Піднімайся, студент, — наказала тітонька Жоа.

Гел не послухав.

— Він що, глухий? — голос у Дайкеро холодний, беземоційний.

— Впертий і дурний, — відповіла Жоа, — як і усі…

— Ран… — сказав Дайкеро.

У ту ж мить маленька стріла вп'ялася у ногу, гострий біль пронизав нерви, Гел відкинувся на спину, почав задихатись… ногу відняло… тіло не контролювалось. Якщо не вгамує перетворення, буде біда. Ось такоï — у них тут є сік іруа, і вони знають його властивості. Потрібно бути обачнішим.

Дайкеро вийшов до крамниці, сів на канапу. Жоа стала біля дверей. Вона вже планувала, що робити зі студентом, якщо Дайкеро відмовиться його купувати — може перепродати. Дайреко заговорив:

— У мене є для тебе робота…

Жоа зацікавилась:

— Знову щось спеціальне?

— Всього лише перевезти три контейнери, без зайвих запитань, але за хороші гроші.

— Всього лише? — хитро посміхнулась піратка, — а хіба я можу тобі відмовити?

— Ні, - з посмішкою відповів Дайкеро, — сама розумієш…

Так, Жоа розуміла… розуміла, що ïï свобода залежить від цього гарного і жорстокого чоловіка ще відтоді, як вона привезла йому першого раба. А коли на Іноту почали прибувати агенти Братства Трьох Світів, Дайкеро став ще впевненіший. Жоа не хотіла знати, якими справами займається Дайкеро, це знати небезпечно, смертельно небезпечно… А тепер ці контейнери… І навіщо вона повернулась на Іноту?.. Жадібність…

Гел сів, відкинув волосся, почув дзвінкий голос:

— Пане, він отямився… — Огледівс. Біля грат стояла дівчина років п'ятнадцяти, невеличка за зростом, з двома чорними кісками, чорноока, з хижою посмішкою, у теплому кожушку схожа на ляльку. Напевне це і є та Ран, яка вистрілила отруєною стрілою. В маленькій, ще дитячій руці вона тримала арбалет, схилила набік голову, розглядаючи хлопця за гратами: — Який ти…

За спиною Ран, ніби з'ява, виник молодий чоловік с довгим, прямим, сонячного кольору, волоссям і ясними блакитними очима, видовженим обличчям, прямим носом, і з тонкими презирливими губами. Він дивився на Гела, вивчав, уникаючи погляду у вічі. А потім несподівано наказав:

— Підведись. — Гел змусив себе стати на ноги, його хитало, обперся об стіну. Вони були майже однакового зросту. Дайкер ще сильніше стиснув бліді губи, довго мовчав. Жоа стояла за два кроки за його спиною, помітно хвилювалась. Упорядник гарему Меолі крізь зуби процідив. — Зніми светр. — Гел розгубився. Мусив підкорятись, та не міг навіть підняти руки. Дайкеро криво посміхнувся: — Останній раз я прощаю тобі непокору. Зніми светр.

Гел, зціпивши зуби, зняв светр, зронив його, светр впав білою плямою біля ніг. Знову пауза. Жоа гризла нігті. Дайреко запитав:

— Як тебе звати?

Гел не посмів виказати гнів, розімкнув зуби:

— Гестел.

Дайкеро кивнув головою, повернувся і пішов до крамниці. Жоа побігла слідом.

— Скільки ти за нього хочеш? — запитав Дайкеро у Жоа.

— Шістьсот.

— Чотириста.

— Він рідкісний, — посміла торгуватись тітонька Жоа.

— У ваоке сотня таких рідкісних, і нікому вони не потрібні, - з огидою кинув Дайкеро, — Чотириста, чи повезеш його де інде.

— П'ятьсот, — поступилась Жоа, — мені «поплавки» замінити потрібно, аби контейнери відвезти, я ж не даремне привезла його сюди.

— Нахаба… — посміхнувся Дайкеро, — добре, чотириста п'ятдесят і ні тестола більше.

— Він тобі не сподобався? — здивувалась Жоа.

— А він і не повинен мені подобатись, — роздратувався Дайкеро: — Він повинен сподобатись меоллі, а вона зараз не зацікавиться новим наложником, у неï донька зникла, тому бери те, що даю, зранку завантажиш контейнери і лети. Координати я тобі надішлю.

Ще дві дівчини з маленькими арбалетами. Ран відчинила грати. Вони наказали Гелу:

— Виходь, — Одна дівчина відкрила дверцята, друга підштовхнула Гела в спину. Гел стиснув зуби, коли ж рана перестане бути такою чутливою? Дівчатка мовчки супроводжували його. Ще один коридор, знову двері, за дверима ніч, мороз, сніг. Ран показала на двуколісний возик: — Сідай, і не смій навіть думати про втечу, бо я тебе вб'ю…

Голос у цієï дівчинки був впевнений. Вона навчена, не схибить, не завагається, як і ïï напарниці. Дайкеро вийшов слідом, йшов, ніби плив над землею. А обличчя наче маска, не зрозуміло чи є у цієï людини емоціï, думки… Сів поряд з Гелом, загорнувся у плащ. Ран зайняла місце попереду, свиснула, і товстенький ящер, ніби маленький мамонт, побіг по вулиці. Дві войовничі подруги Ран сіли на верхових ящерів, поïхали поряд. Дайкеро мовчав. Гел обережно відкинувся на м'яку спинку двуколки і задрімав.

Коли приïхали до ваоке, Дайкеро виявив, що юнак, якого він купив, спокійно спить. Та за своє життя у гаремі бачив багато, знав, що у моменти нервового потрясіння люди іноді ціпеніють, потім засинають, зараз прокинеться, почне запитувати, кричати, вимагати волі… Дайкеро зістрибнув з двуколки:

— Ран, розбуди його, викинь з воза і ïдьте. Далі я сам.

Ран розштурхала Гела:

— Прокидайся… — посміхнулась, — який ти гарний, коли спиш…

Гел відкрив очі:

— Де я?

— Це твій новий дім… — жартувала дівчинка, — вилазь с воза, бо дійсно виштовхаю…

Гел не хотів, аби його штовхали. Дайкеро мовчки спостерігав. Йому вже набридла ця нічна пригода, мріяв віддати нового раба вигілам і йти спати. Стомився. Головне, що контейнери з іруа полетять до замовника, а доля щойно купленого гаремного м'яса його не цікавила… Так, рік назад він замовив такого у Жоа, та сьогодні замовлення було вже неактуальне. І сама Аята незабаром вже буде неактуальною…

Вигіли чекали на порозі першого дому: три чоловіка, що вік ïх давно загубився у рабстві, бо вони тут ще з часів прабабусі Аяти. На думку Гела ті вигіли були схожі на старих жінок чи на сумних клоунів. Підмальовані очі, вибілені обличчя, прилизане сиве волосся, біле широке вбрання. Два з них худі, високі і згорблені, ніби зламані палиці, третій — низенький і товстенький, бігав навколо Гела, роздивляючись його, наче ляльку. Висловлювався він, ніби Гел і справді був не живою лялькою:

— Він надто худий, треба підгодувати. Очі… треба навчити його покірно дивитись, він ще наляканий… нічого, заспокоïться… Незвичне обличчя, незвичне… волосся гарне… треба вимити… — взяв Гела за руку, — підемо, дитино, підемо, не бійся, все буде добре… все буде добре.

Худі тільки кивали своïми продовгуватими головами, кульчики дзвеніли в такт тих кивків. Гел відчув нудоту… Похмілля?.. Чи, може, він зрозумів, куди потрапив… Бо все так дратувало…

Дайкеро наказав нового раба викупати, нагодувати і пояснити, що на нього чекає за втечу, ознайомити з заборонами та десь прилаштувати. Добре, що у Гела паморочилось в голові і він не слухав Дайкеро, інакше він почав би панікувати… чи ще гірше, щось би бовкнув…

Товстий, не випускаючи руки нового раба, повів його у напівтемну теплинь ваоке. Нескінченні лабіринти, ніби шлунок динозавра, поглинали свободу. Гел чув своï кроки, йому здавалось, то ковтки ненаситного чудовиська. І не мав сили опиратися. А ще цей солодкий запах…

Вузький коридор, кольорові люстри, кольорові килими, яскраві гобелени, різнокольорові вікна, все строкате і заплутане. А за вікнами починався зимовий ранок. Ваоке ще спало. Тільки гаремні дядьки — вигіли, як завжди, на ногах. І Гел, сонний та розгублений.

Велика світла кімната: мармурова підлога, великий басейн, ванни і тепла вода дзюркотить заспокійливо. Гел відчув, що його роздягають, відскочив від дядьок:

— Я сам! Сам… роздягнусь… не чіпайте мене…

Дядьки відступили. У перший день щойно купленому рабу з іншоï планети дозволялись капризи, та тільки в перший день.

Гел помітив, що в кімнаті з басейном метушиться близько десяти рабів, один приніс рушники, другий наповнив ванну теплою водою, третій тримає тацю з якимось косметичними речовинами, і навколо самі лише чоловіки різного віку. Ось тоді йому по справжньому закортіло втекти. Та заспокоïвся і почав роздягатись. Товстий знову обійшов його і сплеснув пухкими руками:

— Як же так можна, як можна! З такою спиною! Це огидно!

Другий дядько спробував заспокоïти товстуна:

— Тихо, тихо, Дайкеро почує…

Товстун обхопив голову руками:

— Навіщо він купив для повелительки шрамованого? Це так огидно…

Гел знизав плечима і заліз у ванну. Тепла вода огорнула його, рана на спині запекла, та біль швидко вщухла, він заплющив очі, заспокоïвся, знову задрімав, відкинувши голову на край ванни. Він вже не слухав, що говорили гаремні дядьки. Їх голоси загубились у його свідомості, перетворилися на шепіт вітру:

— Та все одно повелителька нікого не хоче бачити. Вона тільки но повернулась з пошуків, і напевне знову поïде… все місто обшукали, навіть на інших планетах шукають… Шкода маленьку… Кому потрібно було це викрадення? А Дайкеро раба купив… Невже навіть не поспівчуває Аяті?.. Бідна повелителька… Що це з ним? Якийсь він дивний, ще помре… Покличте лікаря.

Тіні наповнювали сон Гела. Тіні перетворювались на будинок, на ту юну породіллю, яка загинула. Світлий промінчик — врятоване немовля. І вибух, все горіло… і дитя… Гел кинувся бігти уві сні, рятуючи новонароджене, важко бігти у вісні, шарпнувся, розплескав воду і прокинувся. Вигіли повідстрибували, налякані його криком. Гел важко дихав — сон, тільки сон, адже він врятував те місто, і те немовля живе…

Товстун підійшов і почав гладити дивного раба по волоссю, як нервову дівчину:

— Заспокойся. Все добре, все добре, ніхто тебе не скривдить…

Прийшов лікар. За лікарем прибіг знервований Дайкеро.

Гаремні дядьки допомогли Гелу вийти з ванни, загорнули його у простирадла, всадовили на м'яку канапу. Гел ліг. Лікар спостерігав за ним здалеку, склавши руки на грудях. Товстун підклав під голову нового раба подушку і запитливо подивився на лікаря. Лікар підійшов, присів поряд з дивним юнаком, уважно вивчав його лице, потер своє підборіддя, потім лоба. Дайкеро вперше бачив лікаря таким розгубленим.

Лікар дістав з кишені свого широкого халату дивну рукавичку, з блискітками і дротами, вдягнув ïï на руку. Заговорив до Гела:

— Ти не нервуйся… я тобі не ворог, я лікар, я тільки огляну тебе… тільки огляну.

— Ви також раб? — запитав Гел.

— Ні… я не раб, я лікар. Я друг меоллі і ïï сімейний лікар… Хіба можна стільки пити? Для боротьби зі стресом є спеціальні ліки.

— Алкоголь менш шкідливий, ніж ваші ліки, — відповів Гел.

Лікар посміхнувся, знову потер лоба, зняв свою дивну рукавичку і наказав:

— Сядьте, подивлюся вашу спину.

Гел, ледь стримуючи стогін, підвівся, кімната попливла перед очима. Лікар обережно підтримав, простирадло впало з плечей його пацієнта і лікар зітхнув:

— Була зім'ята грудна клітка, зламаний хребет, — Дайкеро, який вже збирався було піти, зацікавлено прислухався і повернувся, та лікар з посмішкою закінчив. — Але давно, у дитинстві, тебе добре вилікували, та чому залишили такі страшні шрами?

— Не було грошей на пластику… — тихо відповів Гел, його дивувала поведінка лікаря, і зрозуміло що ця людина його не викаже, та звідки Гелу було знайоме його обличчя? Голова боліла, не міг зосередитись.

Дайкеро з'ясував, що причина хвороби — похмілля і спокійно пішов, більше цей раб його не цікавив, він був лише прикриттям, причиною виïхати до міста. Та взагалі мусив купити давнє замовлення, бо інакше Жоа не погодилась би бути перевізником тих контейнерів.

Лікар наказав товстуну зачинити за упорядником гарему двері, і несподівано запитав у Гела:

— А ніж у спину — це навіщо?

— І сам не знаю… — відповів Гел: — Напевне тому, що я дурень…

— Напевне… — посміхався лікар, — що ж вам сказати: рани загояться, алкоголь вивітриться, а ось ваше дивне виснаження… не скажу, що я тут всемогутній, та можу дати вам можливість відіспатись… якщо ви самі собі це дозволите.

— Мені потрібно до Аяти…

— Я зрозумів, — лікар знову шкрябав підборіддя, — я влаштую лише можливість, аби вона вас помітила. Ви ïй допоможете?

І Гел згадав, звідки він знає цього лікаря:

— Прикладу всі зусилля, професоре Арконе.

Лікар здивувався, його очі заблистіли смутком і біллю, вуста стиснулись, він ледь ïх розімкнув аби відповісти:

— Арконе… я і забув, що колись був всім відомим професором Арконе, капітаном корабля-шпиталю. Науковцем… Професор Арконе… Не згадуйте, будь-ласка… у мене тепер інше ім'я, я лікар Лаго.

— Ви так несподівано зникли…

— Так, як зникла моя сім'я у тій клятій війні… Я теж тоді лікувався від безумства, так як і ви… та я смертний… ледь не помер, мене викинули з корабля, як непотріб, на космодромі Іноти. Аята врятувала. Та… то було давно… давайте врятуємо Аяту і ïï дітей. Відпочивайте до вечора, бо у вас синці під очима, а тут гарем, мусите бути привабливим для повелительки, так, так… мусите: лагідніші очі, трохи покірності — вам це важко, та мусите. Бо будете тікати звідси як та, дуже на вас схожа, дівчинка, що позавчора зранку переполохала все місто…

Гел обхопив голову руками. Лікар співчутливо зітхнув і наказав гаремним дядькам:

— Йому необхідна власна кімната, нікого туди не пускати, гарем через годину-другу прокинеться, про нового раба почнуть пліткувати… Слуги бачили… тому зачиніть його. Поясніть, що заради того, аби звикнув, скажіть — істерика почалась, особливо слідкуйте, аби ароки[6] його не бачили.

Гел прокинувся. За вікнами було вже темно. Лікар сидів біля вікна на канапі, серед яскравих подушок, і при світлі настільноï лампи щось читав. Гел сів, загорнувся у ковдру. Лікар подивився на нього, запитав:

— Як почуваєшся?

— Паскудно… — відповів Гел.

— Готовий?

— До чого?

— Зустрітись з меоллі.

Гел застогнав і накрився ковдрою з головою. І саме тоді відчинились двері, на поріг кімнати увійшла Аята, ïï супроводжував ескорт: гаремні дядьки, Дайкеро, слуги, чоловіки у яскравому вбранні. Аята озирнулась, супровід розсіявся, залишились гаремні дядьки і Дайкеро.

Лікар відклав книгу, підвівся. Аята увійшла до кімнати і зачинила двері:

— Я тебе шукала, Лаго.

— Я тут. Твій новий раб захворів, я його лікую.

Аята махнула рукою, це означало, що новий раб ïï не цікавить:

— Одна дівчина з мого загону поранена, нас обстріляли дикі під час пошуків, поранення легке, та ти краще на цьому всьому знаєшся, йдемо.

Гел зняв ковдру з голови. Такий шанс прогавити не міг. Аята мимохідь глянула на нього, і несподівано зупинилась. Різко наказала:

— Підведись.

Дайреро зробив крок, лікар стис кулаки. Гел у ту мить, здавалось, не дихав, встав, як був, загорнутий у ковдру, в очі Аяті не дивився. Вона сердито кинула:

— Забери волосся з лиця.

Гел закинув волосся назад, та вронив з другоï руки ковдру, вона впала йому до ніг, він швидко ïï підібрав, знову загорнувся. На обличчі Дайкеро з'явилось презирство. Новий раб був нездалим і дурним, такий не сподобається Аяті. Лікар затамував подих. Аята зі злістю розглядала обличчя Гела. Прикусила губи, відвернулась, вийшла. Відразу за дверима сказала Дайкеро:

— Приведіть його до мене. Негайно… — і пішла. Лікар вибіг з кімнати і наздогнав повелительку. Вона йшла мовчки. Лаго не ризикнув заговорити.

Дайкеро повернувся до кімнати, розгублений, гаремні дядьки бігали за ним як сполохані кури. Дайкеро крикнув ïм:

— Ви чули наказ меоллі?! Мерщій вдягайте це… якось розгребіть ті косми і ведіть його до Аяти. Це ж треба… Це ж треба… — з тими словами він вийшов з кімнати.

Дядьки задоволено посміхались, адже Дайкеро такий роздратований. Не часто йому аж так псували настрій.

Гел у сірому, досить скромному для ваоке вбранні, в супроводі вигілів підійшов до низеньких дверей за темно-синьою важкою завісою. Завісу відхилили, двері відчинили і Гел увійшов у сутінки кімнати меолі Аяти. Огледівся, посеред кімнати камін, ніби вогнище у кам'яному колі. Під стіною на невеликому, в одну сходину, підвищенні за напівпрозорою завісою ліжко, теж кругле. Вікна-вітражі на всю стіну, а в кутку столик, на столику увімкнений комп'ютер, на моніторі сайт популярноï і досить скандальноï студіï новин.

Аята увійшла, підійшла до столика, натиснула на клавішу.

За двадцять років свого володарювання вона майже не змінилась. Хіба що рухалась не так стрімко як раніше, більш плавно, по жіночому, та це як раз і вказувало на постійні тренування і уміння концентруватись. Блискуче волосся мідного кольору заплетене у дві коси, до колін. Обличчя кругле, ніжне, тільки погляд твердий і безжалісний. Вона втомлена, дуже втомлена безнадійними пошуками втраченоï дитини.

Гел стояв під тими ганебними рабськими дверима і не смів поворухнутись.

І Аята не відводила очей від маленьких літер на екрані, ніби вони були зараз найважливішими у світі.

Шум охолоджувача у комп'ютері і тріск палаючого вогнища у каміні. Тихий голос Аяти:

— Що ти тут робиш?

— Хочу тобі допомогти, — ледь чи не прошепотів він.

Вона підійшла до нього, невисока, струнка, у цю мить хотіла бути велетенською, аби не бачити його очей, аби взагалі його не бачити, аби він був маленький і беззахисний. Голос ïï дрижав, дзвенів від гніву, образи і втоми:

— Де моя донька?

— Я не знаю, де вона, але впевнений, що вона жива.

— Тоді чому ти тут? Чому не шукаєш ïï? Ти прийшов мене шантажувати? Моя донька у вас?! — останнє запитання вони викрикнула, і відразу ж загрозливо прошепотіла: — Чому Рада зацікавилась моєю планетою? Ти мені все поясниш…

— Поясню. — Відповів Гел.

Вони кивнула головою, повернулась до комп'ютера, вивела на екран світлину, де чітко було видно Таваса на фоні зруйнованого будинку з скривавленим тілом на руках. Аята вперше подивилась в очі Гела:

— Тут сповіщається, що такий собі калтокійський найманець загинув під завалами, а ще врятував дитину… починай пояснювати…

— Бісові репортери, — криво посміхнувся Гел, — та це справи не стосується, не загинув, був поранений.

— На тебе будинок впав! — викрикнула вона.

— І що?

— Ти безсмертний?

— Щось таке…

— Ти впевнений, що моя донька жива… Чому. — Аята знову стояла перед ним, стискаючи кулаки.

— Чому жива, чи чому впевнений? — Гел відступив до стіни.

— Не грайся зі мною, — крізь зуби попередила Аята, — що я повинна зробити, аби ви повернули ïï?

— Не ми ïï викрали… — Гел був терплячим: — Але я зможу дізнатися хто і навіщо.

— Я покличу своïх воïнів, ти будеш моïм заложником…

— Твоï воïни вже розім'ялися два дні тому. Невже уроки запам'ятовуються тільки з повтором?

— Я що, мушу підірвати палац, аби тебе нейтралізувати і зачинити у підвалі?

— Аята… — Гел хотів покласти ïй руку на плече, вона відступила, він прошепотів: — Я хочу допомогти тобі, але ти мусиш мені вірити, адже ти теж калтокієць, хіба ми зраджуємо своïх?

— Я була простим найманцем, а ти диверсант, звідки я знаю, яке завдання ти отримав від своïх Старійшин. Чому я мушу тобі вірити?

Він не відповів. Аята відійшла до столика, вимкнула комп'ютер. Тепер тільки вогонь потріскував. Вона поклала у вогнище великий сірий брикет, вогонь запалав яскравіше. Гел сів біля вогнища на м'яке хутро, обхопивши коліна руками. Вогонь потягнувся до нього зігріти, Гел привітався з ним.

Аята сіла на ліжко, теж згорнулася, було моторошно сидіти ось так і нічого не робити, не шукати… Ледь стримувалась, аби не зірватися знову на пошуки доньки. І дійсно… кому вона могла зараз вірити? Зітхнула, розпустила коси, аби чимось зайняти руки, заспокоïлась, запитала у нього:

— Що я повинна робити зараз?

— Виспатись, — відповів Гел.

— Я не зможу спати.

— Випий снодійне.

— Зранку я ïду у поселення длоків.

— Думаєш, вона там? У тихих вірян Світла? Хоча… Хто зна? Поïдемо…

— І що? Ти думаєш, я буду сповільнювати пошуковий загін чоловічим возиком? — з ледь помітною ноткою презирства запитала повелителька Іноти.

— Ні. Я думаю, ти знайдеш спосіб пояснити своïм воïнам і придворним, чому презренне створіння ні з того ні з сього залізло на спину верхового ящера. — З нахабною посмішкою відповів він і відразу запитав: — Невже ти думаєш, що я залишусь у твоєму ваоке і буду терпляче чекати вістей біля вікна, у компаніï твоïх ніжних і підступних чоловіків? Дивись, залишишся вдовою…

Аята напевне вперше з миті зникнення своєï доньки посміхнулась. А потім зняла зі свого ліжка хутряну ковдру і кинула ïï Гелу:

— Спати так спати… — і вляглась на ліжко, загорнулась у другу ковдру, не роздягаючись.

Гел підтягнув до себе ковдру з вовни і загорнувся у неï, біля вогнища було так тепло і спокійно…

* * *

Набігавшись містом, я присунулась на катер втомлена і зла. Не знімаючи жебрацького лахміття, закинула у пічку пакет з м'ясом, увімкнула на гриль і сіла на великий диван… нічого крім дурних пліток-здогадів і фантазій, я не взнала. Може, Іол не вивозили з Рородану? Може, необхідно краще обшукати палац і ваоке? Пічка дзенькнула, як зламаний затвор на тадо… ненавиджу цей звук, але ïсти хочу…

* * *

Вигіли всю ніч просиділи біля потаємних дверей покоïв меолі, аби забрати патха[7]. Непомітно поснули. Прокинулись перелякані. Виявилось, синьоокий патх з покоïв меолі так і не вийшов, здивувались.

Служниця тихенько увійшла у кімнату повелительки і не відразу помітила біля вогнища сплячого чоловіка. Простояла декілька секунд заінтригована, опям'яталась і зникла у ванній кімнаті.

Аята прокинулась, почувши як ллється вода у ванній кімнаті. Згадала дивний сон… тихенько підвелась і подивилась у бік каміна. Вогонь майже згас, тьмяне світло зимового ранку ледь пробивалося крізь різнокольорові вітражі, а він спав, загорнувшись у ковдру з вовни… Підійшла, присіла біля нього, обережно торкнулася плеча, прошепотіла:

— Прокидайся…

Він відкрив жовті, котячі очі, які за якусь мить знову стали синіми. Аята перевела подих. Вона звичайно здогадувалась, що цей калтокієць може виявитись аджаром…

— Що, вже ïдемо? — посміхнувся він.

— Поводься згідно з легендою, солдате, — остудила його повелителька Іноти.

Гел прикусив язика.

* * *

У ранкових сутінках я вилетіла на гравітаторі облетіти рівнину.

* * *

Служниця вийшла, тихенько причинивши двері. Поспішала на кухню з новиною.

У ванній кімнаті Гел розгубився. Аята зняла з себе одяг і увійшла в невеликий басейн з теплою водою, з посмішкою запитала:

— Так і будеш стояти в кутку? Двадцять років тому ти був сміливішим, коли притиснув мене до переборки на тому кораблі.

Гел знітився, почервонів якби міг, а на губах з'явилась невловима посмішка:

— Я тоді був страшенно п'яний. Вибач за моє нахабство. Я ж не знав, що гарненька руда дівчинка з темними очима — спадкоємиця меолі Іноти.

— А якби знав?

— Та все одно, я був тоді п'яний. Тому вибач.

— Роздягайся, мусиш зіграти роль мого віора, тільки так я поясню твою участь у рейді.

— І що я винен робити? — Гел відчув себе звіром у пасці.

У Аяти піднявся настрій, бачити його зніяковілим — це вже винагорода за те, що він був таким нахабою двадцять років назад, настільки нахабою, що вона тоді несподівано для себе дала йому ляпаса, як звичайна дівчина з патріархальноï планети:

— Та нічого такого, спокійніше, солдате, я не претендую на твоï чесноти, та і ти не таке невинне створіння, яким здаєшся. Поводься спокійно, так, як зазвичай поводиться дівчина, що провела ніч з владним чоловіком.

— Чорт.

— І запам'ятай, добре виховані дівчата не лаються. — І Аята засміялась, ніби і не була повелителькою Іноти, а лише веселою дівчиною-найманцем: — І не смій сам розпускати руки…

Він зітхнув, роздягнувся і зайшов до ванни, сів у куточку. Тепла вода була приємною.

* * *

Я повернулась на катер. Знову ні з чим. Тільки відчуття було таке, ніби на тій холодній засніженій рівнині я щось не врахувала, пропустила, не вловила. Набрала гарячоï води до ванноï, насолоджувалась теплом і спокоєм, знову і знову поверталася подумки до рівнини.

* * *

До ванноï кімнати повелительки увірвалась кремезна жінка у хутряному плащі. Побачила Гела і вибігла. З-за дверей голосно крикнула:

— Розвідники знайшли плащ принцеси у поселенні Длоків.

Гел і Аята переглянулись. Він прошепотів:

— Це пастка.

Гел чемно сидів біля каміна, слухав мовчки. Кіту, воєначальниця і подруга Аяти, скоса за ним слідкувала. Аята розпитувала Кіту:

— Ви говорили зі старостою?

— Так. Вона нічого не знає. Чужих, каже, не було, у цю пору навіть купці не ïздять. А космічних кораблів у поселенні вже місяць не бачили.

— Добре, ïдемо, хвилин за п'ятнадцять твій загін повинен бути на ящерах. Один ящер для нього. — Аята показала на Гела. — Поясниш, що це віор.

— Добре, — здивовано пробелькотіла Кіту, — а навіщо тобі віор у розвідці?

— По дорозі поясню.

— І в що я тебе вдягну? — Аята потерла потилицю.

— Жіноче запитання… — посміхнувся Гел, застібаючи маленькі ґудзики на сірій сорочці.

Вона кинула йому під ноги хутряний плащ:

— Тримай, і не смій говорити, поки тебе не запитають.

Він обурився:

— Скільки можна!

Аята з посмішкою відповіла:

— Поки ти тут. — Взулась, пристебнула піхви з мечем до широкого пояса. — Йдемо, взуття тобі знайдемо у казармі.

— Ти розумієш, що ризикуєш життям? — несподівано запитав Гел.

— Якщо зможу врятувати доньку, то чхати мені на ризик, — впевнено відповіла Аята.

— Я мушу бути постійно біля тебе.

— Будеш. Мені ще життя не набридло, у мене діти малі.

На подвір'ï чекав пошуковий загін, всі верхи. Вільних ящерів для меолі і ïï віора тримали за повід. Аята як побачила, якого ящера засідлали для Гела, ледь не почала лаятись, та стрималась. Їй теж цікаво було, впорається найманець з Сірим, чи ні. Кіту посміхалась. Аята показала ïй кулак. Гел підійшов до двометровоï у холці тваринки з білими гострими іклами, спокійно перевірив довжину стремен, подивився на вершниць, вони спостерігали, ніби він був комедіантом, глянув на Аяту. Та посміхалась, надаючи йому можливість самому виплутуватись: «ну добре дівчатка», подумав Гел, «я вас здивую», і скочив у сідло з місця… Ящер навіть не поворухнувся. У вершниць відвисли щелепи. Гел скривився, дивуючись власному глупству, спина пекла вогнем, і здалось, що його знову вдарили ножем, та коли перед очима просвітліло, змусив себе посміхнутись Аяті. Вона тільки головою трусонула і наказала рушати. Та на подвір'ï з'явився Дайкеро, він розмахував руками, довгі й широкі рукави його блискучого халата, наче крила спійманоï птахи, бились у повітрі. Дайкеро кричав, тицяючи ніжним пальцем у ящера, на якому сидів Гел:

— Повелителько! Навіщо ви берете з собою цього патха?

Аята зупинила свого ящера, розвернула його і під'ïхала до упорядника свого гарему впритул. Дайкеро задер голову, та не відступив, хоча ящер Аяти ледь не наступав йому на ноги, взуті у ранкові тапці.

— Повелителько, мене необхідно було попередити… — пробелькотів Дайкеро, та зустрівся з ïï гнівним поглядом.

— Ти поводишся, як невихований чоловік базарного торговця. Дайкеро. — Рівно проговорила вона, нахилившись до нього з сідла. Дайкеро зробив крок назад.

Аята вирівнялась і ïï ящер розвернувся на задніх ногах і побіг до воріт. Пошуковий загін рушив за нею. І ніхто не бачив, якою ненавистю палали очі упорядника ваоке Дайкеро.

Загін, проминувши вулиці міста, через другі ворота покинув огороджену територію. Був ранок, та на вулиці вже працювали двірники, а вони багато чого помічають. Нова чутка поповзла по місту — у пошуковому загоні меолі служать чоловіки…

Білий простір сліпить очі, на снігу сині тіні від велетенських, ніби хмарочоси, дерев, що простягають своï голі віття-пальці до холодного неба. Такі дивовижні гаï, що налічували по шість-десять дерев, зустрічалися чи не кожних десять кілометрів. Вони не допомагали орієнтуватися, навпаки, своєю схожістю могли заплутати навіть досвідченого розвідника.

Кіту ïхала з Аятою стремено в стремено. Аяті здалось, що ïï подруга зараз закипить від цікавості.

Гел тримався позаду меолі і ïï военачальниці, ящер слухав кожен його наказ і, здавалось, готовий був померти за свого вершника.

— Хто він? Звідки? Він схожий на того… — пошепки запитала Кіту.

— Диверсант з калтокіï, - відповіла Аята.

Кіту повернулась у сідлі, уважно подивилась на Гела, знову запитала у Аяти:

— Ти йому віриш?

— Так, бо це і справді той самий нахабний диверсант.

— Ти бачила його всього лише раз, він отримав від тебе ляпаса, а ти його забути не можеш. І ось він з'являється тут, у критичний момент твого життя, і рятує. Надто романтично.

— Опам'ятайся, Кіту. Ти така ж казкарка, як і була на Калтокійï. Він тут, тому що це вигідно Раді, знав, що я його згадаю і повірю. Все це — лише розрахунок за співпадінням. Він безсмертний, у нього хороша пам'ять, а не почуття. Він диверсант — його робота рятувати співдружність Іноти і Ради. Все…

— А ти як була прагматиком так і залишилась. Навіть не дивлячись, що двадцять років ти вивчала кожну крапку на тій світлині, яку я для тебе вкрала, а ще ти завжди шукала для себе чоловіків, схожих на нього.

Аята скрипнула зубами:

— Мене зараз цікавить тільки моя дитина. — І вислала свого ящера вперед.

Кіту зітхнула і порівнялась з Гелом. Їхали мовчки.

* * *

Даккі — прибульці, чужі, люди без батьківщини. Насправді — мирні поселенці, котрі отримали право на побудову поселення ще у матері Аяти. Пояснили своє бажання жити на середньовічній Іноті тим, що втомилися від цивілізаціï, ïï шуму і постійноï біганини, а ще від закритого простору тедролів. Даккі — послідовники віри у світлих богів, налаштовували свій світ без зла і ненависті. Та чи було так насправді? Бо може виявитись, що вони ховають ту загадкову лабораторію, яку ми шукаємо. Потрібно тут все перевірити.

До поселення Дакків я в звіриному тілі добігла за дві години. Гравітатор залишився на катері, небезпечно зараз налякати тих, хто викрав малу принцесу.

Сліди великих звіриних лап я помітила ще біля гаю гігантських дерев, в кілометрах десяти від огородженого бетонною стіною поселення прибульців. По тих слідах дійшла до стіни, обійшла ïï і надибала в кілометрі від поселення велику кучугуру снігу, а під кучугурою знайшла гравітатор. Отже, сліди губились. Навігатор гравітатора був заблокований, та коли я його таки увімкнула, виявилось, що цим приладом ніхто ніколи не користувався. Заховавши машину знову у сніг, я помчала назад, на зустріч пошуковому загону. Це дійсно була пастка. Принцеси у поселенні навіть і не було.

Добре, що я відчуваю, де знаходиться Гел, бо на цій рівнині, вритій снігом, з однаковими гаями без доріг дуже легко заблукати. Я мчала назустріч пошуковому загону, а за моєю спиною темніло небо, мабуть, буде завірюха.

Завірюха наздогнала мене, накинулась, засипала, засліпила снігом, я лягла між коріння гігантських дерев, заховавши морду у лапах. Треба перечекати.

* * *

Гел наздогнав Аяту, порівнявся з нею, повідомив:

— Буде буря.

— Звідки знаєш? — запитала вона.

— Відчуваю.

Аята різко розвернула свого ящера на місці, уважно подивилась на небо, на віття дерев, крикнула: — Зупинка! Буде завірюха, потрібно заховатися у цьому гаю.

Дівчата спішились, відпустили підпруги сідел, змусили ящерів лягти півколом щільно один до одного, позакидали ïм лапи снігом, накинули полог, закріпили його на сідлах, утворюючи щось на кшталт намету. Ящери заховали голови. Воïни заховались до намету, загорнувшись у хутряні плащі. Аята, Кіту і Гел затримались.

Гел відчував присутність перевертнів, навіть ïх запах. Прошепотів до Аяти:

— Заховайтеся. Я залишусь.

— Чому? Як я поясню?

Кіту намагалась почути хоч щось.

— Яка мені різниця, що ти поясниш, я повинен вберегти тебе. Поводься, ніби нічого дивного не відбувається. Іди.

— Я тебе ненавиджу, — прошепотіла Аята і заховалася до намету, Кіту прикусила губу, глянула на Гела, ніби вибачалась за свою подругу.

Сніжний вихор накинувся на гай ніби бджолиний рій. Вітер забивав сніг під плащ, пронизуючи тонке полотно сорочки. І саме у момент, коли піднялась завірюха, на Гела стрибнув зверху великий звір, штовхнув на лежачого в снігу ящера. Гел скинув плащ, і за мить перетворившись на звіра, атакував перевертня. Поранений заскиглив, на допомогу йому прибіг його товариш. Вдвох перевертні-нападники були сміливіші. Ящер, на якого штовхнули Гела, підскочив і з переляку почав відбиватися ногами і лязкати іклами. Полог намету з тріском розірвався. Гел спіймав за шию перевертня, котрий хотів прорватися до намету, перекусив йому горлянку. Аята вибігла з-під намету і другий перевертень кинувся на неï. Гел стрибнув, збив нападника з ніг та вбити не встиг, бо той відштовхнув Гела задніми лапами, підхопився і поліз на високе дерево. Гел рикнув і кинувся за втікачем.

Аята впала, ïï було поранено у ногу, шию і подряпано обличчя. Кіту підхопила меолі і затягла до намету. Аята пручалась і кричала, що Гел загине, якщо йому не допомогти. Та на дворі була завірюха і ті страшні тіні, що були невловимі навіть оку. Дівчата вклякли у порваному наметі, тримаючи зляканого ящера.

Перевертень-нападник стрибнув на тонке віття, рятуючись від переслідування, та віття не витримало його ваги і зламалося. Гел прослідкував за тілом, що стрімко полетіло донизу і, перетворившись на темну плямку, зникло у снігу, плюнув у слід і почав сповзати.

Завірюха вщухла, як і почалася — несподівано. У глибокому снігу лежали два підлітки, мертві. Ящери звелись на ноги, та так і трималися півколом, оберігаючи своïх вершниць від вітру. Кіту перев'язала Аяті шию і ногу. Аята тримала білий шматок тканини на щоці, аби вгамувати кров. Гел ладен був ïï добити, і ледь втримався, аби не виказати ïй все, що він думає про ïï сміливість. Та змусив себе заспокоïтись, присів біля Аяти, відгорнув тканину від ïï обличчя:

— Подряпина. Загоïться, — повернув голову до воєначальниці, тихо промовив. — Кіту, піднімай загін. Готуй ноші. Меолі смертельно поранена.

Кіту дивилась на нього переляканими очима. Інші дівчата — здивовано. Аята сіла, хотіла заперечити, та чомусь не наважилась заговорити. А ще тканина, з якоï був пошитий його одяг, виявилася трохи штучною і тепер нагадувала благенький саван. Гел підняв свій плащ і накинув його на плечі, добре, що хоч чоботи були шкіряними і вціліли після перевтілення. Гел тихіше заговорив до воєначальниці:

— Накажи помічниці керувати зборами і відійдемо поговоримо.

Кіту віддала накази і підійшла до Гела, запитала:

— Повертаємось до міста?

— Ні, поïдемо до поселення. У вас є засоби зв'язку, крім вісників?

— Звичайно.

— Накажи від імені меолі пильнувати Рородан, до міста нікого не впускати, нікого не випускати. І неофіційно, для особливо довірених: всі так чи інакше повинні довідатись, що на життя меолі був замах, і особливо — що замах дуже вдалий. Про кожен крок урядовців, радників чи членів сім'ï негайно доповідати. Старшу спадкоємицю пильнувати як власне життя.

— Почнуться погроми, — відповіла воєначальниця.

— Так нехай вулиці патрулюють військові. Влаштуйте комендантську годину. Хіба я повинен вчити вас таким простим речам?

Меолі категорично відмовилась ïхати у плащі, закріпленому між ящерами, і вважала, що, навіть поранена, вона мусить бути у сідлі. Та за десять хвилин погодилася з доводами Кіту заради доньки. Гел підійшов до неï, коли вона була вже у тому плащі. Аята вхопила його за благеньку сорочку і спробувала підтягнути до себе, тканина сорочки порвалась. Гел нахилився над Аятою, вона прошепотіла:

— Я бачила тебе.

— І що? — запитав Гел, — невже так страшно?

— Страшно… Ти навіть не аджар.

— Не бійся, я тут не на довго, — запевнив він і скочив у сідло свого ящера.

Аята закрила очі, напевне, аби його не бачити…

Їï солдати позакидали на сідла тіла підісланих вбивць.

Старша помічниця підійшла до Кіту, коли та готувалася сісти у сідло свого ящера, пошепки запитала:

— Я, звичайно, розумію, що він віор. А насправді? Дівчата мусять хоч щось знати…

— Він солдат, як і ви. Найманець. Звичаï звичаями… а якось пояснити ïм треба.

— Що пояснити?

— Що на різних планетах звичаï різні, і що меолі була калтокійськім найманцем, це всі знають, і воювати ïï там навчали не тільки жінки. І мене також… — Кіту сіла у сідло, подивилась на помічницю зверху, — ви всі мусите зрозуміти заради принцеси.

* * *

Я побачила загін розвідників, який повільно ïхав рівниною. Гел відчув мою присутність і попрохав бути поряд.

* * *

До поселення Дакків приïхали під вечір. Поселенці вийшли, зустрічали загін меолі. Попереду височіла огрядна жінка у шубі до п'ят із штучного хутра. Побачивши меолі у імпровізованих ношах, жінка у шубі сплеснула руками і почала роздавати вказівки — перенести Аяту до ïï будинку, поставити ящерів у хлів, приготувати кімнати для воïнів меолі і погодувати загін.

Кіту не зістрибнула, а здавалось, сповзла зі свого ящера.

Гел також спішився, тримаючись біля свого верхового, уважно роздивлявся поселення, намагаючись помітити кожну нестандартну дрібницю. Таких поселень він бачив багато, та це відрізнялось колоритом, будинки побудовані з місцевого матеріалу, у вікнах вітражі. Огорожа у поселенні одна, і та зовнішня, за будиночками — двори і комори, низенькі дашки підвалів, вздовж вулиць — стовпи з електричними дротами, у поселенні є електростанція. І напевне декілька плит для посадки космічних кораблів.

Навіть одяг поселенців такий, як у городян Епо.

Велика жінка у шубі була старостою дакків, не тому, що на Іноті матріархат, а тому, що у поселенні, як і на цивілізованих планетах, обирали достойника розумного, наділеного даром керувати. Старостою ця жінка була призначена після смерті ïï чоловіка, найшановнішого члена спільноти, який побудував це поселення.

Коли скинули з сідел двох мертвих хлопчаків-переверетнів, підбігло дві жінки і один поважний чоловік з бородою як лопата. Жінки заголосили. Чоловік м'яв обличчя і куйовдив волосся, прикрашена пір'ям хутряна шапка впала з його голови, він не помітив.

Староста підбігла до Кіту:

— Де ви ïх знайшли?

— У гаю, лежали замерзлі під деревом, ви ïх впізнаєте?

— Ці діти зникли ще на початку літа, ми думали, ïх перевертні забили. Тут іноді з'являються такі, на дітей і дівчат нападають.

— Перевертні напевне і забили, — відповіла Кіту, — ми не бачили, нас у той гай завірюха загнала, вони там лежали, поховайте ïх, як належить за вашими звичаями.

Кіту не наважилась розповідати правду. Навіщо батькам знати, у що перетворили нелюди ïх дітей. Краще вже вірити, що діти — невинні жертви чудовиськ.

Староста не мала підстав сумніватися у розповіді Кіту. Адже видно, які страшні рубці на юних тілах, такі тільки кігті залишають, великі кігті і ікла.

Кіту тільки у поселенні роздивилась смертельні рани на тілах хлопчаків і відчула, як під теплим хутряним одягом мороз пішов по шкірі. З острахом і дивним дитячим жахом вона подивилась на Гела.

Дівчата з розвідницького загону меолі самі занесли свою повелительку до будинку старости. Аята почувалася ніби зрадниця чи симулянтка. Гел був поряд і пильнував ïï, аби вона не наробила дурниць. Та коли Кіту вигнала всіх з кімнати, де залишили Аяту, а Гел залишився з володаркою Іноти сам на сам, володарка зірвалася з ліжка і, шкутильгаючи, почала бігати з кутка в куток, наче дика кішка, не в силах опанувати своï емоціï. Гел, навпаки, сів.

— Чому ти привіз мене сюди? — запитала вона, зупинившись біля нього і вперши руки у боки.

— Зачекаємо тут на розвідника від твого ворога, — відповів він.

— Якого ворога?

— Того, який підіслав вбивць.

— І хто він?

— Ще не впевнений… Мені потрібні підтвердження, а вони будуть, коли твій ворог почне метушитись.

— А де моя донька?

— Знайдемо ворога, знайдемо і ïï, - Гел відповідав ïй рівним голосом, як автомат.

Аята втомлено сіла поруч з Гелом:

— Я не витримаю. Вона може загинути. У тебе що, зовсім нема почуттів? Хоч би співчуття… Та що я хочу від звіра…

Він промовчав.

Староста зазирнула у двері кімнати, побачила, що меолі сидить на ліжку поряд з дивним юнаком, котрий усупереч традиціям і законам цієï планети приïхав верхи і з непокритою головою. Зайшла до кімнати і щільно закрила двері:

— Я хотіла оглянути ваші рани, повелителько.

Аята запропонувала ïй сісти у власній хаті, декілька секунд помовчала, староста вся витягнулась, чекаючи, поки меолі заговорить. Меолі заговорила:

— Я хочу, аби те що ви зараз бачите, залишалось таємницею, — Староста ледь не підскочила, не розуміючи, що вона такого бачить: дивного юнака у кімнаті поряд з меолі чи що? Аята посміхнулась: — Крім мого загону, крім вас, мене і мого віора, ніхто не повинен знати, що поранення, які я отримала під час нападу вбивці, не смертельні.

Староста спробувала зрозуміти те прохання, закивала головою, та була розчарована. Вона не розуміла, навіщо те мовчання, і не ризикнула запитувати, лише пообіцяла тримати язика за зубами.

Гуркіт за дверима, крик Кіту:

— Даян!!?

І дзвінкий дівочий голос:

— Що з нею??! — Аята підвелась, та до дверей підійти не встигла. Вони відчинились і у кімнату вбігла висока, струнка, смаглява дівчина з синіми очима і чорним волоссям, заплетеним по звичаям Іноти у дві коси. Приталений військовий кожушок незастебнутий, а плащ вона кинула на порозі: — Мама!

Аята знову сіла. Їï старша донька впала на коліна, обійняла материнські ноги:

— Ти жива…

— Чому? Чому ти покинути місто? Я ж наказала, — шепотіла Аята і гладила доньку по голові.

— Я злякалась, сказали, що ти загинула. Ти знайшла Іол? Мама…

Гел встав, кивнув старості на двері, вийшов слідом і зачинив кімнату, залишаючи матір і доньку на самоті.

* * *

Я лягла у глибокий сніг поряд з воротами. Прослідкувала за тим, як старша донька меолі пролетіла мимо, навіть не зупинившись біля воріт. Ворота за нею зачинили. Знову тиша. Вечірні сутінки сині, синій сніг, синє глибоке безхмарне небо у різнокольорових стрічках силових і гравітаційних течій, з краплинками сяючих зірок. Перебравшись на дах будинку, я пробралась майже до будинку старости, там вікна позакривали віконницями. З комина йшов дим, у будинку, напевне, тепло, і чимось годують… А в мене з пащеки пара йде, тут холодно і довге густе хутро, здається, вже не рятує.

* * *

Простора світла кімната з білими стінами. На стінах полиці з книжками, вазочками, статуетками, попільничками, багато світлин, не тільки сімейні, а й пейзажі різних планет, міста, рівнини, гори, старовинні і сучасні храми. Чоловік старости перед тим як усамітнитися на Іноті, облітав пів всесвіту.

Староста стояла біля столу на кухні і різала для салату якийсь овоч неïстівного синього кольору, ïï доньки накривали на стіл у кімнаті. Кіту стомлено сіла на ослінчику і вивільнила ноги з високих хутряних чобіт. Їï помічниця зі смішними яскраво-червоними тонкими кісками, кирпатим веселим обличчям і холодними очима кинула кожух і плащ на велику скриню при вході і сіла за стіл. Потроху тягала з тарілки жовті мариновані овочі і з насолодою хрумкотіла ними.

Біля стіни стояв клавішний інструмент, на ньому давно ніхто не грав, та роками обережно протирали від пилюки. Гел попросив дозволу, староста кивнула головою і він сів за той інструмент. Кіту здивовано подивилась на нього:

— Блазнюєш? Чи дійсно вмієш?

— Що таке віор? — запитав Гел у воєначальниці Кіту.

— Блазень, який супроводжує повелительку і розважає ïï. Не в постелі. Такі іноді траплялись при прабабцях Аяти. Віорами завжди були розумники, які уміли співати, танцювати, жартувати, вони мали право порушувати закони, бо вважалися не сповна розуму, ніби веселі діти, улюбленці. — Кіту помітила що калтокієць здивований, перепитала. — Ти не знав?

Гел кахикнув, розвернувся до інструменту, відкрив блискучу кришку і криво посміхнувся:

— Блазень… це ще смішніше, ніж наложник… — і заграв перші акорди. Інструмент давно не налаштовувався, та мелодія була проста і дуже гарна.

Староста з великою тацею тарілок, наповнених ïжею, зайшла до кімнати меолі і вийшла уже без таці. Зупинились, заслухалась, сентиментально витерла сльозу долонею і прошепотіла: — Це остання мелодія, яку грав мій чоловік на цьому інструменті. Дякую, хлопчику. А тепер сідайте до столу, я вас почастую.

І звернулась до Кіту:

— Йому ж дозволено ïсти з жінками за одним столом? Тим більше, не в місті, а тут, у нас?

Кіту, погоджуючись, кивнула головою. Староста поставила на стіл пляшку з прозорою рідиною. Помічниця воєначальниці облизнулась, як кішка. Староста розлила по глиняних чашках самогон, його тут гнали з цукрових овочів. Овочі вирощували на городах за містом, на землі, яку завезли за чималенькі гроші ще коли побудували поселення. Напевне чоловік старости у своïх подорожах не тільки наукою займався, а й скарби шукав… Самогон виявився сильним, староста налила по другій чарці і запропонувала кашу зі шкварками. Поселенці тримали невеликих теплокровних ящерів, літом випасали ïх на пасовиськах, де росла жорстка синя трава, а взимку годували тією ж травою, тільки висушеною і заготовленою. Пічки палили тим же. Смачнюча каша після подорожі, буревію, потрясінь і холоду, та ще й під самогон…

До великоï кімнати зайшла принцеса Даян, сіла за стіл:

— Мама спить. Мені налийте.

— Ні, - твердо відповіла Кіту, — твоя мати мене вб'є.

— Я вже доросла. Наступного року на Калтокійю полечу.

— От там і будеш пити, аби я не бачила. Краще ïж.

Даян насуплено підтягнула до себе тарілку з кашею. Їï очі пильно і вороже дивились на Гела. Гел налив дві чарки і пішов з ними до меолі.

Аята прикидалась ніби спить. Гел запитав:

— Випити хочеш?

Вона сіла на ліжку, загорнувшись у ковдру:

— Хочу.

— Тоді тримай, а потім я гляну, як гояться твоï рани і зроблю тобі перев'язку.

— Чому ти? Тут староста — хороший лікар, — відповіла Аята, випила, скривилась. Гел протягнув ïй маринований овоч закусити.

— Я умію загоювати рани, — пояснив Гел.

— Я бачила твою спину, щось вона не дуже загоïлась, — шпикнула Аята.

Коли Даян тихенько увійшла до кімнати матері, Аята вже спала, а ïï віор сидів біля ліжка на підлозі, загорнувшись у ковдру. Юна принцеса звикла бачити у чоловіках тільки річ, тому ïй було не важко ніби не помічати його. Вона швиденько роздягнулась і лягла спати поряд з матір'ю, як та і наказувала.

* * *

Ніч була безкінечна, холодна і темна, як безнадія. Під ранок я навіть заснула на даху. Та тихі кроки по скрипучому снігу розбудили мене, я підвела голову, побачила хлопця, худорлявого, довгого, у білій шапочці і білому комбінезоні космічного спецназівця. Цікавих розвідників використовує ворог Аяти. Лице людини, а замість рук — лапи з кігтями. Я тихенько підвелась, як кішка на полюванні, і стрибнула на ту білу тінь. Реакція у цього перевертня виявилася кращою, ніж у двох попередніх невдах, він перевтілювався швидко і на ходу, от тільки одяг йому заважав, тому бідолаха скидав його мені під лапи. Я більша і рухаюсь швидше, наздогнала втікача і звалила з ніг. Трусонула, вдаривши потилицею об плаский дах. Якась жінка закричала, побачивши мене. Зараз позбігаються, почнеться волання, стрілянина, паніка. Вхопивши спійманого і оглушеного «язика» як кошеня за шкірку, я вирішила покинути місто і влаштувати допит малого перевертня у безлюдному місці.

* * *

Кіту увірвалась у кімнату меолі, як вихор, розбудила Гела, який таки заснув на посту:

— Вона приïхала, ніколи не приïжджала до міста, відтоді як Аята стала меолі, а тут приïхала, прямісінько до Рородану, кажуть поводиться, ніби вже підперезалась паском повелительки!

— Накажи заарештувати ïï від імені меолі, - відповів Гел не відкриваючи очей.

— Кого? — Аята звісилась з ліжка, запитливо глянула на Гела.

— Твою сестру, доньку Дайкеро, претендентку на престол, — відповів Гел.

— Та як ти смієш наказувати? — розсердилась Аята.

Відповісти Гел не встиг. Поселення дакків обстріляли з пласких гравітаторів.

* * *

— Хто тебе послав і з якою ціллю? — запитувала я у переляканого розвідника.

— Мій бог… великий мудрець Англон, — шепотів юний перевертень, — та я тільки мусив дізнатись, жива темна жінка, чи ні.

— Темна жінка? — здивовано перепитала я.

— Так, у них тут все проти законів всесвітніх, вона темна і грішна, вона мусить померти. І ïï відріддя.

— Ти бачив відріддя темноï жінки?

— Мала паскуда, вона мене вкусила, та мудрець Англон просвітить ïï і зробить світлим воïном, так як і мене, щоб у боротьбі очистилась вона від гріхів своïх і своєï матері. Старшу доньку темноï жінки поглине кара з небес, бо вона скуштувала крові.

Я бачила, що юнак не сповна розуму, та це було мені на руку. Він говіркий, головне, підіграти йому, я верзла казна що:

— Я теж спокутую гріхи у образі звіра, як і ти. Я чула про твого великого мудреця, де я можу знайти його, аби вклонитися?

— Тут у нас є схованка, там мій гравітатор — я відвезу тебе, — радо погодився він і очі його блищали фанатичною вірою.

Тоді і вибухнуло, один раз, другий, і почалася кононада. Я підвелась на задні лапи. Поселення горіло. А мій провідник підстрибував і кричав:

— Кінець тобі, Чорна жінко, кінець, буде на Іноті справжня повелителька, справжня, безгрішна.

«А щоб тебе». Я його звалила у сніг:

— Ти дав сигнал, що тебе захопили?

— У мене був передатчик у куртці, я його загубив, мав натиснути, якщо чорна жінка жива.

Я оглушила розвідника, і лаючись, як вантажник на космодромі, побігла до поселення.

* * *

Гел за ногу стягнув Аяту з ліжка, зіштовхнув Даян і наказав Кіту падати. Вікно дзенькнуло, дерев'яні віконниці розлетілися на друзки і скло дрібними дзюрками засипало кімнату.

Гравітатор, що у цю мить пролітав мимо вікон, вишкірився на будинок старости стволами великого тадо і полив шквалом голчатих бронебійних куль.

Староста вповзла у кімнату, Гел запитав у неï:

— Підвал у будинку є?

Староста закивала головою і тицьнула пальцем на килим біля ліжка. Гел полегшено перевів подих:

— Всі донизу! Швидко!

— Я залишусь! — крикнула Аята, — там моï воïни гинуть!

— Якщо ти залишишся, загине твоя планета! Лізь у підвал і сиди тихо! — крикнув Гел на повелительку Іноти. У неï аж подих перевело від такого нахабства. Гел скористався ïï заціпленням, вхопив жінку і силою запхав до підвалу. Зачинив ляду підвалу, заховав ïï під килим і підбіг до розбитого вікна. Дах будинку вже горів, напевне, розпиляли горючий газ, будинки обстрілювали з трьох гравітаторів. Коли одна з машин наблизилась до будинку старости, Гел вистрибнув у вікно, перевтілюючись у стрибку, і вп'явся кігтями в борт гравітатора. В кабіну вдерся вже у людській подобі, викинув стрільця, і тадо замовкли. Водій закричав і вистрибнув з гравітатора сам. Гел вирвав тадо с пазів, пробив стволом лобове скло. Тепер він міг обстріляти інші два гравітатори. Аби тільки потім поселенці не обстріляли його зі своïх лазерних рушниць…

* * *

Коли я перестрибнула бетонний паркан поселення, бій було вже закінчено. Один гравітатор палав за стіною, другий на даху будинака, третій завис над «землею», з нього вистрибнув Гел і побіг до будинку старости.

Поселенці витягли пожежні платформи і гасили пожежу.

* * *

Гел ледь не видер з петель ляду підвала. Дим проник і туди, та задихнутися дівчата не встигли. Допоміг вийти Кіту, Аяті, Даян і ледь не підірвався, витягаючи старосту. Та хапалась за серце і стогнала. Гел виштовхав жінок на вулицю, а за його спиною обвалився дах, Гелові стало шкода розбитого клавішного інтрументу.

Біля будинку вже зібралися воïни Аяти, дві з них були поранені, одна — достатньо сильно.

Гел розвернув Аяту до себе, вона ледь стрималась, щоб не відштовхнути його, розімкнула губи, запитала:

— Що?

— Я зараз піду, а ти тут не затримуйся, через годину-другу вирушайте до міста і пильнуй Даян.

— Ти у таку мить кидаєш мене. А якщо вони знову спробують напасти на поселення? — обурилась Аята.

— Немає поки кому нападати. А твою доньку потрібно повернути.

Він помітив, що вона уникає дивитись йому у очі, зрозумів, що Аята його боïться, та говорити з нею про це не було часу, стиснув губи, відпустив ïï плече і побіг, за мить зник за рогом напівзруйнованого будинку. Кіту обурено запитала у меолі:

— Куди він? У такий момент, коли небезпека ще не минула?

— Звідкілясь забрати Іол, — тихо, ледь стримуючи сльози, відповіла Аята.

— А ми що, зовсім безпорадні? Хіба не міг узяти нас з собою? Він надто зарозумілий.

— Ми мусимо допомогти поселенцям і ïхати до міста.

— Я що, мушу тікати як переляканий чоловік? — обурилась Кіту.

— Мені теж ця ситуація не подобається, я ладна на край світу летіти. Та він навіть напрямку не вказав. Сволота. І цього нелюда я кохала усе життя…

— І то він винен у тому, що сталося з поселенням. Привів нас сюди! — гарячкувала Кіту.

— Винен той, хто це все спланував! — крикнула Аята, — У тебе що, мізки повідбивало?!

Половина будинків у поселенні вціліла, у трьох з них влаштували лікарню. Староста забула про хворе серце і біль у поясниці. Прибігли ïï дві доньки, а потім ще декілька жінок і чоловіків. Вцілілі допомагали потерпілим вибиратися з-під завалів. Воïни меолі за наказом Аяти теж долучилися до рятівників. Хлів з ящерами не зачепило полум'ям, та агресивні верхові повибивали дошки і розбіглися по вулицям. Кожен шукав свою вершницю, додаючи людям клопотів.

Якраз тоді до поселення прилетів корабель, повернувся світлий пророк світлих богів. Підіймаючи свій блискучий посох до неба, він почав проповідувати, заважаючи своïм вірянам працювати. Звинувачував у всьому гріхи поселенців, ïх таємні темні бажання, і іноткам (нечестивим) теж дісталось. Поки пророк своєчасно не помітив воïнів Аяти серед своïх невинних слухачів і замовк.

* * *

Розвідник втік, не скориставшись машиною, мабуть, хотів подивитись на пожежу (крім того, що той хлопець фанатик, він страшенний боягуз).

Я зачекала на Гела біля кинутого гравітатора. Він прибіг і недовірливо запитав у мене:

— Ти знаєш, де та база?

— Знаю. А ще знаю, що у них там щось сталося і база більше не блокує думок своïх піддослідних. Іол там, жива, а про наших я не встигла запитати — почався обстріл.

— Тоді полетіли, — запропонував брат, сідаючи на заднє сидіння гравітатора.

Я тільки плечима знизала, і чого він такий сердитий і зосереджений?

Пролетіли кілометрів двадцять, по всіх даних база мала бути вже, а ïï ніде не видно. Тільки облетівши місце, де вона мала знаходитись, ми помітили край якогось спорудження, підлетіли ближче. Виявилось, що то борт якоïсь космічноï машини. А де ж тут вхід?

Вхід ми знайшли — ледь помітний люк, а над ним камера спостереження. Зупинились навпроти того люку і Гел запитав у мене:

— І що?

Я здивувалась:

— Чому ти у мене запитуєш? На тебе місцевий матріархат впливає? Тепер я все вирішую?

— Я б тобі сказав… — пробубонів мій брат.

Таки я його зачепила своïм жартом. Він зіскочив з гравітатора, обережно підійшов до люка… а якщо обстріляють? Може, у них тут для непрошенних гостей якась пастка налаштована?

Пастки не було, люк був відчинений, я вимкнула двигун і зіскочила на землю і ми увійшли до тієï бази.

Коридор, ще коридор, наступний коридор, поворот, знову коридор: я зрозуміла, що знаходимось ми не у кораблі, а на гігантському стародавньому тедролі. Бо зараз не будують космічних баз у формі диску. Стіни у перших коридорах навіть пофарбовані, та іржа проступила крізь фарбу безформними плямами, вентиляція працювала, але опалення ні, апарати мікроклімату, напевне, давно розсипались на порох. Під ногами іноді бігали маленькі ящери. А ще щурі, досить великі, напевне, потомки тих щурів, які жили на цій базі, коли вона ще була у космосі.

Несподівано увімкнулися лампи, і ми побачили перед собою юрбу, чи то зграю страховиськ: різного кольору, розміру, статі, виду, одні схожі на облізлих котів, інші — на лишайних собак. Попереду зграï був досить великий звір (десь метр п'ятдесят у холці) з могутніми м'язами, великою головою і обдертими вухами. Сіра попеляста шерстюка росла тільки на животі, голові і лапах, а його світлі, майже прозорі очі не мигаючи дивились на нас.

— Ви хто? — запитав великий звір.

— Туристи… — відповів Гел.

Звір загавкав, і зграя вибухнула гавкотом, нявчанням, аж стіни здригалися від такого страхітливого сміху. Та вожак мотнув щурячим хвостом і знову настала тиша. Вожак тицьнув жовтим кігтем у Гела:

— Ти супроводжував головну тітку цієï планети, і вбив тих ідіотів, що на неï напали, — потім він подивився на мене, посміхнувся, — а тебе я побачив тільки біля поселення тих просвітлених дурнів.

Я із здивуванням і захватом подивилась на Гела, він у відповідь криво посміхнувся мені і розвів руками:

— Відвертість за відвертість… Де донька головноï тітки та чужі перевертні? І взагалі, що тут відбувається?

— Ми вбили охорону нашоï бази і половину тих клятих вчених, коли солдати полетіли атакувати поселення просвітлених дурнів. Вбили наших очманілих братів, які захищали виродків вчених, і вас вб'ємо… — лагідним голосом відповів вожак зграï.

«О Всесвіт! — подумала я, — Та це ж діти, спотворені діти! І ці діти граються у дорослих, так, як ïх навчили безжалісні кати».

— Цікаво дізнатись, за що? — спокійно запитав Гел.

— Не за що, а тому, — відповів вожак, — тому, що ви не кращі за тих, хто привіз нас сюди, тому, що ми не хочемо, аби нас вбили солдати. Ми потвори, та як і ви — хочемо жити. Якщо більше нема де, то тут, у спокоï. Ви великі звірі, та нас багато, а зброï у вас нема. Безглуздо… У вас немає зброï…

І знову загавкали, занявчали, закричали, сміючись.

— Якщо я пообіцяю, що вас вивезуть звідси, поселять на повному державному пансіоні, будуть лікувати і піклуватися, і за вашим бажанням — навчати.

— Нам уже пообіцяли і житло, і ïжу, і ліки, і навчання, і майбутнє, а привезли сюди.

І знову зграя закричала, загавкала, занявчала — обурено.

«Невже доведеться битися з ними усіма? — запитувала я у себе. — Дійсно безглуздя… Діти ж».

— Ви всі з бездомних?

— Не всі, деякі з бідних родин, вважали, що обдаровані, і ïдуть до спеціальноï школи, — відповів вожак, криво посміхаючись.

«Добре, що він говорить, — думала я, — поки говорить, будемо говорити».

— А якщо я пообіцяю, що коли ми заберемо малу принцесу і двох наших солдат, ніхто ніколи не почує про вас?

— Звичайно, ви нас знищите і ніхто ніколи про нас не почує, - пожартував вожак, зграя знову загавкала, загарчала, але вожак помахом хвоста припинив той лемент, і запитав, — А ти хто? Як звір ти дуже великий. Ти калтокієць? Аджар? Бо тих, що сидять у клітці, ті вчені-виродки називали калтокійцями.

— Калтокієць. Командир корабля.

— А вона? — вожак тицьнув кігтем у мене, ніби великий пес хотів лапу подати.

— Штурман, — відповів Гел.

За спиною вожака повторяли пошепки одне лише слова: «Коло, коло… коло», попелястий прислухався до того шепоту, повертаючи одне рване вухо назад, дитяча посмішка з'явилася на його звіриній морді:

— Якщо ти калтокіець, доведи: вийди зі мною на коло. Переможеш — забирай дитину великоï тітки і своïх аджарів, програєш — ми тебе вб'ємо, а твоя Штурман залишиться зі мною.

У мене щелепа відвисла від його нахабства.

Гел провів долонями по своєму обличчі, затримавши пальці на підборідді, так він завжди реагував на подібні дикі пропозиціï:

— Інакше ніяк?

— Ти що, злякався? Калтокійцю, — підбурював вожак.

— Та не дуже… Коло, так коло. Веди, якщо вже так хочеш.

Знову всі загавкали, закричали, занявчали і поперли зграєю кудись углиб староï розбитоï бази. Вожак йшов поряд з нами, ніби ми були давніми друзями. Діти… граються… а про безпеку не думають. Та сьогодні нам потрібно зіграти чесно. Бо ïх тут, тих дітей з іклами і кігтями, занадто багато.

Я зрозуміла, що вони називали колом. Це майданчик на шестиграннику бази. Шестигранником на таких базах називали пустоти — ребра жорсткості, які укріплювали всю конструкцію гігантського диску. Так вона ставала меш вразливою до вібрацій, як зовнішніх, так і внутрішніх.

Коли база ще була житлом і місцем праці для багатьох людей, коли ця база мала свою орбіту у великому космосі, тоді і дуже давно на балконах шестигранника були рослини і маленькі водоспади, працювали невеличкі магазини с усілякими дрібницями, ресторани, бари. Тоді у ті давні часи жителі бази гуляли по цих балконах як по парку у вільний час, та відпочивали, сидячи на лавочках, милуючись об'ємними краєвидами на настінних екранах.

Сьогодні тут холодно і темно, а майданчик у центрі велетенськоï шахти, що залишився без огорожі, став місцем поєдинків для створених безумними вченими перевертнів. До Кола йшли тоненькі містки, прилаштовані до товстезних тросів. Коло-майданчик було чорне від крові.

Коли я ступила на місток, мене зупинила дівчина, схожа на велику руду лисицю, пояснила, що коло — то священне місце для поєдинків. Зупинила обережно і навіть лагідно, ніби я вже була дівчиною ïх вожака, а інша зачепила волохатим боком, боляче вдаривши хвостом, ніби хотіла скинути у прірву шестигранника. Вони поводяться і як діти, і як звірі одночасно.

На коло-майданчик вожак і Гел вийшли вдвох, ïх ніхто не супроводжував. Назвавшись капітаном, Гел став для зграï вожаком могутніх аджарів, а вожаки вирішують справи сам на сам.

Тільки-но Гел ступив на майданчик, як вожак стрибнув на нього, та не спіймав. Гел миттєво перевтілився у звіра. І його супротивник на мить застиг ніби скульптура сюрреаліста: зблизька чужий виявився ще більшим, ніж здавалося здалеку, під час спостережень. Та не був би цей юний перевертень вожаком такоï зграï, опанував себе і стрибнув на чужинця. Не спіймав, загавкав:

— Бийся! Не відступай! — і знову стрибнув.

І на цей раз Гел його упіймав на льоту та приклав до залізноï підлоги лише в пів сили. Юний вожак на мить втратив свідомість. Отямився, підвівся, хитаючись на лапах, трусонув головою. Гел чекав.

— І що? Хочеш, аби я визнав тебе сильнішим? — з слабкою посмішкою запитав звір.

— Я хочу забрати дитину, в'язнів і піти… — відповів Гел.

— Немає у тобі духу суперництва, капітане калтокійців. Добре, хай буде як ти хочеш, — відповів вожак і повільно перевтілився у людину. Я бачила, як йому боляче, та, напевне, він звик терпіти ту біль. Вожак виявився блідим, довгим, сухоребрим хлопцем шістнадцяти-сімнадцяти років, з гарним, ніби дівочим обличчям і великими зеленими сумними очима. Волосся рідке, брудне, обскубане по плечі.

Зграя також поступово перетворювалась у людей. Страшне видовище, навіть мені у той момент закортіло заплющити очі, аби того не бачити. Та не посміла виказати неповагу до страждань цих бідних створінь.

Принцеса Іол гралася у коридорі зі своïми ровесниками. Діти бігали, верещали, билися, як усі нормальні десятирічні діти. Коли ми прийшли, малі бешкетники зупинилися і дивились на нас, зацікавлено та безстрашно.

— Ми за вами, принцесо, — почала я, — нас прислала ваша мати.

Іол вийшла з гурту дітей, погляд у неï був серйозний, як у дорослоï, вона запитала не по дитячому:

— Чому я повинна вам вірити?

— Тому що це правда, — відповіла я.

Вона засміялась і склала руки на грудях, точнісінько як Аята:

— Яка смішна відповідь… А ви хто?

— Калтокійці, - сказав Гел.

— Ваші медальйони… — Іол простягла до нас маленьку долоню, вимагаючи доказів.

Я витягла свій медальйон з-за пазухи, і Гел також. Дівчинка підійшла, заклавши руки за спину і уважно подивилась на трикутні відзнаки:

— Шість камінців. Ви офіцери?

Ми кивнули головами. А принцеса простягла до мене руку і сказала:

— Тоді відвезіть мене до матусі.

— Добре, дитинко, — я посміхнулась.

— Я принцеса, — ображено присадила мене Іол, та відразу ж ніби вибачилась, — але ти ж калтокійка і не моя піддана, тому тобі можна мне так називати.

— Тоді я маю надію, вас не образить те, що до матусі вас відвезе мій брат?

Вона здивовано подивилась спочатку на мене, потім на Гела:

— Але ж хіба можна довірити мою безпеку чоловікові?

— Він також калтокіець, а не інотець, — пояснила я. Чомусь мені було аж моторошно від цієï дорослості в малій дитині.

— Добре, я довіряю вашому рішенню, — вона зітхнула, змиряючись, і доповнила, — я дуже хочу до мами і сестрички. А ви знаєте, що мене вивіз Дайкеро?

Я кивнула головою. Звичайно, знаємо.

— Він пообіцяв прогулянку… обманув мене.

У ту мить я вперше захотіла убити Дайкеро.

Гел мав вивезти принцесу, а я залишалась на базі, тут були наші хлопці, ïх потрібно звільнити. І Летос я вже викликала.

— Ти залишаєш ïï тут саму зі мною? — здивовано запитував вожак.

— Так, — відповів Гел, — вибач.

— За що? — здивувався юнак.

— За те, що залишаю ïï тут, — сказав Гел і посміхнувся.

— Я тебе не розумію, — хлопець подивився на Гела, як на божевільного.

Маленька Іол сіла на гравітатор попереду Гела, вхопилася за руль. Вона досить серйозно попереджала мого брата:

— Тільки уважніше, будь ласка. Я знаю, які чоловіки бувають роззяви.

Гел тільки посміхнувся і плавно зрушив гравітатор з місця.

Я подивилась йому в слід, а тоді повернулась до вожака:

— Як тебе звати?

— Юреди Ороног, — відповів він.

— А якось коротше…

— Юре.

— Юре, покажіть мені, де утримують аджарів.

— А чому на ви? Ти мені подобаєшся, ти гарна, — він посміхався, як досвідчений спокусник.

— Ти мені теж подобаєшся, але не так, як ти хотів би.

— Отакоï, ми залишились тут у двох, твій супутник тебе тут покинув, а ти мене відштовхуєш, вважаєш, що я не підхожу для тебе, не те походження? А може — я принц-вигнанець?

— Взагалі, я набагато старша за тебе, і до того ж заміжня, — відповіла, я відштовхуючи його руки.

— У тебе є чоловік? — розчаровано запитав хлопець і відразу відступив. Напевне, йому хтось вклав поняття про вірність у шлюбі.

— Так, — стверджувала я.

— А хто твій чоловік? Також перевертень? — ця дитяча і безпосередня цікавість…

— Так. Дракон, — добивала я малого.

— Може й збрехала, але гарно, — він посміхнувся, я бачила, що не повірив, але як усі діти, казки любив, — Добре, йдемо, я проведу тебе до твоïх аджарів.

— Чому ви ïх не випустили? — запитала я у малого перевертня.

— Ми не самовбивці, - скупо і сумно посміхнувся він.

— А нас не злякались, — здивувалась я цій дитячій алогічності.

— Ви якісь не такі страшні, - простодушно відповів він, та помислив і сам здивувався: — Хоча дивно, ви страшніші, ніж вони, просто коли ïх привезли, вони так кидались на всіх, що ми побоялись. Надіюсь, вони на тебе не кинуться… якісь скажені.

Летос викликав космічний патруль. А я витягала з герметичноï камери своïх аджарів, вони, перевтілені у звірів, напевне, надто довго тримали оборону, бо коли побачили мене, дуже зраділи. Але, тільки впевнившись, що я то я, повернули собі людську подобу. Два здорованя-безсмертних: халкеєць і леліт, один смаглявий, рудий, другий білошкірий зі світло-жовтим волоссям. З радості ледь не задушили мене в обіймах. Юре аж відскочив до протилежноï стіни, коли вони вискочили зі своєï камери, а потім ладен був мене захищати, не розумів він, керуючись досвідом свого короткого життя лабораторного невільника, проявів братніх почуттів, обіймів і веселих жартів.

Саме тоді закінчилось пальне у генераторі бази і замість яскравих сучасних ламп увімкнулися затишні блідо-жовті, наче «сонечко» у тіні. На цьому тедролі ще була енергія, а крім цього, тут було щось незвично живе, споглядаюче, спостерігаюче, присутнє, розумне, але не людське… От що не давало мені спокою, я тут була під чиïмось наглядом, ніби на долоні когось незвичного, таємничого.

Діти-перевертні втратили до усіх нас цікавість, (у ïхньому житті були подіï і цікавіші), і розійшлися по своïм справам — гратися, спати, ïсти. Поряд залишився тільки вожак, він настирливо ходив за мною, наче приблудний пес. Торкнувся моєï руки і несподівано пошепки запитав:

— Ти хочеш з ним поговорити?

— З ким? — здивувалась я.

— З моïм перетворювачем.

У його голосі була така ненависть, що я відчула на потилиці подих морозного вітру.

— Ти надієшся, що я його вб'ю?

Він кивнув головою, а очі променіли надією помсти.

— А якщо я не буду його вбивати?

— То хоч би відправ його туди, де він нікого не буде мучити.

Ніколи я не зможу бути байдужою до страждань. І навіщо мені цей вчений-маг? Залишити його б тут, до скону, серед ненависті творінь…

Маг сидів за великим мармуровим столом, схиливши голову. Витончена рука з довгими тонкими пальцями музиканта підтримувала високе чоло. Сиве волосся, зібране у довгу косу, світлий одяг, і кров на рукаві. Почув, що двері відчинилися, повільно повернув голову, подивився уважно, підвівся здивовано, з придихом промовив:

— Тейл…

Я не заперечувала, підійшла до нього, він вивчав мене, як рідкісну тварину, цього типа я зацікавила тільки як об'єкт. Небезпечно потрапити до такого фаната у ролі лабораторного пацюка, у нього немає співчуття, почуттів, людяності. Особливо до таких цікавих екземплярів, як я.

— Навіщо вам ці експерименти з перевертнями? — запитала я.

Він не відразу зрозумів про що я питаю, а коли зрозумів, ого, очі запалали фанатичною відданістю справі:

— Якщо ми зможемо відтворити у звичайній людині здатність до перевтілення, і корегувати форму, ми будемо контролювати природу цього явища.

— Навіщо?

— Аби створити перевертнів, потрібних і підкорених нам, і не дозволити ïм народжуватися вільно, як то було раніше. Ми мусимо зробити світ безпечним для людськості.

— Хіба народжені звіролюди небезпечні?

— Вони вільнодумці, ïх використовують для зла.

— А ваші творіння хіба не вільнодумці? Чи не вони зачинили вас тут, аби ви більше не завдавали ïм болю?

— Так, це моя помилка, я мушу у майбутньому розібратися у цьому, треба починати перевтілення ще у утробі матерів.

Я подивилась на Юре, розвела руками… Він мене не зрозумів, звичайно, малий перевертень бажав справедливості, а ще більше бажав, аби цей бездушний вчений зрозумів, що накоïв… Вчений не розумів, і не зрозуміє, бо впевнений у своïй правоті. А може, Юре чекав, що я розірву вченому горлянку? Та я сьогодні не хочу вбивати, я по іншому вирішила долю цього фанатика, буде він вирощувати рослинки на віддаленій фермерській планеті серед колег-злочинців, буде думати над тим, де помилився, і шукати способу утекти:

— Ви будете мати час на роздуми явища вільнодумства у ваших піддослідних, — закінчила я уголос свою думку.

Він мовчки спантеличено дивися на мене, і тільки коли я вийшла, зачинивши за собою двері, закричав:

— Ти дурна, темна тварюко! Я геніальний вчений!..

Юре зачинив ще одні герметичні двері лабораторіï, і самовихваляння вченого більше не досягало наших вух.

В очах хлопця тремтіли сльози образи і розчарування.

У коридорі вже чулися кроки космічних черевиків, прилетів патруль. Діти-перевертні побачивши військових, щезли в глибинах старого тедрола. Я замислилась над тим, що робити з цими дітьми, адже залишати ïх тут не можна, а як вмовити ïх, недовірливих, зібратись і сісти на корабель?

— Юре.

— Що? — буркнув він, все ще ображений.

— Може ми знайдемо для вас інше місце? — запитала я лагідно.

— Боïшся, що ми тут здичавіємо і з'ïмо дакків? — Іронічно: — Безпечніше нас викинути на планету, де дакків нема?

— Чому відразу так категорично? — Я здивувалась, — Хочеш, поселимо вас на Калтокійï, підлікуємо, пояснимо правила великого світу, чогось навчитесь, а там як захочете…

— Ти розповіла про хороше… — Недовірливо, — А насправді… ви будете ще нас вивчати — зможемо ми бути у тому великому світі безпечними для простих людей, чи не зможемо?

— Ти сам все розумієш…

— Добре… я зберу зграю, бо тут нас знову знайдуть вчені-виродки… А ви хоча б не вчені…

Кроки наблизились, я почула різкий оклик:

— Стояти!

Космічний патруль… здоровані у темно-сірій формі, у високих черевиках, з легкими тадо, що кріпляться на передпліччі, на головах — захисні шоломи.

— Дозвольте назватись, — сказала я.

— Та напевне вже не потрібно, — почула я знайомий голос, — я радий вас тут бачити неушкодженою, а де ваш брат?

Так, цього капітана я знала, два роки назад його команда витягнула мене і Гела з однієï безлюдноï планети, де ми застрягли разом з підбитим Летосом. І ось знову зустрілися.

— Він зайнятий іншою справою, також на цій планеті, - відповіла я.

— Ваш катер знову зламався? — посміхнувся капітан і вийшов на світло.

— Ні, а що, навіть не привітався з вами?

— Він у вас навчений, заховався, коли ми прилетіли. Когось тут спіймали?

— Юре, ти збирай свою зграю, а я віддам патрулю твого ворога, — я поклала руку на плече малого перевертня, він ніби посвітлішав від мого дотику, посміхнувся, кивнув головою, та не втримався, запитав:

— А його справді не відпустять?

— Справді, - запевнила я юного страждальця.

Коли дітей забрали… Коли гордого вченого під конвоєм відвели до патрульного корабля, а я прослідкувала, аби він нічого не втнув магічного. Коли Юре запитав мене, чи зустрінемось ми ще, і я пообіцяла, що напевне. А він посміхнувся надто дорослою і розумною посмішкою, пробачаючи мені, хоча я розумію, що повинна відчувати відповідальність за цих дітей…

Коли ми з Летосом залишились біля того старого тедрола удвох і я думала над тим, як краще знищити лабораторію… Коли я сиділа на трапі свого катера в теплі силового поля, я відчула запах моря, і побачила перед собою згусток порталу… тоді я зраділа, як я зраділа. З порталу вийшов Рол. Я зіскочила з трапу, кинулась чоловікові на шию, ледь не зваливши його з ніг.

* * *

Гел був уже біля поселення дакків, коли побачив вершника. Вилаявся подумки і зупинився. Іол підстрибувала:

— Даян! Даян! А дивися яка машина!

Даян також зупинила ящера і з викликом подивилась в очі Гела:

— Будеш лаятись?

— Буду, — відповів Гел, — та не при твоïй сестрі. Звідки ти дізналась куди ïхати?

— Спіймала дивного хлопця на околиці поселення, коли спробувала тебе наздогнати. Я не розумію, чому мама поïхала у місто, коли потрібно було рятувати Іол.

Іол з подиву відкрила рота.

— Тому що твоя мама доросла, і розуміє, що правильно, коли кожен займається своєю справою, — сердито відповів Гел, — Так, а це ще хто?

Два десятки темних вершників на білій засніженій рівнині, на відстані в кілометр.

— Мама! — Зраділа Іол.

— Мама? — здивувалась Даян, — мамочко… та це ж дикі…

— Так, дівчатка, вам пора до мами, бо вона дуже хвилюється, — Гел зліз з гравітатора і наказав Даян, — злазь з ящера і сідай за руль.

— Ти що? — обурилась дівчина, — чого я? Чому? Я не вмію…

— Тут нема чого уміти, сідай.

— То не мама? — запитала Іол.

— Ні, дитинко, то Дайкеро, і я буду говорити з ним без вас.

— Я залишусь, — повідомила Даян.

— Чорт! — розсердився Гел, — Даян! Ти зараз же сядеш на гравітатор і наздоженеш загін. Все! Зі мною не сперечаються.

— Нічого собі… - здивувалась дівчина, — хіба ти можеш мені наказувати? Не дивись на мене так. Добре, добре, я зроблю, як ти кажеш, тільки не сердься. Бо в тебе очі якісь жовті робляться…

— А чому ти наказуєш моïй сестрі? — здивувалась Іол.

Гел застогнав. Даян сіла за руль гравітатора, Іол не дочекалась відповіді, і хотіла було запитати знову, та Даян закрила ïй рота долонею, уважно слухаючи інструкцію по керуванню гравітаційною машиною. Орієнтувалась у цій місцевості вона добре, і головне, аби не захопилась швидкістю, тому Гел поставив всі можливі блоки на швидкість і висоту.

Дикі наближались. Гел тепер відчував багато чого, бо магічні поля і блокування у лабораторіï на старому тедролі було вимкнено, та й генератор вже не працював.

— Я теж умію битись… — спробувала ще раз Даян.

— Іншим разом, — відповів ïй Гел і, стоячи збоку, увімкнув двигун гравітатора, — Тримайся, — і підштовхнув машину.

Даян аж завищала коли гравітатор пішов юзом, та впоралася і вирівняла машину.

Гел подивився, як віддаляється малий гравітатор, рятуючи двох доньок Аяти. Потім підійшов до темно-сірого ящера, залишеного Даян і погладив зміïну голову верхового:

— Що, друже, втягнув я тебе? Нічого, ти звір бойовий, тобі не вперше…

Дайкеро вирішив, що говорити з Гелом нема про що і тому наказав диким стріляти, як тільки вони наблизяться на відстань пострілу. Гел підняв ящера в біг і направив його на Дайкеро. Він мчався до упорядника гарему, а стріли, змащені соком іруа, летіли йому на зустріч. Болі Гел тоді не відчував, занадто сильним бажанням було дістатися до Дайкеро. Їх ящери зіткнулися грудьми, дико захрипіли. Дайкеро був самовпевнений, але у справжніх боях ніколи не брав участі, і при зіткненні не втримався у сідлі та вилетів. Гел зістрибнув, вдарив Дайкеро ногою, вхопив за комір кожушка:

— Сволото…

Дайкеро, ледь дихаючи:

— Ти хто такий, патх?

— З ким ти зв'язався? Дурню, — запитав Гел.

Дикі були навколо, стріляти більше не наважувались, боялися зачепити свого покровителя, та напевне спробували би заколоти Гела, та ïм завадили воïни меолі. Загін розвідників Аяти несподівано з'явився з-за пагорба, серед них — Даян на гравітаторі. Воïни меолі атакували диких.

Гел впевнився, що воïни меолі впораються з дикими. Дикі це були чоловіки з місцевих, навчені воювати, та в силу свого походження полохливі, привчені обстрілювати умілих воïнів з хащ і гаïв. Агресивна атака воïнів Меолі ïх розігнала. Краще б Дайкеро піратів найняв…

— Звідки ти взявся? Сволото, — гарчав упорядник ваоке, притиснутий до «землі» сильною рукою калтокійця.

— Оце вже зовсім дурне питання, — посміхнувся Гел, в його голові паморочилось. Отруєні іруа стріли завдали неабиякого болю, без пояснень калтокіець вдарив Дайкеро і вони разом втратили свідомість.

Аята зістрибнула зі свого ящера, підскочила до Гела, перевернула, поклала його голову собі на коліна. Він був ніби мертвий.

Кіту зрозуміла, що розбиратися з уцілілими дикими і Дайкеро доведеться ïй самій. Тому без довгих роздумів наказала зв'язати всіх живих і надіслати повідомленя старості, аби та прислала воза, щоб доправити полонених і поранених до міста. Принцеса Іол вертілася у всіх під ногами. Даян пробувала втримати молодшу сестру біля себе.

Староста замість возів прислала дві гравітаційні платформи з тих, які вони використовували для тушіння пожеж. На одну платформу закинули полонених, на іншу — поранених, серед поранених був Гел. Аята намагалась не дивитись на його зблідле обличчя. Хоч і безсмертний… та хто знає, наскільки цей перевертень безсмертний. Дайкеро також був непритомний.

* * *

Рол запропонував мені знову відвідати коридори старого тедролу. Казав, що є причина не знищувати його, але я мушу побачити все сама.

І знову безкінечна напівтемрява, ми пройшли мимо лабораторіï до аварійних сходів. Ліфти тут давно не працювали. Ми почали спускатися униз, десь до середини корпусу, до поперекового ребра жорсткості. Там, куди ми спустилися, ремонту не робили, іржа потрохи роз'ïдала переборки, цвіль була на каркасах, що залишилися від меблів, на дерев'яних панелях і на залишках сходів. Ящерок і щурів на цьому ярусі вже не було, тут важке повітря, і поживитися ïм нічим.

Я почала дещо розуміти: коли космодром будували, місто Епо вже існувало, а цей тедрол впав на планету приблизно за тисячу років до того, як побудували космодром. То невже так зване корінне населення Іноти, котре загалом проживало на одному континенті — це уціліле після падіння бази населення цієï ж бази?

Я торкалась порохнявих переборок і залізних рам, пам'ять заліза і іншоï матеріï потроху розповідала мені, що база після терористичного акту з підірваним основним двигуном зрушила з встановленоï орбіти і здійснила аварійну посадку на найближчій від неï планеті за допомогою гравітаційного двигуна. На щастя, планета виявилась придатною до життя, хоча жили на ній лише тварини. Засоби зв'язку також було пошкоджено, ті з людей, що вціліли, не могли розраховувати на допомогу. Декілька років потерпілі чекали, що ïх знайдуть, не залишаючи велетенськоï бази, та коли зрозуміли, що порятунку не буде, а генератори надто слабкі, та й продовольчі запаси закінчуються, переселились на відкриті простори планети, згодом через два покоління побудували місто. Чомусь жінки виявилися більш активними. І з часом вони взагалі відтіснили чоловіків до рівня домогосподарок.

А тедрол цей мав назву Анакома.

Довго ми йшли коридорами, Рол вів мене впевнено. Я й сама знала, де на таких базах рубка керування, та коли навколо тільки іржа і запустіння, важко орієнтуватись.

І от ми побачили світло, яскраве, казкове, нереальне — увійшли. Рубка керування, великий зал з моніторами по периметру стін. На моніторах космос, зірки, кольорові хвилі підпростору. Посеред залу, по колу, пульт керування у блискітках і світлячках датчиків. Я почула тихий гул двигунів. Все було ніби насправді і наче жива була неймовірно гарна дівчина, вдягнута у срібній комбінезон пілота, що сиділа у кріслі капітана. Білошкіра до відчуття прозорості, з волоссям кольору гірського потічка, і очима як море. Вона була настільки жива, що я на якийсь час втратила відчуття реальності. Рол тримав мене за руку, тримав, аби я, ошелешена, не зайшла у той зал без запрошення господині.

Рол вклонився дівчині. Вона підвелась, підійшла до нас і промовила, стримано посміхаючись:

— Вітаю прадавнього Дракона у моïй оселі. Заходьте. Неймовірно і дивно бачити вас тут.

— Анакомо, — підтвердив мій здогад Рол, — я прийшов на твій поклик.

«Міг би попередити…» — Обурилася я, думаючи до чоловіка. Він стримано пропустив мою думку без зайвих коментарів.

Вона запросила нас сісти. Я обережно торкнулася дивана, але фантом виявився напрочуд матеріальний і м'який.

Так, навколо все було створеним за допомогою силового поля, і сама ця прекрасна дівчина також, але поступово під впливом часу цей тонкий світ, створений уявою і пам'яттю бортового біологічного комп'ютера тедрола Анакома перетворювався на справжню матерію, і ця тендітна богиня — біологічний комп'ютер. На самоті він майже відділив свій розум від системи, і за тисячі років перетворився на неï. Я сіла на той майже справжній диван, і зрозуміла, що думку про бунт малим перевертням навіяла саме вона.

Я спіймала зацікавлений погляд богині, вона посміхалась, підтверджуючи моï здогади, я вибачилась.

Рол почекав, поки ми порозуміємось і запитав:

— І чого ти покликала мене?

— Я знайшла дивні дороги пам'яті цього світу, назвала ïх Зоряними Струнами, та коли спробувала під'єднатись, щось темне відігнало мене, погрожуючи знищенням. Я хочу запитати: чому і хто захищає Зоряні Струни?

— Ти думаєш, маєш право знати відповідь? — ласкавим голосом запитав Рол у прекрасноï богині Анакоми.

— Я хочу допомогти, аби зберегти Зоряні Струни, — стримано відповіла вона.

— У тебе вистачить сили? — з лагідною посмішкою поцікавився Рол.

— Я спробую, — невпевнено, але наполегливо відповіла вона.

Вона дійсно жива, у неï є емоціï, почуття, бажання, власна воля… До цього моменту я слухала ïх розмову мовчки, та прийшов час пояснити цій юній богині, куди ïï тягне почуття обов'язку і пошук знань, і я запитала:

— Ти хочеш бачити Світ і стати хранителем прадавніх Зоряних Доріг тільки заради інформаціï, яка зберігається там?

Вона уважно подивилась на мене, ïï зіниці розширились, дівчина заклякла, стиснувши маленькі долоні, не відповіла, мабуть, чи не вперше не знайшла слів для відповіді. Анакома лише приречено кивнула світлою голівкою, вона зрозуміла, хто я. Та вона була впевнена у своєму рішенні, і знала, на що йде.

— Те створіння, яке відігнало тебе, тепер стане твоïм учителем, — повідомила я і підвелась, — Коул знайде тебе найближчим часом а ми зустрінемось через століття на Зоряній Дорозі.

— Я відчуваю біду навколо вас… — несподівано з відчаєм сказала вона.

— Через сто років ми ще будемо, — сумно посміхнулась я. І до Рола, — Я хочу на поверхню.

— Дякую, — прошепотіла Анакома.

Я подивилась на неï, як на малу нерозумну дитину:

— Краще б ти і далі оберігала цю планету, та, на жаль, відчуваєш своє призначення як поклик. Іди обраною дорогою, до зустрічі.

Рол співчутливо обняв ïï і поцілував світлий лоб:

— Щасти тобі, і тримайся.

Коли ми вийшли з рубки керування, стіни світлішали, набуваючи того вигляду, яким хизувалися тисячі років назад, коли база Анакома була ще у космосі. Світла фарба, стерео-екрани, килимове покриття на підлозі, блискучі огородження навколо ребра жорсткості, навіть картини у зоні чергового екіпажу, канапи, лавочки, зелені рослини. Все це навіювало спокій і безпеку до запаморочення у голові. Рол посміхнувся:

— Жіноча риса — причепуритися…

— Скажи це місцевим… — жартувала я.

— А ти влітку місто Епо бачила? — запитав він.

— А що ти робив тут влітку, — зацікавилась я.

— Корабель ремонтував на космодромі.

— Та невже? — я вперла руки у боки, як ревнива дружина.

А він сміявся з моєï спроби ревнувати:

— Бачиш, що буває, коли жінка кидає свого чоловіка напризволяще заради роботи.

— Все, припинили, я не ризикну бути твоєю підлеглою, ти надто пунктуальний і вимогливий. Я тобі вірю і без контролю.

Він обхопив мене руками і підняв зі словами:

— Ти чудовисько.

На поверхні нас чекав нервовий від самоти, всіма покинутий, нещасний і ревнивий Летос. Катер зустрів нас словами:

— Я також індивідум… І я старший, ніж вона…

* * *

Гел отямився у кімнаті меолі, на ïï ліжку. Аята сиділа поруч, обхопивши руками коліна і дивилася у вікно. Гел торкнувся ïï ноги, вона здригнулась і забрала ногу, прошепотіла:

— Ти дійсно безсмертний…

— Я ж попереджав, — посміхнувся він якомога лагідніше.

— Дайкеро я зачинила у підвалі, якщо він тобі потрібен, можеш допитати.

— Мені він не потрібен, то твій ворог. Його зв'язки мені відомі, поставка Іруа припиниться, коли вистежать тітоньку Жоа і того, хто прийме у неï контейнери. Долю свого Дайкеро вирішуй сама.

— На палю? — чомусь запитала Аята.

— Ти тут меолі, - всміхнувся Гел, — а що з його донькою?

— Поряд сидять… Коли за тобою прилетять?

— Катер постійно був тут.

— І ти мені не повідомив?

— Сестра попросила не повідомляти. Вона не дуже любить бігати по середньовічному місту у супроводі шаленого натовпу.

— То була твоя сестра? — Аята запитала спокійно, була надто втомленою.

— А хіба ми не схожі?

— Я ïï не роздивилася.

— Ти сердишся на мене? — запитав він.

— На себе… — відповіла вона.

— Я не той, про кого ти думала?

— Зовсім недоречне запитання… — обурилась Аята, прикусила губу, подивилась на нього з болем і відчаєм, ніби хотіла запам'ятати назавжди, прошепотіла. — Відпочивай, — і вийшла з кімнати.

Скрипнули маленькі двері, що вели до ваоке, і у кімнату меолі зайшов лікар Лаго, сів біля ліжка на стільці, запитав з саркастичною усмішкою:

— Як почуваєшся?

— Гірше, ніж тоді, коли ви запитали про це вперше, — огризнувся Гел.

— Я хотів подякувати за меолі і ïï дітей, — лагідніше промовив лікар.

— Будь ласка, — з гіркотою відповів Гел, — то подякуйте ще й за те, що я звільнив Аяту від дурного нав'язливого дівочого кохання.

Марковська Алла

Львів, 2006–2010 р.

Потерянное примечание

6 Електрику в місто постачали генератори на космодромі.

Примечания

1

Килим місцевого виробництва, такими Інота торгувала з планетами Ради, на цій планеті виявляється є ще й якісь вівці, але чому ïх досі не з'ïли м'ясоïдні ящери? (думка автора)

2

Так сукні на Іноті вдягали тільки жінки, це був привілей сильноï статі, особливо з таким розрізами від стегна.

3

Таке каміння на Лелілаті замість ґрунту.

4

Ваоке — це гарем маолі, ніхто, крім Аяти, не може увійти на територію гарему. Якщо когось чужого (жіночоï статі) спіймають у ваоке — відразу вб'ють.

5

Калтокійя — планета найманців.

6

Арок — чоловік меоллі.

7

Патх — наложник.

Content

Алла Марковская
Подарунок для Аяти

Примечания