Гудкайнд Террі

Борги предків

Террі Гудкайнд

БОРГИ ПРЕДКІВ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

— Що у тебе в торбинці, мила?

Еббі дивилася, як у повітрі ширяла лебедина зграя. Білі граціозні птахи кружляли над освітленими сонцем парапетами, бастіонами, баштами і мостами замку і білими плямами виділялися на тлі його темних стін. Весь день Еббі разом з іншими прохачами прочекала біля мосту, і їй постійно здавалося, що Замок невідривно стежить за нею похмурими провалами бійниць. Вона повернулась до згорбленої старої, яка зупинилася поруч.

— Вибачте, ви щось запитали?

— Я запитала, що в тебе в торбинці. — Згораючи від цікавості, стара нахилилася вперед і висунула назовні кінчик язика. — Коштовності?

Еббі міцніше притиснула до грудей джутову торбинку і злегка відсунулася.

— Просто деякі мої речі.

З під важкої решітки величезних воріт вийшов офіцер в супроводі помічників, радників і охоронців. Натовп прохачів подався в сторони, хоча дорога і без того була вільною. Офіцер пройшов мимо, похмуро дивлячись перед собою, і, здавалося, навіть не помітив, що стражники біля мосту віддали йому честь.

Весь день по мосту снували солдати з різних країн Серединних Земель і гвардійці Внутрішньої Гвардії міста Ейдіндріла, розташованого внизу. У багатьох солдатів мундири були в бруді і в крові: вони приїхали сюди прямо з поля бою. Еббі побачила двох офіцерів зі своєї батьківщини, з Пендісан Річ. Вони виглядали майже хлопчиками — але хлопчиками, які подорослішали до пори, занадто рано розпрощалися з ілюзіями молодості і вже отримали в душі незагойні шрами.

А ще Еббі бачила безліч людей, що займають в Серединних Землях високе становище: чаклунок, радників, і навіть сповідницю, яка прийшла в Замок з палацу сповідниць в Ейдіндрілі. Піднімаючись до Замку, Еббі з кожного повороту дороги милувалася біломармуровою пишнотою палацу сповідниць. Там жили сповідники і засідала Рада Серединних Земель на чолі з самою Матір'ю Сповідниць.

За все попереднє життя Еббі лише один раз довелося бачити сповідницю, коли та приходила до її матері. Еббі, якій в ту пору було всього десять років, не могла очей відірвати від довгого волосся сповідниці. У крихітному містечку Конні Кроссінг, де вони жили, жодна жінка, за винятком матері Еббі, не займала досить високого становища, щоб носити волосся хоча б до плечей. У самої Еббі густе темно-каштанове волосся лише ледь прикривало вуха.

По дорозі через Ейдіндріл їй коштувало величезних зусиль не витріщатися на аристократок з волоссям до плечей чи навіть довшим, але у сповідниці, одягненої в традиційну чорну атласну сукню, волосся спускалися мало не до пояса.

Еббі дуже хотілося розглянути її краще, але, як і всі прохачі, вона опустилася на коліно і, як і всі, боялася підняти голову, щоб не зустрітися поглядом зі сповідницею. Подейкували, що той, хто зустрінеться поглядом зі сповідницею, якщо пощастить, позбудеться розуму, а якщо ні — душі. Правда, мати завжди говорила Еббі, що це просто вигадки, але Еббі, особливо в цей день, не хотіла ризикувати і на власному досвіді перевіряти достовірність цих чуток.

Стара в темній шалі і в пофарбованій хною верхній спідниці поверх смугастих нижніх проводила очима проходячих солдатів і нахилилася ближче до Еббі.

— Краще б ти принесла мощі, люба. Я чула, що внизу, в місті, продають саме такі, які тобі потрібні. І за доступною ціною. Чарівники не беруть сало за свої послуги. Сала у них і так вистачає. — Вона озирнулась, чи не прислухується хто до їхньої розмови. — Продай мені свої дрібнички, і, можливо, виручених грошей вистачить на мощі. Чарівникам ні до чого підношення сільських жінок. Домогтися від них послуги нелегко. — Стара подивилася на солдатів, які вже досягли далекого кінця моста. — Схоже, навіть тим, хто згоден на їхні умови.

— Я просто хочу поговорити з чарівником, тільки і всього.

— Судячи з того, що я тут чула, сало не допоможе тобі досягти і цього. — Еббі мимоволі простягнула руку, щоб прикрити гладкий круглий предмет в торбинці, і стара, помітивши це, хихикнула. — І глечик, який ти зробила своїми руками, теж. У тебе ж в торбинці глечик, адже вірно, люба? — Її карі очі, оточені глибокими зморшками, глянули на Еббі з несподіваною проникливістю, — Так?

— Так, — відповіла Еббі. — Глечик, який я сама зробила.

Стара глузливо хмикнула і заховала під вовняну хустку сиве пасмо, яке вибилося. Потім схопила скорченими пальцями Еббі за рукав червоного плаття і підняла її руку вище.

— Може, за цей браслет тобі дадуть достатньо грошей, щоб вистачило на мощі.

Еббі подивилася на браслет у вигляді двох переплетених кілець.

— Мені дала його моя мати. І він представляє цінність лише для мене.

Обвітрені губи старої розсунулися в повільній посмішці.

— Духи вважають, що немає сили могутнішої, ніж бажання матері захистити своє дитя.

Еббі обережно вивільнила руку.

— І духи знають, що це чиста правда.

Еббі стало незатишно під вивчаючим поглядом старої, і вона відвела очі. Якщо дивитися вниз, в провал під мостом, у неї паморочилася голова, а на замок Чарівника вона дивитися побоювалася. Тому Еббі прикинулася, ніби її раптово зацікавив хтось в натовпі прохачів, більшу частину яких становили чоловіки, і, відвернувшись, почала гризти залишки хліба, який вранці купила в Ейдіндрілі на ринку.

Еббі відчувала себе ніяково серед натовпу. За все своє життя вона не бачила стільки людей, та ще й до того чужих. В Конні Кроссінг вона знала кожного. Її лякав Ейдіндріл, її лякав замок Чарівника, але ще страшніше лякала та причина, яка змусила її прийти сюди.

Еббі дуже хотілося додому. Але вона розуміла, що якщо не зробить того, навіщо сюди прийшла, дому у неї вже ніколи не буде. У всякому разі, не буде того, заради чого варто було б туди повертатися.

Пролунав стукіт підков, і всі прохачі дружно повернулися до воріт. Із замку виїхав загін вершників на великих гнідих і вороних конях. Таких величезних коней Еббі зроду не бачила. Вершники, одягнені в блискучі панцирі і озброєні списами, пришпорили коней і, здіймаючи клуби пилу, промчали по мосту. Сандарійські улани, судячи з описів, які Еббі доводилося чути. Важко уявити собі ворога, у якого вистачило б мужності протистояти таким воїнам.

У Еббі стислося серце. Вона раптом зрозуміла, що немає необхідності вдаватися до фантазій, щоб уявити такого ворога, і немає сенсу покладати надії на цих уланів. Її єдиною надією був чарівник, і чим довше вона стирчала тут, біля входу в замок, тим більше надія танула. Але нічого іншого, окрім як чекати, їй не залишалося.

Еббі знову повернулась до замку — як раз вчасно, щоб побачити струнку жінку в простому платті, яка вийшла до мосту. У неї була дуже світла шкіра і розділене проділом пряме чорне волосся до плечей. Всі розмови в натовпі відразу вщухли. Четверо часових біля мосту розступилися, даючи жінці дорогу.

— Чаклунка! — Прошепотіла Еббі стара.

Ця підказка була зайвою. Просте лляне плаття, прикрашене по коміру жовто-червоною вишивкою у вигляді давніх символів, було Еббі відмінно знайоме. Вона пам'ятала, як в дитинстві, сидячи на колінах у матері, вона чіпала пальчиками таку ж вишивку, як на сукні у цієї жінки.

Чаклунка злегка поклонилася очікують людям і посміхнулася.

— Будь ласка, вибачте, що ми змусили вас чекати цілий день. Це не в наших звичаях і аж ніяк не прояв неповаги до вас. Але йде війна, і такого роду заходи, на жаль, неминучі. Ми сподіваємося, що ніхто з вас не сприйме цю затримку як образу.

Натовп дружно забурмотів, що, звичайно ж, немає. Еббі і не сумнівалася, що ні в кого не вистачить духу заявити протилежне.

— Як іде війна? — Поцікавився чоловік, що стояв неподалік від Еббі.

Ясний погляд чаклунки звернувся до нього.

— За допомогою добрих духів вона скоро закінчиться.

— Так буде загибель Д'хари бажана добрим духам! — Підніс коротку молитву чоловік.

Чаклунка мовчки обвела поглядом лиця прохачів, бажаючи з'ясувати, чи не хоче ще хто небудь щось сказати або запитати. Охочих не знайшлося.

— Будь ласка, йдіть за мною. Засідання Ради закінчилося, і двоє чарівників приймуть кожного з вас.

Ледве чаклунка повернулася й рушила назад в замок, як троє чоловіків з натовпу проштовхалася вперед і встали перед старою. Вона схопила одного з них за рукав камзола.

— Та хто ти такий, щоб лізти вперед мене, коли я простояла тут з самого ранку?

Чоловік, одягнений у дорогий пурпурний камзол, з розшитими золотом рукавами, був, мабуть, якимось аристократом, а двоє інших — його радниками чи охоронцями.

— Але ж ти не заперечуєш? — Він виразно глянув на стару.

Еббі це навіть не здалося питанням.

Стара прибрала руку і замовкла, а аристократ перевів погляд на Еббі. У його глибоко посаджених очах виблискував виклик. Еббі проковтнула грудку в горлі і не промовила ні слова. У неї теж не було заперечень. В усякому разі, таких, які хотілося б вимовити вголос. Вона не могла дозволити собі ризикувати, особливо зараз, коли мета була так близька.

Раптово Еббі відчула поколювання, що виходило від браслета. Вона не дивлячись обхопила зап'ястя пальцями. Браслет виявився теплим. Такого з ним не траплялося жодного разу з тих пір, як померла мати, але тут навколо була магія, і Еббі не дуже цьому здивувалася. Натовп рушив слідом за чаклункою.

— Злі вони, — прошепотіла стара через плече. — Злі, як зимова ніч, і такі ж холодні.

— Ці чоловіки? — Теж пошепки запитала Еббі.

— Ні. Чаклунки. — Стара похитала головою. — І чарівники теж. Ось хто. Всі, хто народився з чарівним даром. І краще б у тебе в торбинці було б щось цінне, а ні то чарівники перетворять тебе в пил тільки тому, що твоє підношення їм не сподобається.

Еббі міцніше притиснула до себебе торбинку. Самим поганим вчинком, який її мати зробила за все своє життя, було те, що вона померла до народження внучки.

Еббі проковтнула сльози і подумки поблагала добрих духів, щоб стара виявилася не правою щодо чарівників, щоб ті були такими ж добрими, як чаклунки, і допомогли їй. І ще вона молилася, щоб добрі духи зрозуміли і пробачили її.

Чаклунка, троє чоловіків, стара, Еббі, а за ними і всі інші пройшли під грати високих воріт. Опинившись по іншу сторону товстих стін замку, Еббі з подивом відчула, що, незважаючи на холодний осінній день, у дворі замку повітря по літньому тепле і ароматне.

В замок вів єдиний шлях: по серпантину дороги, через кам'яний міст над прірвою, і далі — в ворота з підйомними гратами. Дістатися сюди іншим способом могли тільки птахи — по повітрю.

Хоча всередині замку було тепло, Еббі все одно тремтіла всім тілом, як на морозі. Це місце наганяло на неї страх і тугу. Вона поступово починала схилятися до думки, що стара була права щодо чарівників. Життя в Конні Кроссінг було простим і протікала далеко від магії. Еббі ніколи не бачила чарівників і не знала нікого, хто з ними зустрічався, — за винятком своєї матері. А мати ніколи не розповідала про них нічого, крім того, що, маючи справу з чарівниками, потрібно тримати вухо гостро і не довіряти навіть тому, що бачиш на власні очі.

Слідом за чаклункою натовп піднявся по чотирьох гранітних прольотах, стертих за багато сотень років безліччю ніг, і через двері під портиком з чорного мармуру увійшов безпосередньо в замок. Чаклунка підняла руку і торкнулася чогось невидимого у темряві. Лампи уздовж стін спалахнули одна за одною.

Це була найпростіша магія — не надто вражаюча демонстрація дару — але по натовпу відразу поповз тривожний шепіт. Еббі подумала, що якщо ці люди злякалися такої малості, то вони, мабуть, даремно вирішили турбувати чарівників.

Зал, по якому вони йшли, вражав своїми розмірами. Колони з червоного мармуру йшли далеко вгору, арочна стеля губилася у височині, багатоярусні балкони на такій відстані здавалися крихітними. Посередині залу знаходився фонтан. Вода била на три людські зрости і каскадом стікала до чаш у вигляді ажурних раковин. Офіцери і чаклунки сиділи на білих мармурових лавах і про щось перемовлялися, але шум фонтанів заглушав голоси.

Чаклунка привела прохачів в набагато менше за розмірами приміщення і жестом запропонувала всім сідати на дубові лави, що стояли уздовж стіни. Еббі втомилася до смерті і була щаслива, що може нарешті сісти.

Сонячне світло з вікон падало на три гобелени, що висіли на протилежній стіні. Гобелени займали майже всю стіну і зображували якусь урочисту ходу. Гобелени були дуже красиві, але Еббі, яку з'їдали власні страхи й тривоги, майже не помічала їх краси.

На підлозі зі світлого мармуру міддю було викладено коло. До кола був вписаний квадрат, а в цей квадрат — ще одне коло. Всередині центрального кола була зображена восьмиконечна зірка, від якої розходилися промені, перетинаючи обидва кола і квадрат.

Цей символ називався Благодаттю; його часто малювали ті, хто володів магією. Зовнішній круг символізував початок нескінченності світу духів, що лежить за його межами, квадрат — межі, що відокремлюють світ духів — Підземний світ, світ смерті — від внутрішнього кола, що позначає межі світу живих. А зірка в центрі символізувала Світло — тобто Творця.

Благодать представляла собою наочне зображення протяжності чарівного дару: від Творця через життя в смерть, за межі вічності, в царство Володаря. Але цей символ відбивав і надію — надію людини перебувати в Світі Творця не лише протягом життя, але і після нього, в підземному світі.

Говорили, що тільки духам тих, хто за життя зробив найбільший злочин, буде після смерті відмовлено в Світі Творця. Еббі знала, що їй уготована саме ця доля. Але знала також, що в неї немає вибору.

Чаклунка склала руки на грудях.

— За кожним з вас прийде супроводжуючий. Кожного з вас прийме чарівник. Але бушує війна; будьте короткими. — Вона обвела поглядом сидячих людей. — Приймаючи прохачів, чарівники віддають борг честі тим, кому ми служимо, але будь-ласка, постарайтеся зрозуміти, що особисті потреби деколи йдуть врозріз із загальним благом. Навіть у мирний час чарівники рідко задовольняють дрібні потреби прохачів. А у воєнний час, як зараз, цього майже не буває. Прошу вас, зрозумійте, що відмова у проханні є не наслідком небажання допомогти комусь особисто, а грунтується на розумінні того, що є більш важливі і необхідні речі, які повинні бути зроблені.

Вона ще раз оглянула прохачів, але ніхто не виявив бажання встати і піти. Еббі, у всякому разі, аж ніяк не збиралася цього робити.

— Що ж, добре. Отже, двоє чарівників погодилися приділити вам час. Вони поговорять з кожним.

Чаклунка повернулася, щоб піти, але Еббі піднялася і зупинила її:

— Вибачте, пані, можна мені сказати?

Чаклунка кинула на неї холодний погляд.

— Говори.

Еббі зробила крок вперед.

— Мені необхідно бачити особисто Чарівника Першого Рангу. Чарівника Зорандера.

Чаклунка вигнула брову.

— Перший Чарівник — дуже зайнята людина.

Еббі пошукала в торбинці і дістала шийну стрічку з сукні матері. Ступивши в центр Благодаті, вона поцілувала жовто-червону вишивку стрічки.

— Я Абігайль, дочка Хельзи. В ім'я Благодаті і душі моєї матері прошу дати мені можливість побачити чарівника Зорандера. Будь-ласка. Я не заради власного капризу проробила такий довгий шлях. Від цього залежить життя багатьох людей.

Чаклунка мовчки дивилася, як Еббі прибирає стрічку назад у торбинку.

— Абігайль, дочка Хельзи, — повторила вона. Її очі зустрілися з очима Еббі. — Я передам твої слова Першому Чарівникові.

— Пані, мені б теж хотілося поговорити з Чарівником Першого Рангу.

Еббі обернулася і побачила, що стара теж встала. Встали і троє чоловіків. Старший окинув чаклунку викличним поглядом.

— Я хочу зустрітися з чарівником Зорандером. Чаклунка подивилась на нього, потім — на інших прохачів.

— Чарівник Першого Рангу завоював собі прізвисько «вітер смерті». І багато хто з нас бояться його не менше, ніж наші вороги. Чи є ще бажаючі випробувати долю?

Ні в кого не вистачило мужності зустрітися з її грізним поглядом. Всі негативно похитали головами.

— Будьте ласкаві почекати, — сказала чаклунка. — Незабаром за вами прийдуть і відведуть до чарівника. — Вона ще раз уважно оглянула Еббі, стару і трьох аристократів. — Ви абсолютно впевнені, що вам необхідно зустрітися саме з Чарівником Першого Рангу?

Еббі кивнула, стара теж. Чоловік дивився в упор на чаклунку.

— Значить, бути по цьому. Слідуйте за мною.

Аристократ і його супроводжуючі встали попереду Еббі. Стара, здавалося, була цілком задоволена тим, що опинилася в хвості. Чаклунка повела їх в глибину замку по коридорах і залах. Одні коридори були темними і вузькими, інші — яскраво освітленими і пишними. Всюди Еббі бачила солдат Внутрішньої Гвардії в червоних, облямованих чорним мундирах, одягнутої поверх мундирів збруї і в повному озброєнні, Піднявшись слідом за чаклункою по широких біломармурових сходах, вони виявилися у великій приймальні, обробленій дубовими панелями. На панелях висіли лампи зі срібними відбивачами. На триніжку стояла подвійна скляна лампа у вигляді чаші. Її яскраве світло змішувався з м'яким світлом настінних ламп. Підлога була укрита товстим синім килимом.

Подвійні двері, що вели до залу, охороняли два могутніх гвардійця. Чаклунка кивком вказала на м'які шкіряні крісла, які стояли біля стіни. Еббі почекала, поки не розсядуться інші, і сіла окремо. Торбинку вона поклала на коліна і прикрила її руками.

Чаклунка розправила плечі.

— Я повідомлю Першому Чарівникові, що його чекають прохачі.

Один з гвардійців відчинив перед нею двері. Чаклунка швидко пройшла в них, але Еббі встигла мигцем помітити, що знаходилося всередині: величезний світлий зал, залитий сонячним світлом, голі кам'яні стіни з безліччю дверей і неймовірна кількість людей, чоловіків і жінок, що снують туди-сюди.

Коли двері за чаклункою закрилася, Еббі відвернулася в інший бік і погладила торбинку на колінах. Вона не боялася, що чоловіки заговорять з нею, але стара знову могла прив'язатися з бесідами, а це їй було зовсім ні до чого. Еббі не хотіла ні на що відволікатися. Вона подумки промовляла те, що скаже чарівникові Зорандеру.

У всякому разі, буде намагатися проговорити. Їй не давали спокою слова чаклунки про те, що Чарівника Першого Рангу називають «вітром смерті» не тільки д'харіанці, а й жителі Серединних Земель. Еббі знала, що це не вигадка, щоб відлякати прохачів від зайнятої людини. Еббі своїми вухами чула, як люди, перешіптуючись про Першого Чарівника, називають його «вітром смерті». І вимовляють ці два слова з жахом.

У д'харів були всі підстави боятися цієї людини; Еббі чула, що він знищив незліченну кількість д'харіанських воїнів. Звичайно, якби д'харіанці не вторглися в Серединні Землі, їм би не довелося випробувати на собі обпалюючий жар вітру смерті.

Якби вони не вторглися сюди, Еббі не сиділа б зараз у замку Чарівника. Вона була б удома, і всім, хто їй дорогий, ніщо б не загрожувало.

Еббі знову відчула дивне поколювання і знову мимоволі торкнулася браслета. Теплий. І це не дивно, раз десь поруч настільки могутній чарівник. Мати свого часу веліла Еббі ніколи його не знімати і сказала, що в один прекрасний день він їй стане в нагоді. Еббі не знала, яким чином браслет може їй стати в нагоді, а мати померла, не встигнувши нічого пояснити.

Всі знали, що чаклунки обожнюють таємничість і ретельно оберігають свої секрети навіть від власних дітей. Можливо, якщо би Еббі від народження мала чарівний дар…

Вона крадькома кинула погляд на інших. Стара, вільно відкинувшись у кріслі, не зводила очей з дверей. Охоронці аристократа незворушно оглядали приймальню.

А от сам аристократ поводився дивно. На його пальці була намотано пасмо світлого волосся і він, погладжуючи цей локон, невідривно дивився на двері.

Еббі хотілося, щоб чарівник швидше її прийняв, але час тягнувся нестерпно повільно. Раптово вона зловила себе на тому, що в глибині душі бажає, щоб він їй відмовив, і тут же осмикнула себе. Ні, це абсолютно неможливо. Не важливо, що вона боїться, не важливо, що їй це противно, — вона повинна це зробити. Несподівано двері відчинилися. Із залу вийшла чаклунка і попрямувала до Еббі.

Аристократ негайно схопився.

— Я піду першим! — В голосі його звучала крижана загроза. — Це не прохання.

— Ми маємо право йти першими! — Не замислюючись, заперечила Еббі. Чаклунка вичікувально схрестила руки на грудях, і Еббі вирішила, що треба пояснити. — Я чекаю з самого світанку. Ця жінка — єдина, хто був переді мною. А ці чоловіки прийшли в кінці дня.

Вона рушила вперед, але скорчені пальці старої вчепилися їй в рукав.

— Чому б нам не пропустити цих панів вперед, люба? Не важливо, хто прийшов першим, важливо, у кого більше серйозна справа.

Еббі хотілося крикнути, що її справа дуже серйозна, але вчасно збагнула, що стара, ймовірно, намагається вберегти її від великих неприємностей. Вона неохоче кивнула чаклунці. Та повела чоловіків в зал; Еббі дивилася їм услід і, відчуваючи, як очі старої свердлять їй спину, повторювала собі, що залишилося вже недовго, що чоловіки скоро вийдуть і тоді чарівник прийме її.

Поки вони чекали, стара мовчала, і Еббі була їй за це вдячна. Вона зрідка поглядала на двері і молила добрих духів про допомогу. Але вона розуміла, що її молитви марні. В такій справі добрі духи ні за що допомагати не стануть.

З-за дверей долинув дивний звук. Він був схожий на свист стріли або бича, тільки голосніше й різкіше. Потім пролунав тріск, і з щілин по контуру дверних стулок вирвався яскраве світло. Дверні петлі жалібно заскрипіли.

Коли звук обірвався, від раптової тиші у Еббі задзвеніло у вухах. Трохи отямившись, вона виявила, що сидить, судорожно вчепившись в підлокітники крісла.

Двері відчинилися. Із залу вийшли охоронці аристократа і чаклунка. Всі троє зупинилися в приймальні. Еббі ахнула і ледь не задихнулася.

Один з охоронців ніс на зігнутій руці голову свого пана. На мертвому обличчі застиг жах, рот був розкритий в німому крику. На килим капала кров.

— Викинь їх геть, — прошипіла крізь зуби чаклунка одному з гвардійців.

Стражник списом вказав охоронцям на сходи і пішов за ними слідом, підштовхуючи їх в спину наконечником. На білі мармурові сходи падали червоні краплі. Еббі сиділа, не в силах поворухнутися.

Стара повільно піднялася з крісла.

— Мабуть, сьогодні я не стану турбувати Чарівника Першого Рангу. Прийду іншим разом, якщо знадобиться. Вона нахилилася до Еббі. — Мене звуть Маріска. Нехай добрі духи дарують тобі успіх. — Вона на мить насупилася і повільно пішла вниз, тримаючись за мармурові поручні. Чаклунка клацнула пальцями, і другий гвардієць заквапився слідом за старою, щоб її провести, чаклунка повернулася до Еббі.

— Чарівник Першого Рангу чекає на тебе.

Еббі, хапаючи ротом повітря, ніяково піднялася з крісла.

— Що сталося? Чому Перший Чарівник так вчинив?

— Цей чоловік прийшов за дорученням іншої людини, щоб поставити запитання Першому Чарівникові. Чарівник Першого Рангу дав свою відповідь.

Еббі притиснула до грудей торбинку. Вона не могла відірвати очей від кривавих плям на підлозі.

— І на моє запитання він може дати таку ж відповідь?

— Я не знаю, про що ти збираєшся питати. — Вперше за весь цей час вираз обличчя чаклунки трохи пом'якшало. — Якщо хочеш, я проведу тебе вниз. Ти можеш поговорити з іншим чарівником або ще раз обдумати своє прохання і прийти в інший день, якщо все ж порахуєш, що це необхідно.

Еббі проковтнула сльози відчаю. Вибору у неї немає. Вона похитала головою.

— Я повинна його побачити.

Чаклунка глибоко зітхнула.

— Ну добре. — Вона взяла Еббі під руку, немов хотіла підтримати молоду жінку. — Чарівник Першого Рангу чекає на тебе.

Еббі, як і раніше притискаючи до грудей торбинку, увійшла в зал. Смолоскипи в залізних підставках ще не горіли. Надвечірнє сонце стояло досить високо і добре освітлювало зал крізь великі засклені вікна. Пахло смолою, лампадним маслом, смаженим м'ясом, сирим каменем і застояну потім.

У залі панували метушня і гамір. Всюди снували люди, і всі, здавалося, говорили одночасно. Столи, які стоять по всій кімнаті, були завалені книгами, свитами, картами, уставлені згаслими лампами, палаючими свічками і тарілками з недоїденим м'ясом. Еббі помітила безліч незрозумілих і дивних предметів «починаючи від мотків ниток і закінчуючи напівпорожніми мішками з піском. Біля столів юрмилися люди, одні мирно розмовляли, інші запекло сперечалися; хто гортав книги, хто переглядав сувої, хто переставляв на картах прапорці.

Чаклунка, як і раніше тримаючи Еббі під руку, нахилилася до неї.

— Розмовляючи з тобою, Чарівник Першого Рангу буде в той же час розмовляти з іншими людьми. Нехай тебе це не бентежить. Просто не звертай на це уваги і говори те, що ти хочеш сказати. Він тебе почує.

— Почує, розмовляючи з іншими? — Недовірливо перепитала Еббі.

— Так. — Вона відчула, що чаклунка злегка стиснула їй руку. — Постарайся говорити спокійно і не думати про те, що сталося з попереднім прохачем.

Тобто про вбивство. Ось що має на увазі чаклунка. Не думати про те, що чоловік прийшов задати питання Першому Чарівникові і за це його вбили. Значить, вона просто-напросто повинна викинути це з голови? Подивившись під ноги, Еббі побачила, що йде по кривавій доріжці. Обезголовленого тіла ніде не було видно.

Шкіру на зап'ясті знову стало поколювати, і Еббі погладила теплий браслет. Чаклунка зупинилася. Піднявши голову, Еббі побачила перед собою натовп людей. Хто підходив, хто, навпаки, відходив. Одні, жваво розмахуючи руками, щось голосно доводили, інші говорили ледве не пошепки. Стояв такий галас, що Еббі не могла розібрати ні слова. У неї було повне враження, що вона бачить перед собою людський вулик.

Раптово її увагу привернула стояча збоку жінка в білій сукні. Побачивши довге волосся і зустрівши погляд фіалкових очей, Еббі на мить застигла, а потім, здавлено скрикнувши, впала на коліна і проти власної волі схилилася в глибокому поклоні. Вона вся тремтіла від страху.

Біле плаття жінки було такого ж крою і з таким же розрізом, як чорні сукні, знайомі всім. Довге волосся говорило само за себе. Еббі ніколи раніше не бачила цієї жінки, але точно знала, хто вона така. Її не можна було сплутати ні з ким. Тільки одна з усіх сповідниць носить атласну білу сукню.

Сама Мати-Сповідниця.

Еббі чула голоси над собою, але боялася вслухатися, побоюючись почути смертний вирок.

— Встань, моя дитино, — пролунав ясний голос. Еббі впізнала традиційне звернення Матері-Сповідниці до своїх підданих. І не відразу збагнула, що це не загроза, в просто вітання. Еббі втупилася на криваву калюжу на підлозі, не знаючи, що робити далі. Мати не вчила її, як треба себе вести при зустрічі з Матір'ю-Сповідницею. Ніхто з жителів Конні Кроссінг ні разу не тільки не розмовляв з Матір'ю-Сповідницею, але навіть не бачив її. Втім, ніхто з них і чарівників теж жодного разу не бачив.

— Встань! — Сердито прошепотіла над її головою чаклунка. Еббі піднялася з колін, але не відривала погляду від підлоги, хоча вигляд крові викликав у неї нудоту. Вона відчувала її запах — так само, бувало, пахло, коли вдома різали свиню. Судячи по довгій кривавої смузі, тіло тягнули по залу до дверей в далекій стіні.

Не звертаючи уваги на загальний гомін, чаклунка спокійно заговорила:

— Чарівник Зорандер, це Абігайль, дочка Хельзи. Вона хоче з тобою говорити. Абігайль, це Чарівник Першого Рангу Зеддікус Зу'л Зорандер.

Еббі несміливо підняла голову. І побачила горіхові очі, що дивилися на неї.

Навколо юрмилися люди: офіцери, серед яких, напевно, були й генерали. Люди похилого віку в довгих балахонах, одні — в простих, інші — в розшитих. Чоловіки в дорогих каптанах. Три чаклунки. І Мати-Сповідниця.

Спокійно стоячий посеред цього хаосу чоловік з горіховими очима нітрохи не був схожий на людину, яку Еббі очікувала побачити. Вона думала, що побачить буркотливого сивого старця, А цей чарівник був молодий. Можливо, навіть не старший за неї самої. Худий, але жилавий, в простому балахоні з тканини навряд чи кращої якості, ніж ряднина, з якої була зшита торбинка Еббі. Ознака його високого рангу.

Еббі ніяк не очікувала, що Чарівник Першого Рангу виявиться таким. Вона згадала, що говорила їй мати: коли справа стосується чарівників, навіть власним очам вірити не можна.

Люди навколо щось йому говорили, сперечалися з ним, дехто навіть кричав, але чарівник мовчки дивився на Еббі. У нього було досить приємне обличчя, на вигляд навіть добре, незважаючи на густі кошлаті брови, тільки очі… Еббі ніколи не бачила таких очей. Здавалося, вони все бачать і помічають, знають все і все розуміють. У той же час вони були запаленими і припухлими, наче він не спав уже багато діб. І ще в них був затаєний біль. І все ж він зберігав повний спокій посеред пануючого навколо хаосу, і поки його увага була зосереджена на Еббі, молодій жінці здавалося, що, крім них двох, в залі нікого немає.

Світлий локон, який Еббі бачила на пальці того аристократа, тепер був обгорнутий навколо пальця чарівника. Він провів ним по губах.

— Мені сказали, що ти дочка чаклунки. — На тлі навколишнього шуму його голос здавався спокійним дзюрчанням струмка. — У тебе теж є дар, дитя?

— Ні, пане…

Поки вона відповідала, чарівник повернувся до офіцера.

— Я ж казав, що якщо ви це зробите, то ми ризикуємо їх втратити. Передайте — я хочу, щоб він йшов на південь. Офіцер сплеснув руками.

— Але його розвідники доносять, що д'харіанці рухаються від нього на схід.

— Це не важливо, — відповів чарівник. — Головне — перекрити дороги на південь. Саме туди рухаються їх основні сили. Серед них також є володіючі магією. Перш за все потрібно знищити їх.

Офіцер притиснув кулак до грудей, а чарівник тим часом повернувся до літньої чаклунки.

— Так, правильно, спочатку — три заклинання. Минулої ночі я знайшов точні вказівки.

Чаклунка відійшла, і її місце тут же зайняв чоловік, який забурмотів щось на іноземній мові, одночасно розвертаючи сувій і простягаючи його чарівникові. Той пробіг сувій очима, потім віддав якийсь наказ на тій же мові, і чоловік пішов.

— Значить, ти — пропущена ланка? — Запитав чарівник у Еббі. Вона почервоніла.

— Так, чарівник Зорандер.

— Тут нема чого соромитися, дитя, — відповів він, поки Мати-Сповідниця щось шептала йому на вухо.

Але Еббі все одно було соромно. Чарівний дар не перейшов до неї від матері. Пропустив її.

Жителі Конні Кроссінг залежали від матері Еббі. Вона допомагала хворим і немічним. Давала поради у справах управління містом і залагоджувала сімейні негаразди. Іноді допомагала потроїти щасливий шлюб. Вчила деякого уму-розуму. Вона була чаклункою. Володіла магією. Захищала жителів Конні Кроссінг.

Багато відкрито їй поклонялися. А дехто? Дехто боявся і таємно ненавидів її.

Хельзу поважали за те, що вона робила для людей. А боялися її тому, що вона володіла чарівним даром, володіла магією. Деякі люди ненавидять магію і найбільше за все на світі хочуть бути від неї подалі.

Еббі магією не володіла і не могла лікувати хвороби і рани. Їй дуже цього хотілося, але вона не могла. Коли Еббі якось запитала у матері, чому вона не звертає уваги на невдячність деяких людей, та відповіла, що можливість допомогти ближньому — вже сама по собі нагорода, і не слід чекати за це подяки. Людина, яка робить добро з корисливими цілями, сказала вона, проживе дуже нещасне життя.

Поки матір була жива, до Еббі ставилися насторожено; після смерті Хельзи настороженість переросла у відкриту неприязнь. Жителі Конні Кроссінг чекали, що Еббі стане служити їм так само, як служила її мати. Звичайні люди мало знають про наслідування чарівного дару і впевнені, що він передається у спадок завжди. Тому вони вважали Еббі байдужою і черствою егоїсткою.

Чарівник тим часом пояснював чаклунці, як треба творити заклинання. Закінчивши, він перевів погляд на Еббі. Їй потрібна його допомога. Негайно.

— Про що ти хотіла просити мене, Абігайль?

Еббі стиснула в руках торбинку.

— Це щодо мого міста, Конні Кроссінг. — Вона замовкла, бо чарівник почав щось вказувати в простягнутій йому кимось книзі, але він жестом звелів їй продовжувати, і вона заговорила знову:

— У нас творяться жахливі речі. Через Конні Кроссінг пройшли д'харіанські війська і…

Чарівник Першого Рангу повернувся до літньої людини з довгою сивою бородою, яка, судячи з його простого балахону, теж була могутнім чарівником.

— Я вже казав тобі, Томас, — це цілком здійсненно, — рішуче заявив Зорандер. — Я не стверджую, що згоден з Радою, а просто повідомляю тобі, що мені вдалося з'ясувати. І хоча не можу сказати, що до тонкощів розумію, як це діє, але я досить ретельно вивчив питання. Зробити це можна. Але мені ще потрібно вирішити, чи згоден я з рішенням Ради про те, що я повинен це зробити.

Томас провів долонею по обличчю.

— Я чув, що говорять про це, але до цієї хвилини не вірив. Ти дійсно вважаєш, що це можливо? Ти що, з розуму вижив, Зорандер?

— Я виявив це в одній з книг в анклаві Першого Чарівника. Вона написана ще до війни з Давнім Світом. І бачив це на власні очі. Я навіть сплів кілька пробних коконів, щоб упевнитися. — Він знову повернувся до Еббі. — Так, там пройшов легіон Анарго. Конні Кроссінг знаходиться в Пендісан Річ.

— Вірно, — відповіла Еббі. — Отже, д'харіанська армія прийшла і…

— Пендісан Річ відмовився приєднатися до решти Серединних Земель і підкорятися єдиному командуванню, щоб чинити опір Д'харі. Тримаючись за свій суверенітет, твої співвітчизники вирішили битися з противником самі. І тепер їм доводиться самим розсьорбувати наслідки цього рішення.

Старий чарівник смикав свою сиву бороду.

— І все ж — ти твердо впевнений? Адже цій книзі більше трьох тисяч років. За цей час багато чого могло змінитися. Результати приблизних дослідів — досить ненадійний доказ.

— Я знаю про це не гірше тебе, Томас, — але ще раз повторюю, це цілком реально, — сказав чарівник Зорандер. Його голос упав до шепоту. — Нехай змилується над нами добрі духи, це цілком можна зробити.

Серце Еббі відчайдушно калатало. Їй хотілося все йому розповісти, але вона не могла знайти слів. Він повинен їй допомогти! Це єдина надія.

З далеких дверей в зал влетів офіцер і проштовхався до Першого Чарівника.

— Чарівник Зорандер! Мені тільки що повідомили! Ми протрубили в роги, які ви надіслали, і все вийшло відмінно! Армія Ургланда втікає!

Кілька людей замовкли. Решта — ні.

— Їм щонайменше три тисячі років, — повідомив Чарівник Першого Рангу бородатому Томасу. Потім поклав руку на плече офіцерові. — Передайте генералу Брайнарду, нехай розділить свою армію. Половина нехай залишиться біля річки Керн — будемо сподіватися, що Ургланду не вдасться знайти заміну своєму польовому чарівникові, — а іншу половину нехай Брайнард відведе на північ і перекриє шлях до відступу військам Анарго. Це наша основна мета, але мости через Керн спалювати не треба: можливо, нам ще доведеться переслідувати Ургланда.

Офіцер почервонів.

— Зупинитися біля річки? Але чому?! Ворог біжить. Зараз саме час добити їх, перш ніж вони встигнуть прочухатися і з'єднатися з іншою армією!

Горіхові очі чарівника блиснули.

— А ви знаєте, що чекає нас по той бік кордону? Скільки людей загине, якщо Паніз Рал приготував який небудь черговий сюрприз? Скільки наших солдатів загине, борючись з д'харіанцями на їх території, яку вони знають як свої п'ять пальців, а ми — ні?

— А скільки людей загине, якщо вони повернуться і знову обрушаться на нас? Паніз Рал ніколи не вгамується. Ми повинні наздогнати їх і перебити всіх д'харіанців, як скажених псів!

— Я думаю, як це зробити, — коротко відповів чарівник Зорандер.

Старий Томас потеребив сиву бороду і саркастично хмикнув.

— Ну так, він вважає, що зуміє обрушити на них Підземний світ!

Офіцери, дві присутні чаклунки і ще троє інших чарівників замовкли і втупились у Зорандера з відвертою недовірою.

Чаклунка, яка призвела Еббі на аудієнцію, нахилилася до молодої жінки.

— Ти прийшла поговорити з Першим Чарівником. Так говори. А якщо злякалася, я виведу тебе звідси.

Еббі провела язиком по пересохлі губи. Вона не розуміла, як можна втручатися в таке серйозне обговорення, але знала, що повинна говорити. І вона заговорила:

— Пане, я не знаю, в чому завинила моя батьківщина, Пендісан Річ. Я з королем не знайома, я нічого не розумію у війні і поняття не маю, які рішення приймає Рада. Я родом з маленького містечка і знаю лише, що його жителям загрожує небезпека. На д'харіанців рухається військо Серединних Земель.

Еббі відчувала незручність, розмовляючи з людиною, яка одночасно розмовляє з десятком інших людей. Але ще гостріше вона відчувала злість і відчай. Її співвітчизники загинуть, якщо їй не вдасться переконати Зорандера надати допомогу.

— Скільки там д'харіанців? — Запитав чарівник. Еббі відкрила рот, щоб відповісти, але її перебив один з офіцерів:

— Легіон Анарго грунтовно пошарпаний, але подібний до розлюченого пораненого бика. Вони вже недалеко від своєї батьківщини, але з півночі їх відсікає Сандерсон, а з південного заходу тисне Мардейл. Анарго допустив помилку, пішовши через Кроссінг. Тепер він буде змушений або битися з нами, або відступати на свою територію. Ми повинні з ним покінчити. Іншого такого зручного випадку може і не бути.

Чарівник Першого Рангу потер гладко поголений підборіддя.

— І все ж точно їх чисельності ми не знаємо. Розвідники не повернулися. Ймовірно, вони загинули. І взагалі чому Анарго пішов через Кроссінг?

— Ну, це найкоротший шлях в Д'хару, — відповів офіцер. Перший Чарівник повернувся до чаклунки, щоб відповісти на питання, якого Еббі не розчула.

— Не бачу, як це можна зробити. Передай, що я сказав «ні». На підставі настільки хитких припущень я не стану плести для них таку мережу і нікому не дозволю.

Чаклунка кивнула й квапливо пішла.

Еббі знала, що у чаклунок мережею називаються особливі заклинання. Судячи з усього, чарівники теж користувалися цією назвою.

— І все ж, якщо така штука можлива, — гнув свою лінію бородатий Томас, — мені хотілося б побачити твою інтерпретацію тексту. Грунтуватися на книзі, якої більше трьох тисячоліть, — великий ризик. Знання, якими, володіли чарівники давнини, майже всі втрачені, і у нас немає ніяких ключів до того, як…

Вперше за час бесіди в очах Чарівника Першого Рангу загорівся гнів.

— Так ти, Томас, хочеш побачити те, про що я говорю? Всі заклинання?

Тон, яким були сказані ці слова, змусив оточуючих відразу замовкнути. Перший Чарівник розвів руки, змушуючи всіх відступити. Мати-Сповідниця жестом веліла всім розступитися. Чаклунка, яка призвела Еббі, зробила кілька кроків назад і потягла за собою молоду жінку.

Чарівник Зорандер легко кивнув, і один з чоловіків подав йому маленький мішечок з піском. Тільки зараз Еббі зауважила, що пісок був не просто розсипаний по столах — на ньому були написані символи. Її мати іноді творила заклинання за допомогою піску, але в основному користувалася іншими речами, наприклад, мощами або сушеною травою. На піску вона, як правило, вправлялася: заклинання, справжні заклинання, повинні виписуватися дуже точно, в строгому порядку і без єдиної помилки.

Перший Чарівник присів навпочіпки, взяв з мішка жменю піску і тонкою цівкою почав сипати його на підлогу.

Його рука рухалася з упевненістю, виробленою роками. Він завершив коло, потім зачерпнув ще піску і накреслив ще одне коло всередині першого. Схоже, він малював Благодать.

Мати Еббі завжди другим малювала квадрат. Все по порядку, від зовнішнього до внутрішнього, а потім, в останню чергу, промені. Чарівник Зорандер відразу намалював всередині малого кола восьмиконечну зірку, а потім промені — всі, крім одного.

Йому ще треба зобразити квадрат, що означає кордон між світами. Він був Чарівником Першого Рангу, тому Еббі вирішила, що він має повне право малювати інакше, ніж проста чаклунка з маленького містечка на кшталт Конні Кроссінг. Але інші чарівники, а також обидві чаклунки, обмінялися серйозними поглядами.

Зорандер намалював дві сторони квадрата, взяв ще піску і почав вимальовувати два недостаючі ребра.

Але замість першої прямої він намалював дугу, що йшла в глиб внутрішнього кола — того, який символізував світ живих, — і перетнув зовнішнє коло. Потім він накреслив другу дугу, теж виходячу за межі зовнішнього кола, і поєднав їх у тому місці, де залишився ненамальованим один промінь Світла. На відміну від інших точок квадрата вона розташовувалася за зовнішнім колом — тобто у світі мертвих.

Всі навколо дружно ахнули. На мить повисла тиша, а потім ті, хто володів чарівним даром, почали тривожно перешіптуватися.

Чарівник Зорандер випростався.

— Ти задоволений, Томас?

Лице Томаса стало таким же білим, як його борода.

— Хай береже нас Творець! — Він впритул подивився на Зорандера. — Рада не розуміє, з чим має справу. Це просто безумство!

Чарівник Зорандер відвернувся від нього і запитав Еббі:

— Скільки д'харіанців ти бачила?

— Три роки тому на наші поля обрушилася сарана. Всі пагорби навколо Конні Кроссінг були коричневими від неї. Так от. Мені здається, що д'харіанців я бачила більше, ніж сарани.

Чарівник Зорандер невдоволено крякнув і подивився на намальовану ним Благодать.

— Паніз Рал не заспокоїться. І скільки ще це триватиме, Томас? Скільки пройде часу, перш ніж він винайде що-небудь новеньке і знову нашле на нас Анарго? — Він оглянув стоячих навколо людей. — Скільки років ми прожили в страху, що нас знищить орда завойовників з Д'хари? Скількох людей Рал вбив своєю магією?

Скільки життів забрала чума, яку він на нас наслав? Скільки тисяч людей харкали кров'ю, зіткнувшись з людьми-тінями, яких він створив? Скільки міст, великих і малих, скільки сіл він стер з лиця землі? — Ніхто не відповів, і чарівник Зорандер продовжував:

— У нас пішли роки на те, щоб підняти країну з попелу, але нарешті у війні стався перелом, і ворог втікає. Тепер у нас є три варіанти. Перший — дати йому можливість відступити і сподіватися на те, що більше він до нас не поткнеться. Особисто я вважаю, що на це розраховувати просто смішно і всерйоз можна обговорювати тільки дві можливості. Або ми будемо переслідувати д'харіанців до самого їх лігва і покінчимо з ними назавжди ціною життя десятків, а може, й сотень тисяч солдатів. Або я покладу кінець Д'харі.

Чарівники і чаклунки з занепокоєнням дивилися на намальовану на підлозі Благодать.

— У нашому розпорядженні є й інша магія, — сказав один з чарівників. — Ми можемо скористатися нею і обійтися без такої катастрофи.

— Чарівник Зорандер правий, — заперечив інший. — Як і Рада. Ворог заслужив свою долю. Ми повинні це зробити.

Знову розгорівся запеклий спір. Чарівник Зорандер подивився Еббі в очі, і в його погляді вона прочитала наказ поквапитися з викладенням прохання.

— Мої співвітчизники захоплені в полон. Прошу вас, чарівник Зорандер, ви повинні мені допомогти! Я сховалася і чула, як чаклунка д'харіанців розмовляла з офіцерами. Вони хочуть використовувати полонених як живий щит, прикритися ними не тільки від списів і стріл, а й від магії, яку ви на них обрушите. А якщо вони вирішать контратакувати, то поженуть полонених перед собою. Чарівник Зорандер, ви повинні їх врятувати!

Ніхто навіть не подивився в її бік. Всі були зайняті своїми суперечками, немов життя людей, про яких говорила Еббі, було такою дрібницею, на який не варто було звертати уваги.

У Еббі на очі навернулися сльози.

— Загинуть ні в чому не винні люди! Будь ласка, чарівник Зорандер, нам потрібна ваша допомога! Він кинув на неї швидкий погляд.

— Ми нічим не можемо допомогти твоїм землякам. Еббі ледь утримувалася, щоб не розридатися.

— Серед полонених мій батько. І мій чоловік. І моя дочка. Їй немає ще й п'яти. Якщо ви вдастеся до магії, вони всі загинуть. Якщо зав'яжеться бій — теж. Ви повинні або врятувати їх, або відмовитися від атаки.

Здавалося, чарівник був щиро засмучений.

— Прости. Я нічим не можу їм допомогти. Та подбають про них добрі духи і візьмуть їхні душі до Світла. Він хотів відвернутися, але Еббі вигукнула:

— Ні! — Двоє чоловіків замовкли, але інші лише невдоволено покосилися на неї і продовжували розмову. — Моя донька! Ви не можете!.. — Вона сунула руку в торбинку. — У мене є мощі…

— А у кого їх немає, — перебив її Зорандер. — Я не в змозі тобі допомогти.

— Але ви зобов'язані!

— Це значить — зрадити спільну справу. Ми повинні знищити військо д'харіанців, і твої співвітчизники, якими б невинними вони не були, заважають мені в цьому. Я не можу допустити, щоб затія д'харіанців увінчалася успіхом, інакше вони стануть вдаватися до неї всюди, і тоді загине ще більше ні в чому не винних людей. Ворог повинен зрозуміти, що ніщо не змусить нас звернути з обраного шляху!

— НІ! — Завила Еббі. — Адже вона ще дитина! Ви прирікаєте на смерть мою дитину! Там є й інші діти! Та що ж ви за чудовисько?!

Ніхто, крім чарівника, вже не слухав її, всі були зайняті своїми розмовами.

Голос Зорандера перекрив гвалт і обрушився на Еббі, як сокира ката.

— Я — людина, яка змушена приймати такі рішення. У проханні відмовлено.

Еббі здавлено скрикнула, розуміючи, що зазнала поразки. Їй навіть не дали можливості показати йому…

— Але це борг честі! — Закричала вона. — Священний обов'язок!

— І він не може бути виплачений прямо зараз. Еббі не витримала і розридалася. Чаклунка хотіла відвести її в бік, але молода жінка вирвалась і вибігла із залу. Вона понеслася по сходах, з-за пелени сліз нічого не бачачи перед собою.

Внизу сили залишили її, і вона, схлипуючи, впала на підлогу. Він не допоможе. Він відмовився допомогти безпорадній дитині. Її дочці доведеться померти.

Еббі відчула на плечі чиюсь долоню. Ласкаві руки обняли її. Ніжні пальці гладили їй волосся, поки вона ридала, уткнувшись жінці в коліна. Інша рука торкнулася її спини, і Еббі відчула заспокійливий вплив магії.

— Він вбиває мою дочку! — Схлипнула вона. — Ненавиджу його!

— Нічого. Нічого, Абігайль, — вимовив голос над її головою. — Цих сліз тобі не потрібно соромитися. Ми розуміємо твою біль.

Еббі витерла щоки і підняла голову. Поруч з нею на сходинці сиділа чаклунка.

Еббі подивилася на жінку, яка обіймала її. Це виявилася сама Мати-Сповідниця, але тепер Еббі було все одно. Вона не боялася ні її погляду, ні її дотику. Яке це тепер має значення? Що тепер взагалі має якесь значення?

— Він чудовисько! — Вигукнула Еббі. — Правильно його називають. Він — злісний вітер смерті. Тільки цього разу він вбиває мою дитину, а не ворогів!

— Я розумію, що ти зараз відчуваєш, Абігайль, — спокійно сказала Мати-Сповідниця. — Тільки це неправда.

— Як ви можете так говорити! Моя донька навіть ще не почала жити, а він її вбиває! Мій чоловік помре. І мій батько теж. Тільки він встиг прожити життя, а моя дівчинка — ні!

Вона знову заридала, і Мати-Сповідниця знову ласкаво обняла її. Але Еббі було не потрібно її втіха.

— У тебе тільки одна дитина? — Запитала чаклунка. Еббі схлипнула і кивнула.

— У мене був ще син, але він помер відразу після народження. Повитуха сказала, що у мене більше не буде дітей. Моя маленька Яна — єдине, що в мене є. — Гострий біль пронизав Еббі. — А він її вбиває. Як того чоловіка переді мною. Чарівник Зорандер — чудовисько! Та пошлють йому смерть добрі духи!

Чаклунка відкинула волосся Еббі з чола.

— Ти не розумієш. Ти бачиш лише частину. І сама не знаєш, що говориш.

Але Еббі відмінно знала, що говорить.

— Будь у вас…

— Делора все розуміє, — кивнувши на чаклунку, сказала Мати-Сповідниця. — У неї є син і десятирічна донька.

Еббі глянула на чаклунку. Та співчутливо посміхнулася і кивнула, підтверджуючи ці слова.

— У мене теж є дочка, — продовжувала Мати-Сповідниця. — Їй дванадцять років. І Делора, і я розуміємо, як тобі боляче. І Чарівник Першого Рангу теж.

— Та звідки йому зрозуміти! — Еббі стиснула кулаки. — Він сам майже ще хлопчисько! І хоче вбити мою дівчинку! Він — вітер смерті і думає тільки про те, як вбивати людей!

Мати-Сповідниця поплескала по сходинці поряд з собою.

— Присядь-но поруч зі мною, Абігайль. Дозволь мені розповісти тобі про цю людину.

Продовжуючи схлипувати, Еббі всілася на сходинку. Мати-Сповідниця була старша її років на дванадцять — чотирнадцять; у неї були приємні риси обличчя та привабливі фіалкові очі. Густе волосся досягало талії. Усмішка у неї була дуже теплою. Еббі ніколи не думала про Матір-Сповідницю як про звичайну жінку, але саме звичайну жінку вона зараз бачила перед собою. І цієї жінки вона не боялася. Все одно вона не могла заподіяти Еббі більшого зла, ніж чарівник Зорандер.

— Я доглядала за Зеддікусом, коли він був ще карапузом, а я лише входила в пору зрілості. — Погляд Матері-Сповідниці ніби глянув вдалину, губи торкнула задумлива посмішка. — Він був сущою карою, але не тому, що у нього був шкідливий характер, а тому, що він був непосидою і страшенно цікавим хлопчиськом. З нього виріс справжній чоловік. Коли почалася війна з Д'харом, чарівник Зорандер досить довго залишався осторонь. Він не хотів битися, не хотів вбивати людей. Тільки після того, як Паніз Рал, Владика Д'хари, почав використовувати магію, Зедд встав на наш захист, розуміючи, що з чарівниками можуть боротися лише чарівники. Можливо, Зеддікус Зу'л Зорандер і здається тобі занадто молодим, але він незвичайний чарівник. Зедд — син чарівника і чаклунки. Він був надзвичайно обдарованою дитиною. Навіть його вчителі не завжди розуміють, як йому вдається осягати загадки стародавніх книг і справлятися з могутністю, яку він черпає звідти. У нього ясний розум, але всі ми чудово знаємо, що у нього чисте серце. Він думає не тільки головою, а й серцем теж. Багато хто його обрав Чарівником Першого Рангу саме за це — хоча й інших причин було достатньо.

— Не сумніваюся, — кивнула Еббі. — Він дуже талановитий вітер смерті.

Мати-Сповідниця злегка посміхнулася.

— Ми — ті, хто дійсно добре його знає, — зовемо його спритником. Спритник — ось прізвисько, яке він насправді заслужив. А «вітер смерті» — це прізвисько для інших, в основному для ворогів, щоб вселити жах в їхні душі. Деякі з наших людей теж прийняли це прізвисько близько до серця — але, можливо, раз в тебе мати була чаклункою, ти розумієш, що люди часом зовсім без підстав бояться тих, хто володіє магією?

— А іноді, — вперто заперечила Еббі, — ті, хто володіє магією, дійсно справжні чудовиська, яким наплювати, скільки людей вони знищать.

Мати-Сповідниця подивилася Еббі в очі довгим поглядом і застережливо підняла палець.

— Те, що я розповім тобі зараз про Зеддікуса Зу'л Зорандера, — таємниця. І якщо ти коли-небудь кому-небудь це перекажеш, я ніколи не пробачу тобі того, що ти не виправдала моєї довіри.

— Я нікому не скажу, але не розумію, яке це…

— Просто слухай.

Еббі замовкла, і Мати-Сповідниця почала розповідь.

— Зедд був одружений. Ерілін була чудова жінка. Її всі любили, але ніхто не любив її так сильно, як Зедд. У них народилася дочка.

Еббі вся перетворилася на слух.

— І скільки їй років?

— Приблизно стільки, скільки і твоїй дочці, — відповіла Делора.

Еббі сковтнула.

— Зрозуміло.

— Коли Зедд став Чарівником Першого Рангу, справи пішли кепсько. Паніз Рал створив людей-тіней.

— У нас в Конні Кроссінг ніколи не чули про людей-тіней.

Мати-Сповідниця гірко зітхнула.

— Їх так називають, тому що вони дійсно нагадують тіні в повітрі. У них немає чіткої форми, і битися з ними звичайною зброєю — все одно що битися з димом. Від людей-тіней не можна сховатися. Вони пливуть до тебе через поле або через ліс. І рано чи пізно знаходять тебе. Коли вони торкаються до людини, її тіло починає роздуватися й зрештою лопається. Люди вмирають в жахливих муках. Навіть магія не в силах допомогти тому, кого торкнулася людина-тінь. Коли д'харіанці йшли в атаку, їх чарівники посилали вперед людей-тіней. Наші солдати гинули цілими батальйонами. Ми майже втратили надію. Це був самий чорний період у нашому житті.

— І чарівник Зорандер зміг їх зупинити? — Запитала Еббі.

Мати-Сповідниця кивнула.

— Він вивчив стародавні книги і створив бойові роги. Їхня магія розвіює людей-тіней, як вітер розвіює дим. Крім того, магія рогу спрямовується по сліду магії, яка породила людей-тіней, знаходить чарівника, який їх створив, і вбиває його. Втім, ці роги теж не бездоганні, і Зедд змушений весь час змінювати їх магію, тому що противник теж змінює спосіб створення людей-тіней. За допомогою магії Паніз Рал насилав на нас епідемії жахливих хвороб і туман, що викликав сліпоту. Зедд працював дні і ночі, але зумів впоратися і з тим, і з іншим. А поки Паніз Рал розробляв нову магію, ми могли воювати звичайним способом. Таким чином, завдяки чарівнику Зорандеру вдалося переламати хід війни.

— Все це, звичайно, чудово, але… Мати-Сповідниця підняла руку, закликаючи до мовчання. Еббі тут же прикусила язика і стала слухати далі.

— Зрозуміло, Паніз Рал оскаженів. Він намагався вбити Зедда, але в нього нічого не вийшло. І тоді він послав Квод, якому було доручено вбити Ерілін.

— Квод? А що таке Квод?

— Квод, — відповіла чаклунка, — це загін з чотирьох спеціально навчених вбивць, що діють під захистом заклинання, накладеного на них тим, хто їх послав. Тобто Панізом Даркеном. Їх завдання не просто вбити свою жертву, але зробити її смерть як можна більш болісною і страшною.

Еббі знову сковтнула.

— І вони… Убили його дружину? Мати-Сповідниця присунулася ближче.

— Гірше. Вони переламали їй всі кістки і кинули так. Ще живу.

— Живу? — Прошепотіла Еббі. — Чому вони залишили її в живих? Вони ж повинні були її вбити?

— Щоб Зедд знайшов її, спливаючу кров'ю. Вона встигла лише прошепотіти йому слова любові. — Мати-Сповідниця нахилилася ще ближче, і Еббі відчула її подих на своєму обличчі. — Він спробував за допомогою магії зцілити її і цим запустив повзуче заклинання.

Еббі зусиллям волі змусила себе моргнути.

— Повзуче заклинання?

— Жоден чарівник не здатний його виявити. — Мати-Сповідниця склала руки перед животом Еббі і вивернула долоні, жестом зобразивши розрив. — Це заклинання розірвало їй нутрощі. Через люблячий дотик Зедда вона померла в страшних муках, а він міг тільки безпорадно стояти поруч з нею на колінах.

Еббі мимоволі торкнулася свого живота.

— Який жах!

Фіалкові очі Матері? Сповідники набули сталевого блиску.

— А ще Квод забрав їх доньку. Доньку, яка бачила все, що вони робили з її матір'ю.

Еббі відчула, що сльози знову палять їй очі.

— І з його донькою вони зробили те ж саме?

— Ні, — відповіла Мати? Сповідниця. — Вони тримають її в полоні.

— Але вона жива? Значить, ще є надія?

Мати-Сповідниця відкинулася на мармурову балюстраду і склала руки на колінах. Її атласна сукня тихо зашелестіла при цьому русі.

— Зедд вирушив по сліду Кводів. Він знайшов їх, але на той час вони вже передали його доньку іншим, а ті наступним, і так далі, тому перший Квод уявлення не мав, де вона і у кого.

Еббі подивилася на чаклунку, потім знову на Матір-Сповідники.

— Що чарівник Зорандер зробив з Кводом?

— Те ж, що з ними зробила б я. — Лице Матері-Сповідниці перетворилося на маску крижаної люті. — Він змусив їх пошкодувати, що вони взагалі народилися на світ. Він змусив шкодувати їх про це дуже довго.

Еббі відсахнулася.

— Зрозуміло…

Мати-Сповідниця зробила глибокий вдих, щоб заспокоїтися, і розповідь продовжила чаклунка.

— Поки ми тут розмовляємо, чарівник Зорандер використовує заклинання, якого ніхто з нас не розуміє. Воно не дозволяє Панізу Ралу покинути його палац в Д'харі і заважає йому використовувати магію проти нас. Тому наші війська і тіснять його армію. Зрозуміло, Паніз Рал сходить люттю і ненавидить людину, яка зруйнувала його плани завоювати Серединні Землі. Не проходить і тижня, щоб на чарівника Зорандера не було скоєно замах. Паніз Рал надсилає мерзотників всіх сортів, щоб розправитися з ним. Навіть Морд Сіт.

Еббі затамувала подих. Це слово вона вже чула.

— Хто такі Морд Сіт?

Чаклунка пригладила свої блискучі густе волосся. В очах її загорівся гнів.

— Морд Сіт — це жінки, які носять червоний шкіряний одяг і довгу косу. Червоний одяг та коса — відмітна ознака їхньої професії. Їх з дитинства вчать мучити і вбивати тих, хто володіє магією. Якщо той, у кого є дар, спробує боротися з Морд Сіт за допомогою чарівництва, вона перехоплює його магію і використовує її проти нього ж. Від Морд Сіт втекти неможливо.

— Але, напевно, такий могутній маг, як чарівник Зорандер…

— Навіть він не впорався б з Морд Сіт, — знову вступила в розмову Мати-Сповідниця. — Морд Сіт можна здолати лише звичайною зброєю, але магією — ніколи. Тільки магія сповідниць проти них ефективна. Я сама вбила двох. Морд Сіт взяли в полон кількох наших чарівників і чаклунок. Потрапивши до них у руки, ці нещасні не могли ні втекти, ні покінчити з собою. Перед тим, як померти, вони розповіли про все, що їм було відомо, і Паніз Рал дізнався про наші плани. Ми, в свою чергу, зуміли захопити декількох високопоставлених д'харіанців. Сповідниці допитали їх, і тепер ми знаємо, що саме відомо Панізу Ралу. На жаль, час працює проти нас.

Еббі витерла змоклі долоні об подол сукні.

— Але та людина, яка увійшла до Першого Чарівника переді мною, не могла бути вбивцею. Його охоронцям дозволили піти.

— Ні, він не був убивцею. — Мати-Сповідниця схрестила руки на грудях. — Безсумнівно, Панізу Ралу стало відомо про заклинання, знайдене чарівником Зорандером, і про те, що це заклинання здатне стерти Д'хар з лиця землі. Природно, Паніз Рал відчайдушно намагається не допустити цього.

Еббі відвела погляд і затеребила зав'язку торбинки.

— Все одно не розумію, яке це має відношення до того, що він відмовився врятувати мою дочку. У нього самого є дочка. Хіба він сам не пішов би на все заради її порятунку? Не зробив би все можливе, щоб повернути її?

Мати-Сповідниця, трохи схиливши голову, потерла пальцями лоб, немов намагалася вгамувати біль.

— Той чоловік, що був перед тобою, — гонець. Послання, яке він привіз, пройшло через багато рук, щоб не можна було відстежити джерело.

У Еббі по спині пробігли мурашки.

— І що це за послання?

— Локон волосся доньки Зедда. Паніз Рал пропонує життя дочки Зедда в обмін на те, щоб Зедд здався йому. Еббі судорожно вчепилася в торбинку.

— Але хіба люблячий батько не піде навіть на це заради порятунку дочки?

— Але яка ціна? — Прошепотіла Мати-Сповідниця. — Скільки людей загине без його допомоги? Він не може так вчинити навіть заради життя тієї, яку любить більше всего на світі. Перед тим, як відмовити тобі у проханні, він відкинув пропозицію Паніза Рала і цим прирік свою власну дочку на смерть.

Еббі відчула, як надія, що було зажевріла в її душі, знову гасне. Вона подумала про свою маленьку Яні, і по її щоках знову заструмували сльози.

— Але ж я не прошу його пожертвувати всіма заради її порятунку!

Чаклунка ласкаво торкнулася її плеча.

— Якщо дати легіону Анарго втекти, то потім д'харіанці переб'ють набагато більше безневинних людей, ніж загине в битві.

Еббі вхопилася за останню соломинку.

— Але у мене є мощі! Чаклунка зітхнула.

— Абігайль, чи не в кожного, хто приходить сюди, є з собою мощі. Шарлатани, які ними торгують, запевняють усіх, що вони справжні, і зневірені люди як ти їх купують. Люди, як правило, просять чарівників забезпечити їм життя, в якому немає місця магії. Набачившись жахів, які д'харіанці творять за допомогою чарівництва, люди починають ненавидіти магію і готові віддати все на світі, аби її взагалі ніколи більше не було, — сказала Мати-Сповідниця. — Більшість людей боїться чарівництва, і я побоююся, що тепер, з урахуванням того, яким чином д'харіанци використовують магію, багато хто взагалі готовий віддати все на світі, щоб ніколи більше не бачити ніякого чаклунства. Забавно, що про це вони просять тих, у кого є дар, і намагаються вдатися до допомоги речей, наділених магією.

Еббі моргнула.

— Але я їх не купувала! Це справжній священний обов'язок. Моя мати на смертному одрі сказала мені про це. Вона сказала, що цим боргом пов'язаний сам чарівник Зорандер!

Чаклунка недовірливо примружилася.

— Абігайль, істинний священний обов'язок зустрічається вкрай рідко. Можливо, у неї просто були мощі, а ти подумала…

Еббі прочинила торбинку і дозволила чаклунці заглянути всередину. Чаклунка кинула погляд і замовкла. Мати-Сповідниця теж подивилася в торбинку.

— Я знаю, що сказала мені мама, — наполягала Еббі. — І ще вона говорила, що чарівник може перевірити мощі. І тоді він дізнається правду, тому що цей борг переходить до нього від його батька.

Чаклунка погладила вишивку на комірі сукні.

— Він може зробити перевірку і дізнатися правду. Але навіть якщо це дійсно священний обов'язок, з цього не випливає, що він може бути виплачений на першу вимогу.

Еббі вперто дивилася на чаклунку.

— Моя мама сказала, що це справжній борг і повинен бути виплачений відразу. Делора, прошу вас! Адже ви розбираєтеся в цьому! Я так розгубилася, бо навколо всі шуміли, що не попросила його перевірити мощі. — Вона повернулась і схопила Матір-Сповідницю за руку. — Будь ласка, допоможіть мені! Розкажіть чарівникові Зорандеру про ці мощі і попросіть його провести перевірку!

Деякий час Мати-Сповідниця роздумувала. Нарешті вона заговорила:

— Це борг предків, пов'язаний магією. Такі речі вимагають серйозного підходу. Я поговорю з чарівником Зорандером і попрошу його надати тобі особисту аудієнцію.

Еббі щільно стиснула повіки, щоб утримати сльози, які знову були готові политися, цього разу від радості.

— Дякую вам!

Зарившись обличчям в долоні, вона розплакалася від полегшення. Вогник надії розгорівся знову.

— Я сказала лише, що спробую! — Мати-Сповідниця обняла її за плечі. — Він може відмовити мені в проханні. Чаклунка безрадісно розсміялася.

— Навряд чи. Я теж накручу йому вухо. Але, Абігайль, це не означає, що нам вдасться переконати його допомогти тобі, незалежно від того, є у тебе мощі чи ні.

— Я розумію. — Еббі витерла сльози. — Дякую вам. Дякую за розуміння і підтримку.

Чаклунка пальцем змахнула сльозинку з підборіддя Еббі.

— Як мовиться, дочка чаклунки — дочка всіх чаклунок.

Мати-Сповідниця піднялася і поправила сукню.

— Делора, може ти відведеш Абігайль в готель, де селяться жінки? Їй треба відпочити. У тебе є гроші, дитя моє?

— Так, Мати-Сповідниця.

— Добре. Делора покаже тобі, де ти можеш переночувати. Повертайся в замок перед світанком. Ми зустрінемо тебе і скажемо, чи вдалося нам вмовити Зедда перевірити мощі, які ти принесла.

— Я буду молитися добрим духам, щоб чарівник Зорандер прийняв мене і допоміг моїй дочці. — Еббі раптом стало соромно. — І помолюся за його дочку теж.

Мати-Сповідниця погладила Еббі по щоці.

— Молись за всіх нас, дитя. Молись, щоб чарівник Зорандер обрушив свою магію на Д'хар перш, ніж буде пізно для всіх людей в Серединних Землях — і старих, і дітей.

По дорозі в місто Делора розмовами намагалася відвернути Еббі від турбот і важких думок. Це нагадало молодій жінці бесіди з матір'ю. Чаклунки уникали говорити про магію з тими, хто був позбавлений чарівного дару, навіть якщо це були їхні власні дочки. Еббі їх розуміла: напевно, їм було так же ніяково вести з необізнаними такі бесіди, як було ніяково їй, коли Яна запитала, яким чином у мами в животі заводиться дитинка.

Незважаючи на досить пізню годину, вулиці були повні. Делора відвела Еббі на ринок і змусила купити пиріг з м'ясом. Еббі була не голодна, але чаклунка взяла з неї обіцянку з'їсти все до останньої крихти, і жінка, не бажаючи накликати на себе її незадоволення, пообіцяла, що з'їсть.

Готель розташовувалася на вузенькій вуличці, де будинки стояли впритул один до одного. Шум ринку розносився по всій вулиці, обтікав будинки і проникав в крихітні дворики. Еббі дивувалася, як люди можуть жити в такій тісноті і не бачити з вікон нічого, крім інших будинків і людей.

Вона не уявляла собі, як їй вдасться заснути під ці незнайомі звуки і шум. Втім, з тих пір як Еббі покинула свій дім, вона і так майже не спала, незважаючи на тишу полів.

Чаклунка побажала Еббі доброї ночі і передала її на піклування небагатослівної спокійній жінки, яка провела Еббі в кімнату в дальньому кінці коридору і залишила там, попередньо взявши з неї срібну монетку за постій. Еббі присіла на краєчок ліжка і в тьмяному світлі єдиної лампи, що стояла поруч на полиці, оглянула крихітну кімнатку. Оглядаючись, вона потихеньку відщипувала від пирога шматочки. М'ясо виявилося жорстким і жилавим, але пахло приємно і було рясно приправлено сіллю і часником.

Оскільки вікна в кімнаті не було, то було не так шумно, як побоювалася Еббі. Засувка на дверях була відсутня, але господиня готелю сказала, що боятися нічого, оскільки чоловіків сюди не пускають. Відклавши недоїдений пиріг, Еббі вмилася з тазика, що стояв біля стіни, і була вражена, якою брудною стала вода.

Гасити лампу вона не стала, а лише злегка прикрутила гніт. У незнайомих місцях Еббі не любила спати у темряві. Лежачи в ліжку і дивлячись в стелю з рудими розводами від води, вона гаряче молилась добрим духам, хоча прекрасно розуміла, що на її прохання вони не звернуть уваги. Потім Еббі закрила очі і помолилася за дочку чарівника Зорандера.

Еббі не знала, чи довго вона пролежала так, терзаючись страхами і підносячи молитви. Раптово вона відчула чиюсь присутність і відкрила очі. До ліжка наближалася згорблена постать. Еббі відразу зрозуміла, що це не господиня готелю. Вона вчепилася в покривало, готуючись накинути його на голову непроханого гостя і вибігти в коридор.

— Не лякайся, люба. Я просто прийшла дізнатися, чи успішним виявився твій візит до Першого Чарівника. Еббі сіла на ліжку, судорожно хапаючи ротом повітря.

— Маріска? — Це виявилася та сама стара, яка разом з Еббі чекала прийому в замку Чарівника. — Ти налякала мене до смерті!

Тьмяний вогник лампи освітив зморщене обличчя. Стара пильно розглядала Еббі.

— У тебе є про що похвилюватися, крім власної безпеки.

— Про що ти?

Маріска посміхнулася. Це була аж ніяк не підбадьорлива усмішка.

— Ти домоглася того, чого хотіла?

— Я говорила з Першим Чарівником, якщо ти це маєш на увазі.

— І що він сказав, люба?

Еббі спустила ноги з ліжка.

— Це моя справа.

Посмішка старої стала ширше.

— О ні, люба. Це наша справа.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Відповідай на питання. У тебе залишилося мало часу. У твоєї сім'ї залишилося мало часу.

— Звідки ти… — Еббі схопилася, але стара схопила її за руку і викручувала зап'ясті до тих пір, поки жінка не сіла назад.

— Що сказав Перший Чарівник?

— Сказав, що нічим не може мені допомогти. Будь ласка, відпусти. Мені боляче!

— Ой, матінко, яка погана новина! Дуже погана новина для твоєї крихти Яни.

— Як… Звідки ти про неї знаєш? Я ніколи…

— Отже, чарівник Зорандер відхилив твою просьбу. Погано, погано. — Стара поцокала язиком. — Бідне нещасне малятко Яна. Тебе попереджали. І тобі відома ціна невдачі.

Вона відпустила Еббі і попрямувала до дверей. Еббі відчайдушно намагалася щось придумати.

— Ні! Стривай! Завтра я знову повинна зустрітися з ним На світанку.

— Навіщо? — Кинула через плече Маріска. — Чому він погодився прийняти тебе завтра, якщо сьогодні вже відхилив твоє прохання? Брехнею ти не купиш своїй дочці зайвих днів життя.

— Це правда! Клянусь душею моєї матері! Я говорила з чаклункою, тією, що нас супроводжувала. З нею і з Матір'ю-Сповідницею, вже після того, як чарівник Зорандер відхилив моє прохання. Вона погодилися вмовити його надати мені особисту аудієнцію.

— Чому? — Стара недовірливо вигнула брову. Еббі показала на торбинку, що лежала в узголов'ї ліжка.

— Я показала їм те, що принесла.

Скрюченими пальцем Маріска прочинила торбинку. Деякий час вона мовчки розглядала вміст, а потім, немов змія, ковзнула до Еббі.

— Отже, тобі тільки належить показати це чарівникові Зорандеру?

— Так. Він дасть мені аудієнцію. Я впевнена. Завтра він мене прийме.

Маріска дістала з-за широкого кушака кинджал і повільно провела ним перед обличчям Еббі.

— Нам починає набридати чекати тебе.

Еббі провела язиком по губах.

— Але я…

— Вранці я їду в Конні Кроссінг. Їду, щоб побачити твою перелякану крихту Яну.

— Стара схопила Еббі за волосся і відтягнула їй голову назад. — Якщо ти притягнеш його відразу слідом за мною, то її звільнять.

Кивнути Еббі не могла.

— Привезу. Клянусь. Я його умовлю. Він пов'язаний боргом.

Маріска піднесла ніж так близько до обличчя Еббі, що вістря торкнулося нижнього віка. Еббі боялася моргнути.

— Якщо запізнишся, я виколю око маленькій Яні. Одне. А друге залишу, щоб вона бачила, як я виріжу серце її батька, і знала, як це боляче, бо потім я зроблю з нею те ж саме. Ти зрозуміла, люба?

Еббі здавлено пробурмотіла, що зрозуміла. Сльози душили її.

— Хороша дівчинка! — Лице Маріски було так близько, що Еббі відчувала запах перцю в її диханні. — Якщо ми запідозримо якийсь підступ, вони помруть.

— Ніякого підступу. Я поспішу. І привезу його.

Маріска поцілувала Еббі в лоб.

— Ти чудова мати. — Вона випустила волосся Еббі. — Яна тебе любить. І плаче день і ніч безперервно, нудьгуючи за тобою.

Коли двері за Маріска закрилася, Еббі, тремтячи, згорнулася калачиком і заплакала, кусаючи кулак.

Вони йшли по широкому кріпосному валу. Делора нахилилася до Еббі.

— У тебе поганий вигляд, Абігайль. Щось сталося? Відкинувши з чола чубок, Еббі подивилася вниз на місто, яке тільки-тільки починало виринати з передсвітанкового серпанку, і мовчки піднесла молитву духу матері.

— Ні. Просто провела погану ніч. Ніяк не могла заснути.

Мати-Сповідниця поклала руку їй на плече.

— Ми все розуміємо. У всякому разі, він погодився надати тобі аудієнцію. Тримайся. Він хороша людина. Правда хороша.

— Спасибі, — промовила Еббі, соромлячись самої себе. — Дякую вам обом за допомогу.

На кріпосному валу чекали люди — чарівники, чаклунки, офіцери та інші. Коли три жінки проходили мимо, всі відразу ж замовкали і схилялися перед Матір'ю-Сповідницею в поклоні. Багатьох Еббі впізнала. Вона бачила їх вчора. Серед них був і чарівник Томас. Він виглядав стурбованим і, щось бурмочучи собі під ніс, нетерпляче перегортав папери, поцятковані магічними символами.

Пройшовши вал до кінця, вони підійшли до кам'яної круглої вежі. Похилий дах низько нависав над дверима. Чаклунка постукала і відчинила двері, не чекаючи відповіді. Краєм ока вона помітила, як Еббі здивовано підняла брови.

— Він рідко чує стукіт, — неголосно пояснила чаклунка. Кімната була невеликою, але досить затишною. Одне кругле віконце виходило на розпростерте внизу місто, а друге — на темні стіни замку, зубці стін якого вже забарвилися в рожевий колір під першими променями сонця. У гарному кованому канделябрі горіли свічки, заливаючи приміщення м'яким жовтим світлом.

Чарівник Зорандер стояв, спираючись руками на стіл, цілком поглинений вивченням лежачої перед ним книги. Сплутане каштанове волосся падало йому на обличчя. Жінки зупинилися.

— Чарівник Зорандер, ми привели Абігайль, дочку Хельзи, — оголосила чаклунка.

— Прокляття, жінко, — буркнув чарівник, не піднімаючи голови. — Я чув твій стукіт, як і завжди.

— Не смій на мене гарчати, Зеддікус Зу'л Зорандер! — Цикнула на нього Делора.

Чарівник не звернув на її виступ ні найменшої уваги. Потираючи виголений підборіддя, він не відводив очей від книги.

— Ласкаво просимо, Абігайль.

Еббі відкрила торбинку, але тут же схаменулася і ввічливо відповіла:

— Дякую, що погодилися прийняти мене, чарівник Зорандер. Мені необхідно отримати вашу допомогу. Як я вже говорила, під загрозою життя невинних дітей.

Чарівник Зорандер зволив нарешті підняти погляд. Досить довго він пильно дивився на Еббі, потім випростався.

— І де межа?

Еббі глянула спершу на чаклунку, потім на Матір-Сповідницю. Обидві жінки мовчали.

— Прошу вибачення, чарівник Зорандер? Грань?

Чарівник нахмурився.

— Ти кажеш, що юне життя цінніше. То де та межа, моє дороге дитя, після якої життя втрачає цінність? Де вона пролягає?

— Але дитина…

Він застережливо підняв палець.

— І не сподівайся зіграти на моїх почуттях, стверджуючи, що життя дитини цінується вище через ніжний вік. З якого моменту життя стає менш цінним? Де грань? У якому віці? Хто це визначає? — Він помовчав. — Життя будь-якої людини безцінне. А смерть є смерть, незалежно від віку. Не намагайся впливати на мене сльозливими гаслами, як який небудь базіка перед безмозким натовпом.

Еббі на мить втратила дар мови. Чарівник тим часом повернувся до Матері-Сповідниці:

— До речі про базік. Що там вирішила Рада?

Мати-Сповідниця склала долоні разом і важко зітхнула.

— Я передала їм твої слова. Коротко кажучи, їм наплювати. Вони хочуть, щоб це було зроблено.

Чарівник невдоволено хмикнув.

— Хочуть, ось як? — Горіхові очі на мить спалахнули. — Схоже, Раді наплювати на життя дітей, коли мова йде про д'харіанських дітей. — Він потер втомлені очі. — Не можу сказати, що не розумію, чим вони керуються, або що я не згоден з ними. Але, добрі духи, адже не їм належить це робити! Це буде зроблено моїми руками.

— Я все розумію, Зедд, — тихо промовила Мати-Сповідниця.

Тут він, здавалося, знову помітив стоячу перед ним Еббі і подивився на неї довгим поглядом, немов посилено розмірковуючи про щось. Еббі мимоволі поїжилась. Потім чарівник простягнув руку і поворушив пальцями.

— Давай глянемо, що там у тебе.

Еббі підійшла ближче до столу і відкрила торбинку.

— Якщо совість не може переконати вас допомогти безневинним людям, то, можливо, це буде мати для вас більше значення.

Вона дістала з торбинки череп своєї матері і поклала його в розкриту долоню чарівника.

— Це священний обов'язок. І я висуваю його до оплати.

Кущисті брову вигнулась.

— Зазвичай прийнято приносити лише крихітний шматочок кістки, дитя.

Еббі спалахнула.

— Я цього не знала! — Сказала вона. — Я хотіла бути впевненою, що напевно вистачить для перевірки… Щоб не було розбіжностей.

Чарівник ніжно погладив череп.

— Для цього достатньо шматочка розміром з піщинку. — Він зазирнув Еббі в очі. — Хіба твоя мати тобі цього не говорила?

Еббі похитала головою.

— Вона лише сказала, що це борг, який перейшов до вас від вашого батька. І що він повинен бути виплачений на першу вимогу.

— І це дійсно так, — тихо промовив він, погладжуючи рукою череп.

На черепі ще залишалися рештки землі, і він був сірим і тьмяним, а не білим, як думала Еббі, коли його викопувала. Вона була в жаху від того, що їй довелося потривожити останки матері, але в неї не було вибору.

Під пальцями чарівника череп почав мерехтіти бурштиновим світлом. Еббі затамувала подих. Повітря затремтіло, ніби самі духи щось шепотіли чарівникові. Чаклунка смикала вишивку на комірі, Мати-Сповідниця закусила губу. Еббі молилася.

Чарівник Зорандер поклав череп на стіл і повернувся до жінок спиною. Янтарне світіння зникло.

Оскільки він нічого не говорив, Еббі наважилася порушити тяжке мовчання.

— Ну? Ви задоволені? Ваша перевірка підтвердила, що борг — істинний?

— О, так… — Спокійно відповів він, не обертаючись. — Це дійсно справжній священний обов'язок, пов'язаний магією до тих пір, поки не виплачений.

Еббі несвідомо смикала зав'язки торбинки.

— Я ж вам казала! Моя мати не стала б мені брехати! Вона сказала, що, раз він не виплачений за її життя, то після її смерті переходить до нащадків.

Чарівник повільно повернувся до дівчини.

— А вона сказала тобі про походження цього боргу?

— Ні. — Еббі кинула швидкий погляд на Делору. — Чаклунки ретельно оберігають свої секрети і з великим небажанням діляться ними з іншими. — Лукава посмішка промайнула на губах чарівника. Він хмикнув в знак згоди. — Вона сказала лише, що цим боргом зав'язані ваш батько і вона і що до тих пір, поки борг не виплачений, він буде переходити з покоління в покоління.

— Твоя мати сказала правду. Але це все ж не означає, що він неодмінно повинен бути виплачений зараз.

— Це справжній священний обов'язок. — Від страху Еббі говорила різким тоном і від цього ще більше боялася. — І я висуваю його до оплати! Ви зобов'язані виконати обіцянку!

Чаклунка і Мати-Сповідниця робили вигляд, що уважно вивчають стіни. Їм було ніяково від того, що позбавлена чарівного дару жінка наважується підняти голос на самого Чарівника Першого Рангу. Еббі раптом подумала, що він може вбити її на місці за таку нахабність. Але яке це має значення, якщо він відмовиться їй допомогти?

Мати? Сповідниця, мабуть, розуміючи стан Еббі, вирішила втрутитися:

— Зедд, а твоя перевірка дозволяє дізнатися про походження цього боргу?

— Безумовно, — відповів він. — Мій батько теж про нього згадував. Це саме той борг, про який він говорив, і у жінки, яка стоїть зараз переді мною, другий кінець чарівних уз.

— Так звідки він узявся? — Запитала чаклунка.

— Вибач, вилетіло з пам'яті, — розвів руками чарівник. — Останнім часом я став дещо забудькуватий.

— І ти ще смієш звинувачувати чаклунок в скритності! — Фиркнула Делора.

Чарівник Зорандер деякий час дивився на неї, а потім підморгнув Матері-Сповідниці.

— Рада хоче, щоб це було зроблено, так? — Він хитро посміхнувся. — Значить, так тому і бути.

— Зедд… — Мати-Сповідниця схилила голову набік. — Ти впевнений?

— У чому? — Запитала Еббі. — Ви збираєтеся виплатити борг чи ні?

— Ти ж пред'явила його до оплати. — Чарівник знизав плечима і, взявши зі столу маленьку книжку, поклав її в кишеню балахона. — Хто я такий, щоб заперечувати?

— Добрі духи! — Пробурмотіла собі під ніс Мати-Сповідниця. — Зедд, тільки тому, що Рада…

— Я всього лише чарівник, який виконує волю народу, — обірвав він.

— Але їхати туди — це величезний ризик. І до того ж абсолютно непотрібний.

— Я повинен бути поряд з кордоном, інакше ця штука забере і частину Серединних Земель. Конні Кроссінг — цілком відповідне місце, щоб розпалити пожежу.

Не тямлячи себе від полегшення, Еббі ледь чула, що він говорить.

— Спасибі вам, чарівник Зорандер! Величезне спасибі!

Він обійшов стіл і стиснув їй плече тонкими, але несподівано сильними пальцями.

— Ми з тобою пов'язані, ти і я. Чи пов'язані священним обов'язком. Наші життєві шляхи перетинаються. — Його усмішка була одночасно привітною і сумною. Він вклав у руку Еббі череп. — Будь ласка, Еббі, клич мене Зеддом.

Вона, ледь не плачучи, кивнула:

— Спасибі, Зедд.

На кріпосному валу, який вже купався в ранніх сонячних променях, їх оточили люди. Чарівник Томас, розмахуючи паперами, протиснувся вперед.

— Зорандер! Я вивчив записи, які ти мені дав. Мені потрібно з тобою поговорити.

— Ну так говори, — відповів Перший Чарівник, не зменшуючи кроку. Натовп біг за ним.

— Це божевілля!

— А я ніколи і не стверджував протилежного. Чарівник Томас потряс паперами.

— Ти не можеш цього зробити, Зорандер!

— Рада постановила, що це має бути зроблено. Війна повинна закінчитися до того, як Паніз Рал винайде щось таке, з чим ми не зможемо впоратися.

— Та ні, я не маю на увазі, що це аморально, просто ти не зумієш цього зробити. Ми не розуміємо магії, якою володіли чарівники тих часів. Я переглянув все, що ти мені дав. Навіть при простій спробі створити цю штуку виділиться неймовірну кількість тепла.

Зедд зупинився, повернувся до Томасу і вигнув брову в роблено подиві.

— Правда, Томас? Ти так думаєш? Заклинання вогню, яке розірве тканину світу живих, може викликати нестабільність елементів?

Він знову попрямував вперед, і Томас кинувся за ним.

— Зорандер! У тебе не вийде підпорядкувати це своїй волі! Навіть якщо зумієш запустити цю штуку — а я не стверджую, що вірю в таку можливість, — то створиш дірку в світобудові. Заклинання використовує тепло, і дірка стане його підживлювати. Це буде лавина. Ніхто не в змозі її утримати!

— Я в змозі, — пробурмотів Перший Чарівник. Томас гнівно потряс кулаком з затиснутими в ньому паперами.

— Зорандер, через твою самовпевненість ми всі загинемо! Одного разу створена, пелена почне рости і поглине все живе! Я вимагаю показати мені книгу, в якій ти знайшов це заклинання. Я вимагаю дати мені її на вивчення. Всю цілком, а не частково!

Чарівник Першого Рангу призупинився і підняв палець.

— Томас, якби книга призначалася тобі, то ти був би Чарівником Першого Рангу і мав доступ в анклав. Але ти не Перший Чарівник і увійти туди не можеш.

Томас почервонів.

— Це не що інше, як просто крок відчаю! Чарівник Зорандер клацнув пальцями. Папери вилетіли з руки старого чарівника, загорілися і перетворилися в попіл, який тут же підхопив вітер.

— Іноді, Томас, єдине, що залишається, — це піти на відчайдушний крок. Я — Чарівник Першого Рангу і зроблю те, що повинен зробити. І крапка. Більше нічого не хочу чути. — Він повернувся і схопив за рукав найближчого офіцера. — Піднімайте рицарів. Зберіть всю кавалерію. Ми негайно вирушаємо в Пендісан Річ.

Офіцер притиснув кулак до грудей і миттєво зник. Інший офіцер, постарший і явно вище рангом, відкашлявся.

— Чарівник Зорандер, чи можу я дізнатися, які ваші плани?

— Цей Анарго, — відповів чарівник, — який є правою рукою Паніза Рала, сіє смерть на нашій землі. Якщо говорити просто, я збираюся посіяти смерть на їхній землі.

— Відправивши рицарів в Пендісан Річ?

— Так. Анарго засів в Конні Кроссінг. З півночі до Пендісан Річ рухається генерал Брайнард. З півдня на з'єднання з ним йде генерал Сандерсон, а з південного заходу наступає Мардейл. Ми прийдемо туди з уланами і приєднаємо до їх сил всю кавалерію.

— Анарго не дурний. Ми не знаємо, скільки при ньому чарівників і взагалі людей, наділених даром, але нам добре відомо, на що вони здатні. Вони не раз змушували нас відступати. — Офіцер ретельно підбирав слова. — Нарешті ми нанесли їм нищівний удар. Чого, по вашому, вони вичікують? Чому просто не заберуться назад в Д'хару?

Зедд уперся рукою в стінку і подивився на величезне місто внизу.

— Анарго обожнює грати. Він задумав відмінний спектакль. Він хоче, щоб ми вирішили, ніби їх втрати серйозні. Пендісан Річ — єдине місце в горах, де армія може пройти швидким маршем. Конні Кроссінг — великий плацдарм, але недостатньо широкий, щоб ми могли швидко маневрувати і затиснути їх з флангів. Він намагається заманити нас у пастку.

Офіцер навіть не здивувався.

— Але чому?

Зедд через плече глянув на офіцера.

— Цілком очевидно, що він сподівається розбити нас у вирішальній битві. Він знає, що ми не допустимо, щоб його армія і надалі загрожувала нам звідти, і йому відомі наші плани. Він сподівається заманити туди мене, вбити і таким чином покінчити з загрозою, джерелом якої є особисто я.

— Отже, — почав вголос міркувати офіцер, — ви вважаєте, що, з точки зору Анарго, гра варта свічок? Зедд знову спрямував погляд на Ейдіндріл.

— Якщо Анарго виявиться правий, він може виграти в Конні Кроссінг всю війну. Прикінчивши мене, він спустить з ланцюга своїх чарівників, які переб'ють наші основні сили, а потім, уже не зустрічаючи серйозного опору, рушить до серця Серединних Земель — Ейдіндріла. Анарго має намір ще до снігів покінчити зі мною, знищити всі наші війська, закувати народи Серединних Земель в кайдани й урочисто вручити батіг Панізу Ралу.

Офіцер спантеличено втупився на чарівника.

— І ви збираєтеся зробити саме те, на що він розраховує, і їдете туди, щоб зіткнутися з ним? Зедд знизав плечима.

— А у мене є вибір?

— Але якщо вам ясний його план, можна хоча б щось зробити наперед.

— Боюся, що не можна. — Зедд зніяковіло махнув рукою і повернувся до Еббі. — У рицарів швидкі коні. Сподіваюся, що ми прибудемо туди вчасно — і тоді покінчимо з нашою справою.

Еббі тільки кивнула. Вона була рада, що її прохання задоволено, і разом з тим їй було соромно від того, що її молитви почуті. Вона обливалася потім від жаху, думаючи про те, що накоїла. Їй то якраз плани д'харіанців були відомі відмінно.

Над висохлими нутрощами, що розкладалися, роїлися жирні мухи. Це було все, що залишилося від призових свиней Еббі. А всю племінну худобу, подаровану батьками їй на весілля, забрали загарбники.

Чоловіка Еббі вибрали батьки. Филип був уродженцем невеликого містечка Лінфорд, де мати з батьком купували свиней. Еббі місця собі не знаходила від хвилювання, думаючи, кого ж батьки виберуть їй в чоловіки. Вона сподівалася, що він виявиться людиною легкої і веселої вдачі й буде здатний з посмішкою зустрічати життєві негаразди.

А вперше побачивши Филипа, вона вирішила, що він самий серйозний чоловік в світі. Його обличчя, здавалося, взагалі не знало, що таке посмішка. І всю ніч після цієї зустрічі Еббі проплакала в подушку з-за того, що їй належить прожити життя з таким похмурим чоловіком.

Тільки потім Еббі зрозуміла, що Филип — дуже працьовита людина і дивиться на життя з веселою усмішкою. Просто в їх першу зустріч він намагався зберігати серйозний вираз обличчя, щоб її батьки не вважали його шибайголовою, недостойною їхньої дочки. Дуже швидко Еббі переконалася, що Филип — чоловік, на якого можна повністю покластися. Коли народилася Яна, вона вже міцно любила його.

І ось тепер життя Филипа, як і життя багатьох інших людей, залежить від неї.

Закидавши могилу матері землею, Еббі встала і обтрусила руки. Огорожа, яку Филип так часто лагодив під цікавим поглядом Яни, була вся переламана. Повернувшись до будинку, Еббі виявила, що двері комори вибиті і все, що могли з'їсти люди і звірі, зникло. Еббі не могла пригадати, щоб в її будинку коли-небудь панував такий безлад.

Це не має значення, сказала вона собі. Тільки б Яна повернулася до неї живою і здоровою. Огорожу можна полагодити. Свиней коли-небудь купити. А ось Яну замінити не можна ніколи і ніким.

— Еббі, — запитав Зедд, озираючись по сторонах, — як вийшло, що твого чоловіка і дочку і всіх інших взяли в полон, а тебе — ні?

Еббі пройшла в розбиті двері, розмірковуючи про те, що ніколи її будинок не здавався їй таким крихітним. До того, як вона потрапила в замок Чарівника, їй уявлялося, що більше її будинку і бути не може. Тут часто звучав сміх Филипа. Присутність чоловіка робило будинок затишним і радісним. А на каміні він вуглиною малював для дочки всяких звіряток.

— Під цією кришкою — льох, — показала Еббі. — Там я і була, коли почула те, про що вам розповідала.

Зедд носком чобота ткнув металеве кільце, за яке піднімалося люк.

— Вони забирали з собою твою сім'ю, а ти сиділа там? І не побігла на допомогу доньці, коли та плакала і кликала тебе?

— Я розуміла, що якщо вилізу, — голос Еббі злетів, — то мене вони теж схоплять. І знала, що єдина надія спаси своїх близьких — перечекати, а потім побігти по допомогу. Моя мати часто говорила, що навіть чаклунка буде повною дурепою, якщо стане діяти сама. І завжди вчила мене спочатку думати, а потім щось робити.

— Мудра порада. — Зедд повісив на цвях продірявлений ківш, а потім ласкаво поклав руку Еббі на плече. — Я розумію, як тобі було важко чути плач дочки, але все ж зберегти витримку і вчинити правильно.

— Твоїми устами говорять добрі духи, — прошепотіла Еббі. Потім вона показала пальцем в ліве вікно:

— Там, по той бік річки Конні, знаходиться місто. Вони забрали Яну з Филипом, а потім повели всіх звідти. У них були й інші полонені, яких вони захопили раніше. Їх військо розташувалося табором на пагорбах за містом.

Зедд підійшов до вікна й кинув погляд на пагорби.

— Скоро, я сподіваюся, цій війні прийде кінець. Добрі духи, нехай вона закінчиться!

Пам'ятаючи попередження Матері-Сповідниці, Еббі ні разу не запитала чарівника про його дочку і загиблу дружину. Всю дорогу до Конні Кроссінг вона розповідала йому про Яну і про те, як дочка її любить. Зараз Еббі думала, що ці розмови, напевно, завдавали йому зайвого болю — адже він при цьому згадував про свою доньку, яку сам прирік на смерть, щоб врятувати життя багатьох людей.

Зедд відкрив двері в спальню.

— А тут що?

Еббі прокинулася від задуми.

— Спальня. Задні двері вели в сад, і до комори. Зедд вийшов зі спальні якраз в ту хвилину, коли в отворі вхідних дверей безшумно виникла Делора.

— Як і говорила Абігайль, місто за річкою зруйноване, — доповіла чаклунка. — Усіх жителів вивели. Зедд пригладив долонею волосся.

— Далеко до річки?

— Так ось вона. — Еббі махнула в бік вікна. Вже сутеніло. — Хвилин п'ять ходьби.

Річка Конні, що впадає в Керн, в долині уповільнювала біг і ставала ширшою, але мілкою, і її можна було перейти вбрід. Тому тут навіть не було моста — дорога просто закінчувалася біля річки і знову починалася на іншому березі. Хоча в ширину річка була чи не в півмилі, навряд чи в ній було місце, де вода доходила б до колін. Лише іноді весняні повені створювали деякі складнощі при переправі. Містечко Конні Кроссінг стояло в двох милях від протилежного берега, на схилі пагорба, і розлив йому не загрожував. Стайня для тварин в садибі Еббі була теж побудована на узвишші.

Зедд взяв Делору за лікоть.

— Їдь назад і накажи привести війська в бойову готовність. Якщо щось піде не так… Тоді нехай атакують. Легіон Анарго повинен бути знищений, навіть якщо за ним доведеться гнатися в саму глибину Д'хара.

Делорі це явно не сподобалося.

— Перед від'їздом Мати-Сповідниця взяла з мене обіцянку простежити, щоб ти ніколи не залишався один.

Еббі теж чула цей наказ. Коли вони їхали по мосту від замку, Еббі озирнулась і побачила на валу Матір-Сповідницю. Вона дивилася їм услід. Матір-Сповідниця допомогла їй, коли Еббі думала, що все втрачено. Цікаво, що з нею станеться?

І тут Еббі збагнула, що їй-то як раз ворожити про це не потрібно. Вона точно знає її долю.

Чарівник тільки відмахнувся від слів чаклунки.

— Я допоможу Еббі і теж відправлю її назад. Я не хочу, щоб хтось був поблизу, коли я буду творити заклинання.

Делора схопила його за комір і притягнула до себе. Здавалося, вона ось-ось відважить йому ляпас. Але чаклунка лише міцно обняла чарівника.

— Будь ласка, Зедд, — прошепотіла вона, — не думай позбавити нас Чарівника Першого Рангу в твоєму лиці!

— І залишити вас на Томаса?! — Зедд хихикнув і погладив її по темному волоссі. — Та ні за що!

Ще не влягся пил з-під копит коня, який поніс Делору в темряву, а Зедд з Еббі вже спускалися до річки. Еббі повела його по стежці серед високої трави під тим приводом, що на відміну від дороги тут можна пройти приховано. І подумки подякувала духам, що він не став сперечатися.

Поки вони йшли, вона обмацували очима глибокі тіні по обидві сторони стежини. Серце її шалено калатало. Кожного разу, коли під ногами тріщала гілка, Еббі здригалася.

Все сталося саме так, як вона боялася. Втім, вона знала це заздалегідь.

З темряви вискочила фігура в довгому плащі з глибоким капюшоном. Сильна рука відкинула Еббі в сторону. Зедд збив противника з ніг, і Еббі побачила блиск клинка. Чарівник присів і поклав руку на плече Еббі.

— Лежи!

На кінчиках його пальців затанцювали вогники. Він творив заклинання. Саме цього вони від нього і домагалися. Пекучі сльози навернулися на очі жінки. Вона схопила чарівника за рукав.

— Зедд, не користуйся магією! — Від болю, що стиснула груди, вона ледве могла говорити. — Не…

З кущів вистрибнула темна постать. Зедд викинув вперед руку, і ніч освітилося блискавкою.

Але закричав від болю і впав на землю він, а не його противник. Жінка встала над ним і грізно подивилася на Еббі.

— Твоя робота закінчена. Забирайся!

Еббі відповзла в траву. Жінка відкинула капюшон і розстебнула плащ. У темряві Еббі розгледіла довгу косу і червоний шкіряний одяг. Це була одна з тих жінок, про яких Еббі розповідала Мати-Сповідниця. Морд Сіт.

Жінка із задоволенням подивилася на стогнучого від болю чарівника.

— Так? Так! Схоже, Чарівник Першого Рангу щойно допустив велику помилку! — Вона схилилася над ним, рипнувши шкіряними ременями. — Мені подарували цілу ніч, щоб змусити тебе пошкодувати про те, що ти наважився вчинити нам опір. Я дозволю тобі помилуватися, як наші війська знищать твою армію. А потім я відвезу тебе до Магістра Рала, того самого, який наказав убити твою дружину. І ти будеш благати його віддати наказ убити тебе. — Вона ткнула Зедда носком чобота. — Ти будеш молити про смерть, дивлячись, як твою доньку вбивають на твоїх очах.

Зедд лише придушено скрикнув від жаху і болю.

Еббі відповзла подалі і змахнула сльози, щоб краще бачити. Вона була в жаху, що є свідком того, як мучать людину, яка погодилася допомогти їй всього лише тому, що у його батька був борг перед її матір'ю. На відміну від тих, хто змусив Еббі служити їм, узявши в заручники її дочку.

Раптово Еббі побачила кинджал, який Зедд вибив з руки Морд Сіт. Кинджал був потрібен Морд Сіт лише для того, щоб його роздратувати, — а істинною зброєю цієї жахливої жінки була магія.

Еббі веліли привести сюди Зедда, щоб Морд Сіт могла його захопити. І вона підкорилася. У неї не було вибору.

Але яку данину з її вини доведеться заплатити іншим!

Як вона могла навіть зробити спробу врятувати життя своєї доньки ціною загибелі стількох людей? І Яна буде рости в рабстві у тих, хто вже вбив багатьох і вб'є ще більше? І жити з матір'ю, яка допустила таке? Яна буде рости, принижено кланяючись Панізу Ралу і його посіпакам? Або, гірше того, буде задоволена своєю рабською долею, виросте, не знаючи, що таке свобода, честь і гідність?

Все це вона ясно собі уявила, і в голові у неї почорніло.

Вона схопила кинджал. Зедд кричав від болю. Квапливо, щоб не втратити рішучості, Еббі рушила до стоячої спиною до неї Морд Сіт.

Еббі доводилося різати свиней. І вона твердила собі, що це нітрохи не важче. Це ж не люди, а звірі. Вона замахнулася.

І тут їй рот закрила чиясь рука. Друга рука перехопила її зап'ястя.

Еббі здавлено пискнула, обурена тим, що їй завадили покласти край цьому безумству, але хтось пошепки наказав їй замовкнути.

Відчайдушно вириваючись, Еббі повернула голову й побачила фіалкові очі. В першу мить вона не могла зрозуміти, яким чином ця жінка виявилася тут, якщо Еббі своїми очима бачила, що вона залишилася в замку. Але це дійсно була Мати-Сповідниця.

Еббі завмерла. Мати-Сповідниця випустила її і швидким рухом руки наказала відійти вбік. Еббі, не задаючи зайвих питань, відступила в кущі, а Мати-Сповідниця кинулася до жінки в червоному. Морд Сіт була повністю поглинена своєю брудною справою і не помічала, що відбувається в неї за спиною.

Здалеку доносився спів цвіркунів. Голосно квакали жаби. М'яко плескалася річка. Знайомі, заспокійливі звуки рідного дому.

А потім повітря здригнулося. Прогримів беззвучний грім, і цей удар ледь не позбавив Еббі свідомості. Кожну кісточку її пропалило болем.

Ніякої блискавки — тільки повітряний удар. Світ на мить завмер.

Трава полягла, немов під сильним вітром. Еббі ніколи не доводилося цього бачити, але вона точно знала — це Мати-Сповідниця скористалася своєю магією. Хельза розповідала дочці, що ця магія повністю руйнує розум людини, не залишаючи нічого, крім безмежної відданості сповідниці. Потім сповідниці залишалося тільки питати, і людина розповідала усе, що від неї хотіли дізнатися.

— Наказуй, пані, — жалібно простогнала Морд Сіт. Еббі, поступово приходячи до тями, дивилася, як корчиться в траві жінка в червоному одязі. Раптово хтось схопив Еббі за руку. Це виявився чарівник.

Іншою рукою він стер кров з розбитих губ. Дихання його було важким.

— Залиш це їй.

— Зедд… Я… Прости мене. Я хотіла попередити тебе, щоб ти не користувався магією, але ти не почув.

Йому було дуже боляче, але він зумів видавити з себе посмішку.

— Я тебе відмінно чув.

— Тоді чому?..

— Я не сумнівався, що в кінці кінців ти все ж виявишся нездатною на зраду. — Він потягнув Еббі геть, подалі від несамовитих криків. — Ми використовували тебе. Ми хотіли, щоб вони вважали, ніби їм вдалася їх затія.

— Ти знав, що я збираюся зробити?! Знав, що я повинна привести тебе сюди, щоб вони тебе схопили?!

— Ну, взагалі то, так. З самого початку було зрозуміло, що за всім цим ховається щось більше, ніж ти хотіла показати. Знаєш, з тебе нікудишній шпигун і зрадник. З тієї хвилини, як ми сюди приїхали, ти сахалася від кожної тіні і здригалася від кожного комариного писку.

До них підбігла Мати-Сповідниця.

— Зедд, як ти?

— Виживу. — Він поклав руку їй на плече. В очах його ще відбивався жах. — Спасибі, що не запізнилася. На якусь мить я злякався…

— Знаю. — На губах Матері-Сповідниці промайнула усмішка. — Будемо сподіватися, що твоя хитрість спрацює. У тебе є час до світанку. Вона сказала, що їй надали можливість мучити тебе всю ніч. Їх розвідники повідомили Анарго про прибуття наших військ.

Морд Сіт в кущах кричала так, ніби з неї живцем здирали шкіру.

Еббі скривилася.

— Вони почують її і зрозуміють, що сталося.

— Навіть якщо вони і почують що-небудь на такій відстані, то подумають, що це вона мучить Зедда. — Мати-Сповідниця вийняла кинджал з руки Еббі. — Я рада, що ти виправдала мою віру в тебе і в кінцевому підсумку вважала за краще не ставати на їхній бік.

Еббі витерла долоні про сукню. Їй було відчайдушно соромно за те, що вона зробила, за те, що збиралася зробити. Її почало трясти.

— Ви вб'єте її?

Мати-Сповідниця виглядала повністю виснаженою після чарівного дотику до Морд Сіт, але в очах її як і раніше горіла залізна рішучість.

— Морд Сіт відрізняються від інших людей. Дотик сповідниці їх вбиває. Вона будет жахливо страждати, поки не помре. Смерть настане під ранок. — Вона озирнулась туди, звідки долинали крики. — Вона розповіла все, що нам потрібно було дізнатися, а Зедду необхідно отримати назад свою магію. Мабуть, так навіть краще.

— І тоді я зроблю те, що повинен. — Чарівник взяв Еббі за підборіддя і повернув її обличчя в сторону від криків. — А ти можеш спробувати визволити Яну. У тебе є час до ранку.

— У мене є час до ранку? Що ти хочеш сказати?

— Я поясню. Але ми повинні поспішити, якщо ти хочеш встигнути. Роздягайся.

Час стрімко минав.

Еббі йшла по д'харіанському табору, намагаючись триматися прямо і гордо, хоча насправді була в повному відчаї. Всю ніч вона вела себе так, як велів їй чарівник: зберігала на обличчі зарозумілий вираз, кожного, хто звертав на неї увагу, обливала холодним презирством, а тих, хто прагнув з нею заговорити, гнівно обривала.

Втім, кожному трохи бракувало сміливості привернути до себе увагу жінки, одягненої в червону сукню Морд Сіт. Зедд також велів їй стискати в кулаці зброю Морд Сіт. Це був нічим не примітний маленький червоний стрижень, і Еббі уявлення не мала, як він діє.

Чарівник обмежився повідомленням, що тут задіяна магія і що Еббі не зможе закликати її. Але і без магії стрижень відмінно виконував своє призначення: побачивши його, цікаві солдати швиденько зникали в темряві, намагаючись забратися подалі від світла багать і від самої Еббі. Навіть вартові, помітивши косу, яку Зедд вплів у волосся Еббі, відверталися, не бажаючи зв'язуватися з нею.

Д'харіанці боялися її — але вони й гадки не мали, як відчайдушно б'ється її серце і як вона вдячна, що під покровом ночі не видно, як у неї трясуться коліна. Блукаючи по табору, Еббі натрапила на двох справжніх Морд Сіт — але обидві, хвала добрим духам, спали. Навряд чи Еббі вдалося б так легко обвести навколо пальця справжніх Морд Сіт.

Зедд дав їй час до світанку. І цей час стрімко добігав кінця. І ще чарівник попередив її, що якщо вона не повернеться вчасно, то загине.

Еббі була рада, що добре знає місцевість, інакше вона давним давно вже заблукала б серед безлічі палаток, багать, фургонів, коней і мулів. Всюди вістрями вгору стояли складені пірамідами списи і піки, у повітрі висів дим від багать і стояв неймовірний шум — ковалі та інші ремісники кували залізо і обробляли дерево, виготовляючи всяку всячину — від осей для фургонів до луків та стріл. Еббі не розуміла, як можна спати в такому гуркоті, але солдати тим не менш спали як убиті.

Втім, скоро величезний табір прокинеться, готовий до нового дня. Готовий до бою — справи, яку солдати найкраще вміють робити. Вони добре виспляться і, повні свіжих сил, приступлять до знищення ворожої армії. Судячи з того, що Еббі доводилося чути, д'харіанські солдати відмінно справлялися зі своєю роботою.

Еббі шукала всю ніч, але так і не знайшла ні чоловіка, ні батька, ні дочки. Але вона не збиралася здаватися, хоча в душі змирилася з думкою, що якщо не знайде їх, то помре разом з ними.

Вона бачила полонених, пов'язаних між собою і прикручених до дерев або вбитих в землю кілків, щоб не втекли. Багато були скуті ланцюгами. Деяких Еббі знала, але в основному люди були їй незнайомі.

І за весь цей час Еббі ні разу не попався на очі хоч один сплячий на посту стражник. Коли вони дивилися на неї, вона робила вигляд, що шукає когось і що, коли знайде того, хто потрібен, тому життя медом не здасться. Зедд чітко пояснив їй, що її життя і життя її близьких залежить від того, наскільки переконливо вона зіграє свою роль. Еббі подумки уявляла, як ці люди мучать її дочку, і їй не становило жодних зображати киплячу лють.

Але відпущений їй час добігав кінця. Вона розуміла, що Зедд чекати не стане. Занадто багато поставлено на карту. Це вона теж тепер розуміла.

Еббі відкинула полог чергового намету і виявила сплячих солдатів. Присівши навпочіпки, вона заглянула в обличчя прив'язаних до фургона бранців і зустріла погляди, повні жаху. Діти, рятуючись від кошмарів, міцно притискалися один до одного у сні. Але Яни серед них не було. Табір простягався на кілька миль, і відшукати в ньому дівчинку було все одно що знайти голку в стозі сіна.

Проходячи повз чергову лінію наметів, Еббі почухала зап'ястя і, тільки пройшовши ще кілька кроків, зрозуміла, що рука свербить з-за того, що браслет нагрівся. Вона пішла далі, але вже повільніше. Браслет нагрівся сильніше, потім почав остигати. Еббі насупилася, розвернулася і пішла назад.

Там, де між наметами доріжка звертала убік, браслет знову нагрівся. Еббі зупинилася, вдивляючись у темряву. Небо тільки-тільки починало рожевіти на сході. Вона рішуче пішла між наметами, повернула назад, коли браслет охолов, і вибрала інший напрямок.

Мати веліла Еббі ніколи не знімати браслет і сказала, що в один прекрасний день він їй стане в нагоді. Еббі подумала — чи не вкладена в браслет магія, яка допоможе їй відшукати Яну? Наближався світанок, і це була її остання надія.

Браслет, продовжуючи нагріватися, привів її до великого намету, оточеного сплячими на землі солдатами. Вартові, як завжди, зробили вигляд, що не помічають Морд Сіт.

Не маючи жодного уявлення, що робити далі, Еббі крокувала між сплячими солдатами. Біля намету браслет спалахнув жаром.

З-під пологу палатки вибивалося світло. Цілком ймовірно, усередині горіла свічка. Трохи осторонь Еббі помітила сплячу жінку і, підійшовши ближче, впізнала її. Маріска.

Стара уві сні тихо похропувала. Еббі застигла. Стражники втупилися в неї.

Не чекаючи, поки вони почнуть задавати питання, Еббі рішуче рушила до намету, метнувши на часових розлючений погляд. Вона намагалася не шуміти. Солдати можуть прийняти її за Морду Сіт, але Маріску їй обдурити навряд чи вдасться. Гнівного погляду вистачило, щоб вартові віддали перевагу поглядам в іншу сторону.

Серце калатало так, немов ось-ось вирветься з грудей. Еббі взялася за полог. Вона знала, що там, в наметі, її Яна. Вона подумки наказала собі не плакати, коли побачить дочку, і нагадала, що повинна тут же затиснути дочці рот долонею, щоб та не закричала від радості, інакше їх схоплять раніше, ніж вони встигнуть утекти.

Браслет розжарився так, що ледь не палив шкіру. Еббі пірнула під полог.

На підстилці тремтіла маленька дівчинка в рваному вовняному плащі. Еббі ледь не задихнулася від болю. Це була не Яна.

Дівчинка і Еббі втупилися один на одного. У світлі свічки Еббі бачила, як на обличчі дівчинки страх бореться з надією: свічка освітлювала і Еббі. Тому дитина могла її добре розгледіти і зрозуміти, що вона не та, за кого себе видає.

Нарешті дівчинка прийшла до вирішення і благально простягла руки.

Еббі мимоволі впала на коліна і обняла її.

— Допоможи мені! Будь ласка! — Схлипнула малятко Еббі на вухо.

Еббі добре встигла розглянути її личко. Ніяких сумнівів бути не могло. Це дочка Зедда.

— Я прийшла, щоб тобі допомогти, — заспокоїла дівчинку Еббі. — Мене прислав Зедд.

Малишка радісно пискнула.

Еббі трохи відсунула дівчинку і подивилася їй в очі.

— Я відведу тебе до тата, але ніхто не повинен здогадатися, що я рятую тебе. Ти повинна мені допомогти. Зможеш прикинутися полонянкою, щоб я змогла вивести тебе звідси?

Дівчинка кивнула. У неї було таке ж хвилясте волосся, як у Зедда, і такі ж очі, тільки сірі, а не горіхові.

— От і добре! — Прошепотіла Еббі і погладила дівчинку по щоці. Вона не могла відвести погляду від цих пронизливих сірих очей. — Тоді довірся мені, і ми з тобою виберемося звідси.

— Я тобі вірю, — пролунав тоненький голосок.

Еббі схопила мотузку, яка валялася біля підстилки, і накинула дівчинці на шию.

— Я не зроблю тобі боляче, але вартові зовні повинні повірити, що ти — моя полонянка.

Дівчинка з острахом глянула на мотузку, наче ця мотузка була їй добре знайома, а потім кивнула.

Вийшовши з намету, Еббі випросталась і витягла за собою на мотузці малу. Стражники подивилися на неї. Еббі відповіла гнівним поглядом.

Один з вартових підійшов ближче і спохмурнів.

— Що відбувається?

Еббі зупинилася і тицьнула червоним стрижнем мало не в ніс солдату.

— Її закликають. І хто ти такий, щоб ставити мені питання? Забирайся з дороги, ні то я накажу тебе випатрати і зготувати мені на сніданок!

Солдат зблід і відразу ж відступив. Не даючи йому часу схаменутися, Еббі швидко рушила вперед, тягнучи за собою понуро йдучу дівчинку.

Ніхто не став їх наздоганяти. Еббі хотілося побігти, але вона розуміла, що цього робити не можна. Їй хотілося взяти дівчинку на руки, але й цього вона не могла. Все має виглядати так, ніби Морд Сіт веде кудись полонянку.

Замість того щоб піти найкоротшим шляхом, Еббі піднялася до пагорбів вище по річці, де дерева доходили майже до самого краю води. Зедд пояснив їй, де перейти ріку, і попередив, щоб вона не надумалася йти іншою дорогою. Він всюди влаштував магічні пастки, щоб д'харіанці раптово не атакували з пагорбів і не завадили йому зробити те, що він збирався.

По дорозі до річки Еббі побачила трохи в стороні висить низько над землею смужку туману. Зедд строго-настрого заборонив їй наближатися до будь-якого туману або серпанку. Еббі підозрювала, що це якась отруйна хмара, яку він наворожив.

По шуму води вона зрозуміла, що річка вже близько. Розовіюче небо вже досить освітлювало землю, щоб Еббі змогла розгледіти воду, коли підійшла до краю лісу. Оглянувшись, вона побачила величезний табір на пагорбах позаду і, зайвий раз переконавшись, що їх з малятком ніхто не переслідує, зняла з шиї дівчинки мотузку. Потім вона взяла її на руки і міцно притиснула до себе.

— Тримайся міцніше і сиди тихо.

Дівчинка кивнула. Еббі поклала її голову собі на плече і що було сил побігла до річки.

Було ясно, але це був не світанок. Еббі вперше звернула на це увагу, коли перебралася на інший берег. Ще до того, як вона побачила джерело світла, Еббі зрозуміла, що магія, яку творить Зедд, не має нічого спільного з тим чарами, які їй коли-небудь доводилося бачити. Над річкою позаду неї пронісся пронизливий тихий звук. Запахло так, ніби горіло саме повітря.

Дівчинка чіплялася Еббі за шию; по щоках її текли сльози, але вона навіть не схлипнула, боячись, ймовірно, що якщо видасть хоч найменший звук, то все розтане як сон. Еббі відчувала, що й сама плаче.

Дійшовши до закруту, вона побачила чарівника. Він стояв посеред річки на камені, якого Еббі тут ніколи раніше не бачила. Камінь трохи височів над водою, і здавалося, що чарівник стоїть прямо на хвилях.

Обличчя його було звернено до Д'хари. Перед чарівником плавали темні тіні, простягаючи до нього руки і жадібні пальці, схожі на цівки диму.

Навколо чарівника танцювало світло. Одночасно темий і нестерпно яскравий, він деколи зливався в повітрі з чорними плаваючими силуетами. Це було і саме чудове, і саме страшне видовище, яке Еббі бачила за все своє життя. Магія її матері не йшла ні в яке порівняння з цим.

Але найстрашнішим був предмет, що висів у повітрі перед чарівником. Вогняна сфера, розпечена, що світилася зсередини. Поверхня її переливалася рідким вогнем. З річки бив у небо фонтан, і вода зверху поливала розпечену сферу.

Торкаючись її поверхні, вода з шипінням випаровувалася, і легкий вітерець ніс хмарини пари. Сфера на мить темніла, але тут же від внутрішнього жару розжарювалася знову, булькаючи і вируючи. Пульсуюча, наводяча жах небезпека.

Не зводячи з неї очей, Еббі опустила дівчинку на в'язку землю.

— Тату! — Закричала дівчинка, простягаючи руки до чарівника.

Зедд стояв занадто далеко, щоб почути, але все ж почув.

Він повернувся. Він стояв, величезний, як саме життя, посеред клубів магії, яку Еббі бачила, але була не в змозі усвідомити, і в той же час маленький у своїй людської вразливості. Він подивився на дочку, і очі його наповнилися слізьми. Ця людина, яка, здавалося, радиться з самими добрими духами, виглядала так, ніби вперше на власні очі бачила пришестя духу.

Зедд стрибнув з каменя і помчав по воді до берега. Опинившись в його обіймах, малятко заревіло, виплескуючи накопичений страх.

— Ну, ну, сонечко, — втішав її Зедд. — Татко з тобою!

— Ой, татку, — ридала вона, уткнувшись йому в шию, — Вони били маму! Вони такі злі! Вони так її били…

— Я знаю, сонечко. Знаю, — ласкаво заспокоював доньку чарівник.

Тільки зараз Еббі помітила стоячих осторонь чаклунку і Матір-Сповідницю. Вони теж ховали сльози, розчулені видовищем. Еббі була рада за чарівника, але ця сцена нагадала їй про те, що вона сама втратила. Жінка заплакала від нестерпного душевного болю.

— Ну, ну, сонечко, — повторював Зедд дочки. — Ти тепер у безпеці. Тато більше не дасть тебе в образу. Тобі ніщо не загрожує.

Він повернувся до Еббі і вдячно посміхнувся їй крізь сльози. Дівчинка раптово заснула у нього на руках.

— Невелике заклинання, — пояснив Зедд, коли брови Еббі здивовано поповзли вгору. — Їй потрібно відпочити. А мені — закінчити розпочате.

Він передав дочку Еббі.

— Ти не віднесеш її до себе додому? Нехай вона поспить там, поки я не закінчу. Будь ласка, поклади її в ліжко і укрий чим-небудь, щоб вона не замерзла. Вона буде спати досить довго.

Еббі змогла лише кивнути. Вона була рада за Зедда і навіть пишалася тим, що врятувала його дочку, але від цього її біль за своїх близьких меншою не ставала.

Еббі поклала сплячу дитину на своє ліжко, запнула на вікні фіранку і, не втримавшись, перед тим як піти, погладила м'які волосся дівчинки і поцілувала її в лобик.

Потім Еббі помчала назад по схилу до річки. Вона хотіла попросити Зедда дати їй ще хоч крапельку часу. Від страху за Яну її серце шалено калатало. На чарівникові лежить борг, який перейшов до нього від батька, і він цей борг ще не виплатив.

Важко дихаючи, Еббі зупинилася у краю води. Чарівник знову стояв на камені посередині річки, і навколо нього танцювали світло і тіні. Еббі була досить добре знайома з магією, щоб їй вистачило розуму не наближатися до нього. Вона чула, як він вимовляє якісь слова. Хоча Еббі таких слів ніколи не чула, вона одразу впізнала співучий речитатив заклинання, що викликає до дії могутні сили.

На землі біля неї була намальована та незвичайна Благодать, яку Зедд тоді малював у замку. Та сама, де був прорив між світом життя і смерті. Благодать була намальована блискучим чистим білим піском, яскраво вирізнявся на темній глині. Еббі здригалася від одного погляду на неї, хоча й уявлення не мала, що вона означає. Навколо Благодаті тим же білим піском були ретельно виписані строгі форми магічних рун.

Еббі вже збиралася гукнути чарівника, але тут до неї підійшла Делора.

— Не зараз, Абігайль, — сказала чаклунка. — Не відволікай його.

Еббі неохоче погодилася. Мати-Сповідниця теж наблизилася. Еббі, закусивши губу, дивилася, як чарівник підняв руки. Клуби тіней потонули в потоці різнокольорових іскор.

— Але мені потрібно! — Уперто сказала Еббі. — Я не змогла відшукати свою сім'ю. Він повинен мені допомогти. Повинен їх врятувати. Це священний обов'язок, і він зобов'язаний його заплатити.

Чаклунка і Мати? Сповідниця переглянулись.

— Еббі, — сказала Мати-Сповідниця, — він дав тобі час. Він спробував тобі допомогти. Він зробив усе, що міг, але тепер він повинен думати про інших.

Мати-Сповідниця взяла за руку ридаючу Еббі, а чаклунка обняла жінку за плечі. Еббі ледь відчула її дотик. Розпач обрушився на неї як кам'яна стіна.

За д'харіанським табором над пагорбами з'явилося сонце. Тут річка була не такою широкою, як в інших місцях, і Еббі могла бачити, що відбувається за деревами. До річки просунулися люди, але туман, що огорнув протилежний берег, не давав їм можливості вийти з лісу.

А потім на тому березі з'явився ще один чарівник і теж почав творити закляття. Як і Зедд, він стояв на камені, і з його рук зривалися яскраві блискавки.

Більше стримуватися Еббі не могла.

— Зедд! — Закричала вона. — Зедд! Будь ласка! Ти ж обіцяв! Я знайшла твою дочку! А як же моя? Прошу тебе, не роби цього, поки я її не спасу!

Зедд повернувся і подивився на неї наче з якогось іншого світу. Руки темних постатей пестили його. Пальці чорного диму торкнулися його щоки, вимагаючи уваги, але чарівник дивився на Еббі.

— Прости. — Незважаючи на відстань, Еббі чітко розчула ці слова, вимовлені пошепки. — Я дав тобі час. Більше я відкладати не можу, інакше інші матері будуть оплакувати своїх дітей — і ті матері, що живі, і ті, що вже в світі духів.

Він повернувся до своєї магії, і Еббі завила в голос. Чаклунка і Мати-Сповідниця намагалися заспокоїти її, але Еббі не хотіла, щоб її втішали в такому горі.

По пагорбах прокотився гуркіт грому. До неба зметнулися язики вогню, і вони були яскравіші самого сонця. Магія, що протистояла Зедду, розповзалася все далі і далі.

Сліпучі язики клубочилися, мов дим, переплітаючись зі світлом, що огорнуло Зедда. Туман на тому березі раптово розтанув.

Зедд у відповідь ширше розвів руки. Блискуча куля киплячого вогню гримнула. Фонтан, що бив з поверхнірічки, перетворився в струмінь пари. Повітря застогнало, ніби протестуючи.

На тому березі з лісу з'явилися д'харіанські солдати, штовхаючи перед собою бранців. Люди з криками жаху спробували зупинитися перед магією Зедда, але їх тут же підштовхнули вперед наконечниками копій.

Еббі бачила, як ті, хто відмовився йти вперед, впали під ударами мечів. Почувши їх передсмертні крики, інші полонені кинулися вперед, як вівці від зграї вовків.

Якщо Зедду не вдасться здійснити задумане, на долину обрушиться армія Серединних Земель. І бранці виявляться між двома арміями.

На протилежний берег вибігла якась жінка, тягнучи за собою дитину. Еббі раптово облилася холодним потом. Це була Маріска. Еббі швидко озирнулася на свій будинок. Цього не може бути! Вона знову вдивилася в протилежний берег.

— Ні-і-і! — Закричав Зедд.

Маріска тримала за волосся його дочку.

Якимось чином Маріска вистежила Еббі і знайшла сплячу в її будинку дитину. Оскільки за дівчинкою ніхто не доглядав, стара викрала дитину.

Маріска поставила дівчинку перед собою, щоб Зедд добре її бачив.

— Зупинись і здавайся, Зорандер, інакше вона помре!

Еббі вирвалася з рук Делори і Матері-Сповідниці і побігла до каменя, борючись з течією. Зедд повернувся і подивився їй в очі.

Під його поглядом Еббі застигла.

— Прости! — Її голос звучав як передсмертний стогін. — Я думала, що вона в безпеці!

Зедд рішуче кивнув. Він нічого вже не міг вдіяти. Він знову повернувся обличчям до ворога і звів руки, немов наказував всім завмерти — і людям, і магії.

— Відпусти полонених! — Крикнув Зедд чарівникові д'харіанців. — Відпусти їх, Анарго, і я подарую вам життя!

Регіт Анарго рознісся над річкою.

— Здавайся, — прошипіла Маріска, — або їй кінець! Стара вихопила кинджал, який носила за поясом, і притиснула лезо до горла дитини. Дівчинка кричала від жаху і тягнула руки до батька.

Еббі рушила вперед, голосно благаючи Маріску відпустити дівчинку Зедда. Стара звернула на її слова не більше уваги, ніж на слова Зедда.

— Остання можливість! — Крикнула Маріска.

— Ти її чув, — гаркнув Анарго з того берега. — Здавайся негайно, або вона помре!

— Ти знаєш, що я не поставлю свої інтереси вище інтересів мого народу! — Відповів Зедд. — Це наш з тобою поєдинок, Анарго! Відпусти їх!

Сміх Анарго луною рознісся по річці.

— Ти дурень, Зорандер! Ти упустив можливість! — Його обличчя спотворилося в шаленій люті. — Убий її! — Наказав він Марісці.

Зедд стиснув кулаки й люто закричав.

Маріска підняла дівчинку за волосся і одним помахом перерізала їй горло.

Дівчинка обм'якла. Кров залила криві пальці Маріски. Накінець вона завдала останнього удару, і обезголовлене тільце дитини впало на землю. Еббі відчула, як до горла підступає нудота. Глина на березі стала червоною.

З переможним криком Маріска підняла вгору відрізану голову. З обрубка шиї звисали клапті шкіри і капала кров. Рот навічно залишився відкритим у безмовному крику.

Еббі обняла коліна Зедда.

— О добрі духи, прости! Зедд, прости мене!

— Ну а тепер, дитино, що, по-твоєму, я повинен зробити? — Пролунав у неї над головою хрипкий голос Зедда. — Хочеш, щоб я дав їм можливість перемогти, щоб позбавити твою Яну від тієї долі, яка спіткала мою дочку? Скажи, дитя, що мені робити?

Еббі не могла молити про порятунок своєї родини ціною того, що чудовиська, які стоять за рікою, захоплять її батьківщину. Її змучене серце не могло цього допустити. Хіба може вона погубити всіх інших тільки заради того, щоб вижили ті, хто їй дорогий?

Тоді вона буде нічим не краще цієї Маріски, яка вбила безневинне дитя.

— Убий їх усіх! — Крикнула Еббі чарівникові. Вона вказала рукою на Маріску і ненависного чарівника Анарго. — Прикінч виродків! Знищ їх усіх до одного!

Руки Зедда злетіли вгору. Гримнув громовий гуркіт, і кипляча сфера занурилася в воду, ніби чарівник відпустив невидиму мотузочку. Земля здригнулася. В небо ударив гігантський гейзер, і поверхня річки спінилася.

У Еббі підкосилися ноги, і вона сіла на дно, занурившись у воду по груди. Зедд повернувся, схопив її за руку і втягнув на камінь.

Тут був інший світ.

Неясні фігури потягнулися і до Еббі. Потяглися до неї зі світу мертвих. І від їх дотиків біль вщух, Еббі оволоділа лякаюча її радість і умиротворення. Світло наповнило її тіло, як повітря наповнює легені, і вибухнуло міріадами різнокольорових іскор перед її внутрішнім зором. Потім її оглушив низький рев магії.

Зелене світло розпороло поверхню річки. Анарго на тому березі звалився на землю. І камінь, на якому він стояв, розлетівся на тисячі гострих осколків. Повітря навколо ворожих солдатів наповнився димом і спалахами світла.

— Тікайте! — Заволала Маріска. — Тікайте, поки не пізно! Рятуйтеся! — Сама вона вже мчала до пагорбів. — Киньте бранців, нехай здихають! Рятуйтеся самі! Тікайте геть!

Натовп на березі сколихнувся. Солдати покидали зброю, кинули мотузки і ланцюги, на яких вели бранців, і, місячи ногами глину, розвернулися і побігли. В одну мить грізна армія перетворилася в стадо переляканих кіз.

Краєм ока Еббі бачила, як Мати-Сповідниця з чаклункою кинулися через річку на другий берег. Хоча вода ледь сягала колін, жінки грузли в ній, як у багнюці.

Еббі сприймала це як сон. Вона плавала в навколишньому світі. Біль і задоволення змішалися в одне. Світло і темрява, звук і тиша, смуток і радість — все стало одним, всім і нічим, злившись в котлі ревучої магії.

На іншому березі д'харіанська армія зникла за деревами. Зметнулися клуби пилу — це д'харіанці втікали хто верхи, хто в фургонах, хто пішки. А Мати-Сповідниця з чаклункою, діставшись до берега, гнали полонених у воду, щось люто кричачи їм — втім, Еббі не чула слів, настільки вона була поглинена дивною гармонією танцюючих в мозку різнокольорових видінь, що затьмарювали те, про що намагалися їй розповісти її очі.

У неї промайнула думка, що вона вмирає. І слідом за нею майнула інша — що це не має значення. А потім її розум знову занурився в холодне світло і гаряче світло, барабанний ритм магії і слів злилися в єдиний ритм. В обіймах чарівника вона відчувала себе так, ніби її знову обіймають материнські руки. Можливо, так воно і було.

Потім Еббі усвідомила, що на берег на боці Серединних Земель вибираються люди і біжать, підбадьорені криками чаклунки та Матері-Сповідниці. Вони зникали в чагарнику, а потім Еббі побачила їх знову уже далеко, за високою травою, біжучими вгору по горбу, подалі від магії, що рвалася з річки.

Світ загуркотів. Підземний поштовх відгукнувся в грудях Еббі гострим болем. Ранкове повітря розірвав дзвін, ніби переламався гігантський клинок. Вода вирувала й клекотіла.

Гаряча пара обпекла Еббі ноги. Навіть повітря побіліло від жару. По вухах вдарив такий гуркіт, що вона заплющила очі. Але і з закритими очима вона бачила смутні тіні, що кружляли в смарагдовому сяйві. Все змішалося в неї в голові, думки розбігалися. Якась лють пронизала її тіло і душу.

Еббі стало боляче, ніби всередині щось розірвалося. Охнувши, вона відкрила очі. Від того місця, де стояли вони з Зеддом, у напрямку до протилежного берега котився жахливий вал зеленого полум'я. Вода встала стіною, немов у зливу — тільки ця злива обрушувалася не з неба на землю, а навпаки. Над поверхнею річки перепліталися блискавки.

І коли цей вал досяг берега, земля розкололася. З розлому, ніби кров, бризнули фіолетові блискавки.

Але найстрашнішим було виття, яке пролунало відразу ж слідом за цим. Еббі не сумнівалася, що це вили мерці. Їй здавалося, що її душа стогне від співчуття до криків, що наповнили повітря. Всередині зеленого валу мерехтливого вогню, що відходив все далі, кружляли і звивалися тіні. Вони кричали, благали і намагалися вирватися зі світу мертвих.

І тут Еббі зрозуміла, що це за стіна зеленого полум'я. Це була смерть, яка вторглася в світ життя.

Чарівник прорвав кордон між світами.

Еббі поняття не мала, скільки пройшло часу. У тому дивному світі світла, в якому вона купалася, часу не існувало, як не існувало і нічого міцного і матеріального. Не було жодного знайомого відчуття, за яке можна було б зачепитися, щоб усвідомити, що відбувається.

Еббі здалося, що зелений вал зупинився серед дерев на схилі пагорба. Дерева, під якими він прокотився, і ті, що вона бачила за мерехтливою завісою, почорніли і скорчилися від дотику самої смерті. Навіть трава, по якій пройшов цей страшний вогонь, пожовкла і почорніла, ніби випалена сонцем.

На очах у Еббі стіна помутніла. А потім стала то зникати, то знову з'являтися — іноді як мерехтливий зелений відблиск, а іноді — лише як слабкий серпанок на зразок туману, який щойно сів на землю.

І вона росла в довжину, ця стіна смерті, що перетнули світ живих.

Потім Еббі усвідомила, що знову чує шум річки, знайоме, заспокійливе дзюрчання, яке вона чула все життя і яке зазвичай не помічала.

Зедд стрибнув з каменю і допоміг злізти Еббі. Перед очима в неї все крутилося, і в голові була дивна дзвінка порожнеча.

Зедд клацнув пальцями, і камінь, на якому вони щойно стояли, підстрибнув у повітря. Еббі ахнула від переляку, а в наступну мить — вона навіть не повірила своїм очам — Зедд зловив камінь, який став зовсім крихітним, не більше яйця. Сунувши камінь в кишеню, чарівник підморгнув Еббі, і вона подумала, що це ще більш дивно, ніж навіть здоровенний валун, що став крихітним камінцем і лежить тепер у нього в кишені.

На березі їх чекали Мати-Сповідниця і чаклунка. Протягнувши руки, вони допомогли Еббі вибратися з води.

— Зедд, чому вона не рухається? — Похмуро запитала чаклунка.

На погляд Еббі, це прозвучало швидше як звинувачення, чому питання. Втім, Зедд все одно пропустив слова Делори мимо вух.

— Зедд, — пробурмотіла Еббі, — Прости мене! Це моя вина! Я не повинна була залишати її одну. Мені потрібно було залишитися. Прости.

Чарівник, не слухаючи, дивився на стіну смерті на протилежному березі. Він провів зігнутими пальцями по грудях, ніби закликаючи щось всередині себе.

І раптом, стрясаючи повітря, у нього в руках заревів вогонь. Зедд витягнув руки перед собою, немов підносив подарунок. Еббі заступила обличчя від нестерпного жару.

Зедд підняв над головою ревучий клубок рідкого полум'я. Клубок ріс в його руках, обертаючись і тремтячи, ревучи і шиплячи від люті.

Жінки відійшли назад. Еббі знала, що це за вогонь. Якось раз вона чула від матері слова «вогонь чарівника». Навіть тоді, не бачачи і не знаючи, як він виглядає, ці пошепки промовлені слова змусили здригнутися Еббі. Вогонь чарівника — це смерть, ним користуються, щоб знищити ворога. І те, що Зедд тримав в руках, не могло бути нічим іншим.

— За те, що ти вбив мою кохану, мою Ерілін, матір нашої дочки, і коханих багатьох ні в чому не винних людей, я шлю тобі, Паніз Рал, цей дар смерті, — прошепотів Зедд.

Він розвів руки. Рідке синьо-жовте полум'я, підкоряючись наказові, з ревом понеслося, набираючи швидкість, до землі Д'хари. Минувши річку, воно помчало, як розлючена, скажено ревуча блискавка, залишаючи за собою тисячі яскравих іскор. Вогонь чарівника пролетів над зростаючою зеленою стіною, трохи зачепивши її край. Зелене полум'я сколихнулося, і клаптики його потягнулися за жовто=синім вогнем чарівника, як дим за біжучим полум'ям. Смертельна суміш з ревом понеслася до горизонту. Всі стояли завмерши і дивилися вслід вогненній кулі, поки останній її відблиск не розтанув вдалині. Зедд, блідий і втомлений, повернувся до них. Еббі схопила його за балахон.

— Зедд, прости мене. Я не…

Він притиснув палець до її губ, і вона замовкла.

— Тебе дехто чекає.

Він показав кивком голови. Еббі обернулася. Біля кущів стояв Филип, тримаючи за руку Яну. Еббі ледь не задихнулася від щастя. Филип усміхнувся знайомою посмішкою. Поруч з ним стояв батько Еббі і, теж посміхаючись, схвально кивав дочці.

Еббі, витягнувши руки, помчала до них. Яна скривилася і сховалася за спину батька. Еббі впала на коліна перед донькою.

— Це мама, — сказав Филип Яні. — Просто у неї інший одяг.

Еббі збагнула, що Яна злякалася червоного шкіряного плаття, яке було на ній, і посміхнулася крізь сльози.

— Мама! — Закричала Яна, побачивши її усмішку.

Еббі обняла дочку і відчула на плечі ласкавий дотик руки Филипа. Піднявшись, Еббі обвила його рукою за талію. Іншою рукою вона продовжувала обіймати дочку. Батько ласкаво поплескав її по спині.

Зедд, Делора і Мати-Сповідниця повели їх на пагорб, де чекали інші колишні бранці. Там же стояли військові, головним чином офіцери, деяких з них Еббі впізнала, і чарівник Томас. Серед звільнених були жителі Конні Кроссінг, люди, які не надто поважали Еббі, дочку чаклунки. Але це були її земляки, її співвітчизники, люди, яких вона хотіла врятувати.

Зедд поклав руку Еббі на плече. Еббі з раптовим жахом помітила, що його хвилясті каштанові кучері стали біліші снігу. І їй не знадобилося дзеркала, щоб зрозуміти — після зіткнення зі світом мертвих її волосся стало таким же.

— Це Абігайль, дочка Хельзи, — голосно промовив чарівник, звертаючись до натовпу. — Вона прийшла в Ейдіндріл, щоб заручитися моєю допомогою. Хоча сама вона й не володіє магією, але завдяки їй ви здобули свободу. Вона має право на пошану від вас, тому що зважилася вимагати від мене врятувати вам життя.

Еббі подивилася спочатку на чарівника, потім на чаклунку і Матір-Сповідницю. Матір-Сповідниця посміхнулася їй. Еббі подумала, що це безсердечно, враховуючи, що дочку Зедда щойно зарізали у них на очах, і не помітила, як прошепотіла вголос ці слова.

Посмішка Матері-Сповідниці стала ще ширшою.

— Ти не пам'ятаєш? — Нахилившись ближче, запитала вона. — Забула, як ми його називаємо?

Еббі, в повній розгубленості від усього, що сталося, ніяк не могла збагнути, про що вона говорить. І коли Еббі прямо в цьому зізналася, Мати-Сповідниця з чаклункою поманили її в сторону і повели за собою повз могили, де Еббі поховала череп матері, до її дому.

Мати— Сповідниця штовхнула двері спальні. Там, на ліжку, затишно вкрита ковдрою, як і раніше мирно спала дочка Зедда. Еббі втупилася на неї, не вірячи своїм очам.

— Спритник, — нагадала Мати-Сповідниця. — Я ж казала тобі, яке ми йому дали прізвисько.

— І не дуже-то ласкаве, — буркнув Зедд, входячи в кімнату слідом за ними.

— Але… Як?.. — Еббі стиснула пальцями віскі. — Нічого не розумію…

Зедд махнув рукою, і тут Еббі вперше помітила лежаче за дверима тіло. Це був труп Маріски.

— Коли ти показувала мені спальню, — пояснив Зедц, — я залишив тут кілька пасток на випадок, якщо хтось прийде сюди зі злими намірами. І ця жінка загинула, тому що з'явилася сюди для того, щоб забрати мою дочку, поки вона спить.

— Ти хочеш сказати, що все це була лише ілюзія? — Нерозуміюче перепитала Еббі. — Але ж це жорстоко? Як ти міг?!

— Я — об'єкт помсти, — пояснив чарівник. — І я не хочу, щоб моїй дочці довелося розплачуватися тією ж ціною, яку нещодавно заплатила її мати. Оскільки заклинання убило цю жінку тоді, коли вона намагалася заподіяти зло моїй доньці, я зміг створити ілюзію, що їй це вдалося. Вороги цю жінку знали і знали, що вона служить Анарго. Так що я лише втілив те, що вони хотіли побачити, щоб переконати їх, налякати і змусити втекти, кинувши бранців. Я наклав на дочку закляття видимої смерті, щоб усі вирішили, ніби бачили, як її вбивають. Таким чином противник вважає, що моя донька мертва, і у нього немає причини полювати за нею. Я зробив це, щоб захистити її від небезпеки в майбутньому.

Чаклунка сердито глянула на нього.

— Будь на твоєму місці хтось інший, Зеддікус, я подбала б, щоб ти постав перед судом за таке заклинання, як закляття видимої смерті! — І тут же вона заусміхалася. — Відмінна робота, Чарівник Першого Рангу!

Офіцери дружно висловили бажання дізнатися, що відбувається.

— Сьогодні не буде битви, — повідомив їм Зедд. — Я покінчив з війною.

Пролунали захоплені крики. Еббі подумала, що, не будь Зедд Чарівником Першого Рангу, його взялися б качати. Ніхто так не радіє миру, як ті, чия робота полягає в тому, щоб боротися за нього.

Чарівник Томас, у якого тепер був куди більш шанобливий вид, відкашлявся.

— Зорандер, я… я просто не можу повірити тому, що бачили мої очі. — Тут до нього нарешті повернувся звичний сердитий погляд. — Але люди вже готові підняти бунт проти магії. А коли звістка про те, що трапилося, пошириться, стане ще гірше. З кожним днем все більше людей вимагають позбавити їх від магії, а ти підлив масла в вогонь. З цією стіною ми запросто можемо отримати повстання.

— А я як і раніше хочу знати, чому ця стіна не рухається, — прогарчала з-за спини Зедда Делора.

Зедд зробив вигляд, що не чув, і звернувся до старого чарівника:

— Томас, у мене є для тебе робота.

Він жестом наказав кільком офіцерам і чиновникам з Ейдіндріла наблизитися. — У мене є робота для всіх вас. Не дивно, що люди бояться магії. Сьогодні ми бачили один з найбільш смертельних її проявів. І мені зрозумілі їхні страхи. Якщо вони хочуть жити без магії — що ж, я задовольню їх бажання.

— Що?! — Скинувся Томас. — Ти не можеш покінчити з магією, Зорандер! Навіть ти не в змозі здійснити такий парадокс!

— Не покінчити з нею, а надати їм місце, де її немає, — сказав Зедд. — Я хочу, щоб ви сформували офіційну делегацію, яка об'їхала б всі країни Серединних Земель і оповістила людей про те, що всі, хто хоче покинути землі, де є магія, повинні відправитися на захід. Там вони зможуть почати нове життя в світі, де магії не буде. Я подбаю, щоб магія не тривожила їх мирне життя.

— Та як же ти можеш давати таку обіцянку! — Сплеснув руками Томас.

Зедд тицьнув пальцем собі за спину, де до неба підносилася стіна зеленого полум'я.

— Я встановлю другу стіну смерті, через яку ніхто не зможе пройти. По той бік буде земля, позбавлена?? магії. І там люди будуть жити без неї. Я хочу, щоб ви подбали про те, щоб про це стало відомо всім. Томас, а ти забезпечиш, щоб туди не проникла жодна людина, що володіє даром. У нас є книги, за допомогою яких ми можемо очистити обмежену територію від найменших слідів магії. Навесні, коли всі ті, хто захоче, виїдуть на нову батьківщину, а я поставлю другу стіну. І так доглянуть за ними добрі духи, і нехай не доведеться їм покаятися в тому, що їхнє бажання здійснилося.

Томас ткнув пальцем в стіну, яку Зедд вже привів у цей світ.

— А як щодо цієї? Якщо люди наткнуться на неї в темряві? Вони ж загинуть!

— І не тільки в темряві, — спокійно відповів Зедд. — Коли вона стабілізується, то стане майже невидимою. Доведеться створити прикордонну смугу і поставити людей її охороняти.

— Людей? — Перепитала Еббі. — Ти хочеш сказати, що маєш намір створити корпус вартових кордону? — Так, — Зедд підняв брови, — от саме. Відмінна назва! Правоохоронці кордону.

Після цих слів запанувала тиша. Всі спохмурніли, розуміючи серйозність виниклого становища. Еббі не могла собі уявити місце, де немає магії, але знала, як пристрасно багато хто бажає жити в такому світі. Нарешті Томас кивнув.

— Зедд, — сказав він, — цього разу я вважаю, що ти правий. Іноді нам доводиться служити людям, не надаючи їм допомоги.

Решта висловили схвалення, хоча, як і Еббі, знаходили це рішення занадто суворим.

Зедд споважнів.

— Отже, вирішено.

Повернувшись, він оголосив натовпу про те, що війні кінець, і про те, що чарівники нарешті задовольнять бажання тих, хто роками просив про одне й те ж: за межами Серединних Земель вони створять край, де не буде ніякої магії.

Поки в натовпі обговорювали несподівану новину і радісними криками вітали закінчення війни, Еббі пошепки звеліла Яні почекати хвилиночку разом з татом і, знайшовши хвилинку, відтягла Зедда в сторону.

— Зедд, можна з тобою поговорити? У мене є питання.

Зедд посміхнувся і, взявши Еббі під лікоть, підштовхнув до її будинку.

— Я хочу провідати дочку. Пішли зі мною.

Відкинувши минулі страхи, Еббі схопила за руки Матір-Сповідницю і Делору і потягла їх за собою. У них теж є право це дізнатися.

— Зедд, — почала Еббі, як тільки вони відійшли подалі від натовпу, — чи можу я дізнатися, як твій батько виявився в боргу перед моєю матір'ю?

Зедд посміхнувся:

— Мій батько нічого не був винен твоїй матері.

Еббі насупилася.

— А як же священний обов'язок, який перейшов від твого батька до тебе, а від моєї матері до мене?

— О, цей борг дійсно був. Тільки не твоїй матері були винні, а вона залишилася в боргу.

— Що?! — Еббі застигла на місці. — Що ти хочеш цим сказати?

Зедд посміхнувся.

— У твоєї матері були важкі пологи. Ви обидві могли померти. Мій батько з допомогою магії врятував її. Хельза благала його врятувати і тебе теж. Щоб зберегти тобі життя, батько, не думаючи про свою безпеку, трудився дуже довго, набагато довше, ніж можна чекати від чарівника. Твоя матір була чаклункою і розуміла, чого йому коштував порятунок твого життя. На знак вдячності вона присягнулася, що відтепер в боргу перед ним. А коли вона померла, її борг перейшов до тебе.

Еббі втупилася на нього, не вірячи своїм вухам. Її мати ніколи не казала, що це за борг.

— Але… але виходить, що тепер я в боргу перед тобою? Ти хочеш сказати, що цей священний обов'язок висить на мені?

Зедд відкрив двері в спальню і, посміхаючись, заглянув всередину.

— Борг виплачений, Еббі. У браслеті, який тобі дала мати, була вкладена магія, що зв'язувала тебе з боргом. Дякую тобі за порятунок моєї дочки.

Еббі глянула на Матір-Сповідницю. Ось вже дійсно Спритник!

— Але чому ти допоміг мені, раз у тебе не було переді мною священного обов'язку? Якщо насправді, навпаки, я була перед тобою в боргу?

— Ми не чекаємо нагород за допомогу. І ніколи не знаємо, яким чином будемо винагороджені — якщо взагалі будемо. Можливість допомогти — сама по собі нагорода. І інша нагорода не потрібна — та й навряд чи може бути нагорода краще.

Еббі подивилася на дівчинку, мирно сплячу в сусідній кімнаті.

— Я вдячна добрим духам, що змогли допомогти зберегти її життя в цьому світі. Хоча у мене і немає чарівного дару, але я передбачаю, що вона зіграє важливу роль не тільки в твоїй долі.

Зедд ліниво посміхнувся, дивлячись на сплячу дитину.

— Схоже, у тебе є дар провидіння, Еббі, тому що вона вже зіграла важливу роль у закінченні війни і таким чином врятувала життя багатьом людям.

— Я все ж хочу знати, чому ця штука, — чаклунка показала у вікно, — стоїть на місці? Передбачалося, що вона пронесеться по Д'харі і знищить там все живе, вб'є їх усіх до одного за те, що вони накоїли. — Її погляд став грізним. — Чому вона нікуди не рухається?

— Війна закінчена, — Зедд розвів руками, — і цього достатньо. Стіна є частиною Підземного світу, світу мертвих. Д'Хара не зможе піти на нас війною, поки стоїть така межа.

— І скільки вона протримається?

— Ніщо не вічне. — Зедд знизав плечима. — Але поки буде мир. Війні кінець.

Чаклунка не здавалася задоволеною.

— Але вони хотіли нас всіх знищити!

— Ну так тепер у них це не вийде. Делора, в Д'харі теж є люди, які ні в чому не винні. Те, що Паніз Рал бажав завоювати і поневолити нас, зовсім не означає, що всі д'харіанці — мерзотники. Багато жителів Д'хари страждають під важким гнітом. Яке право я мав убити всіх, включаючи і тих, хто не заподіяв нам ніякого зла і хто сам прагне прожити життя в мирі і спокої?

Делора провела долонею по обличчю.

— Зеддікус, іноді я тебе зовсім не розумію. Часом вітер смерті з тебе досить нікудишній.

Мати-Сповідниця стояла біля вікна, дивлячись в напрямку Д'хари. Вона повернулась до чарівника.

— Але там є й ті, хто з-за цієї стіни на все життя затаять на тебе злість, Зедд. Ти нажив собі непримиренних ворогів. І залишив їх в живих.

— Вороги — це ціна честі, — відповів чарівник.

Content

Гудкайнд Террі Борги предків

Террі Гудкайнд БОРГИ ПРЕДКІВ