Гудкайнд Террі

Перше Правило Чарівника

Террі Гудкайнд

ПЕРШЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Ця лоза виглядала дивно. Плямисті темні листочки щільно притискалися до лозин, які в свою чергу стискували мертвою хваткою молоде деревце ялиці. Гілки ялиці всохли і поникли, з пошкодженої кори сочилася смола. Враження було таке, ніби ще трохи, і дерево протяжно застогне на свіжому ранковому вітрі. З-під листя лози, немов виглядаючи по сторонах небажаних свідків, виглядали стручки.

Річард звернув увагу на запах, схожий на запах розкладання чогось і без того мерзенного. Намагаючись придушити гнітючий відчай і привести думки в порядок, Річард скуйовдив п'ятірнею густе волосся. Адже він шукав саме цю лозу… Що ж далі? Він пошукав поглядом навколо, але інших таких лозин не помітив. В усьому іншому Верхній Мисливський ліс виглядав цілком звично. Клени, уже злегка зачеплені багрянцем, гордовито похитували новим убором на легкому вітерці. Ночі ставали все прохолоднішими, і скоро до клена приєднаються їхні побратими з Оленячого лісу. Дуби ж не бажали поступатися осені і поки не міняли свої темно-зелені плащі.

Річард провів в лісах велику частину свого життя. Він знав тут всі рослини — якщо не за назвами, то хоча б на вигляд. Його друг Зедд брав із собою хлопчика на пошуки цілющих трав з раннього віку. Він показував йому, які потрібно збирати, пояснював, де їх знайти, і знав назви всіх трав, чагарників і дерев, які тільки траплялися їм на очі. Вони вели бесіди про все на світлі, і старий завжди тримався з ним на рівних, вислуховуючи Річарда з такою ж мірою серйозності, з якою той говорив. Саме Зедд пробудив у Річарда спрагу до знань.

Але таку лозу Річард бачив раніше лише одного разу, і то не в лісі. Він знайшов її росток в батьківському домі, в синьому глечику, який Річард ще дитиною сам зліпив із глини. Батько був торговцем і, часто роз'їжджаючи по справах, привозив з мандрів придбані при нагоді рідкісні речі. Багато заможних людей прагнули потрапити до нього заради цих знахідок. Батькові ж, судячи з усього, цікавіше було шукати, ніж знаходити. Він завжди з радістю розлучався з черговою дивиною і пускався на пошуки нової.

Коли батько бував у від'їзді, Річард проводив час у суспільстві Зедда. Старший брат Майкл не відчував ніякого інтересу ні до лісів, ні до бесід зі старим Зеддом, віддаючи перевагу товариству багатих однолітків. Минуло вже без малого п'ять років з тих пір, як Річард покинув батьківський дах і зажив самостійним життям. Однак він ще частенько відвідував батька — не те що брат. Майкл вічно посилався на зайнятість і рідко викроював час для візитів. Їдучи, батько зазвичай залишав в синьому глеку записку, в якій повідомляв Річарду останні новини або переказував свіжі плітки. Іноді в глечику виявлялися листівки з видами далеких місць, в яких батько побував.

Коли три тижні тому брат прийшов і сказав, що батько убитий, Річард відразу зібрався в дорогу. Майкл марно відмовляв його, запевняючи, що нема чого йому туди ходити і нічого там робити. Річард давно вийшов з того віку, коли в усьому корився братові.

Річарда не пустили в кімнату, де лежало тіло батька. Але він все-таки встиг помітити великі бурі плями — підсохлі калюжі крові на дощатій підлозі. Річард завмер, нічого більше не бачачи; все закрутилося перед очима. Потім він тинявся по будинку, і неголосні розмови стихали при його наближенні. Співчуття лише загострювали горе, терзало серце. Кілька разів до слуху Річарда долинали уривки розмов про те, що діється у районі кордону. Якісь дикі чутки.

Про чаклунство.

Юнака потряс розгром, який панував в маленькому будиночку. Усередині немов пронісся смерч. Рідкісні речі залишилися на місцях. Синій «поштовий» глечик як і раніше стояв на полиці. У ньому-то Річард і знайшов гілочку лози, яка одразу ж перекочувала до нього в кишеню. Річард так і не зміг вгадати, що хотів повідомити йому батько.

Річарда охопив відчай, і, хоча у нього залишався брат, він відчув себе сиротою. Вік ніяк не захищав його від гіркоти самотності. Один проти цілого світу — це почуття Річард пізнав ще в дитинстві, коли померла мати. Правда, маленький Річард завжди знав, що, хоча батько часто і надовго відлучався з дому, він обов'язково повертався. Але тепер він вже не повернеться ніколи.

Майкл ні за що не дозволив би молодшому братові здійснювати розшуки вбивці. Він так прямо і сказав: цим займаються найкращі армійські шукачі, і він бажає, щоб Річард, заради власного ж блага, тримався від них подалі. Тому Річард просто приховав від Майкла гілочку і почав пропадати на цілі дні. Він шукав лозу. Три тижні блукав він по Оленячому лісі, обійшов всі стежки, навіть ті деякі, про які знав лише з чуток.

Нарешті, всупереч здоровому глузду, він поступився неясному голосу, який немов нашіптував йому щось з глибини свідомості, і попрямував до самого кордону Мисливського лісу. Цей шепіт будив в Річарда неясне відчуття, ніби йому, Річарду, якимось чином відомо щось, що має відношення до вбивства батька. Шепотіння дражнило його, знущалося, викликаючи оманливе відчуття, ніби ось-ось все встане на свої місця. Зневірившись розгадати таємницю, знесилений Річард переконував себе, що голос — плід запаленої, охопленої горем уяви, а насправді ніякого шепоту немає, але сподівався, знайшовши лозу, все ж отримати відповідь.

І ось він її знайшовв і не знав, що робити далі. Шепотіння перестало мучити його, затаїлося. Та ні ж, це ж не більше ніж плід уяви! Що за маячня — наділяти фантазії власним життям. Хіба цьому вчить його Зедд?

Річард підняв очі на високе дерево, яке задихалося в передсмертній агонії. Він знову повернувся думками до смертй батька. У будинку знаходилася лоза. А тепер лоза вбиває це дерево, і в цьому немає нічого доброго. І нехай батька вже не повернути, але він не дозволить відбутися ще одному вбивству. Міцно вхопившись за стебло, Річард потягнув його на себе і, сильно смикнувши, відірвав її від стовбура. І тоді лоза його вжалила. Один зі стручків вистрілив йому чимось в ліве зап'ястя. Річард здригнувся від болю і відсахнувся. З подивом оглянувши ранку, він виявив щось на зразок шипа, що встромився в руку. Це вирішило справу. Лоза — породження зла. Річард потягнувся за ножем, щоб витягти шип, але ножа на поясі не виявилося. Після першого здивування йому все стало ясно. Він вилаяв себе за те, що настільки піддався переживанням: збираючись до лісу, забув про таку необхідну річ, як ніж. Спробував витягнути шип нігтями. Однак той, немов живий, вп'явся ще глибше. Намагаючись підчепити шип, Річард натиснув нігтем великого пальця поперек ранки, але чим сильніше він надавлював, тим глибше заходив шип. А коли Річард спробував було розколупати ранку, з шлунку раптом піднялася противна хвиля нудоти, і від цього наміру довелося відмовитися. Шип пропав в крові, яка повільно сочилася з ранки.

Знову озирнувшись, Річард примітив оранжево-червоне листя маленького «нянькиного» деревця, зігнувся під вагою темно-синіх ягід. Під деревцем він знайшов те, що шукав — приховану біля коренів ом-траву. Відчувши полегшення, він обережно витягнув із землі ніжне стебло і легенько вичавив на ранку краплю клейкої прозорої рідини. При цьому він подумки подякував старому Зедду, який навчив його цій нехитрій премудрості. Ом-трава швидко загоює рани. М'які пухнасті лиски її завжди нагадували Річарду про Зедда. Омів сік притупив біль, але тривога не зникла: Річард як і раніше не міг видалити шип і відчував, як той все глибше занурюється в м'які тканини.

Присівши навпочіпки і викопавши руками невелику ямку, Річард посадив в неї ом-траву і підіткнув навколо стебла мох, щоб рослина могла знову прижитися.

Раптово всі лісові звуки разом замовкли, настала мертва тиша. Піднявши очі, Річард здригнувся: по землі, по кронах, по листю пронеслася чорна тінь. У височині пролунав пронизливий свист. Тінь була лякаюче величезною. Птахи зірвалися з гілок і, тривожно голосячи, розлетілися в усі сторони. Річард задер голову, виглядаючи джерело переполоху. На мить йому здалося, ніби він бачить щось дуже велике, велике і червоне. Але він не зміг як слід розгледіти. Пригадалися відгомони чуток і пересудів про поширення з-за кордону якоїсь грізної небезпеки. І тут же немов мороз пройшов по шкірі і пробрав Річарда до кісток.

«Якщо лоза — породження зла, — подумав він, — ця капость в небі, мабуть, буде погірше». Старовинне прислів'я свідчило:» Зло породжує трьох дітей». Річард вирішив, що йому зовсім не хочеться зустрітися з третім з них.

Відкинувши страхи, Річард побіг геть. «Все це не більш ніж довільна забобонна балаканина», — переконував він себе. Він спробував зрозуміти, чим могло бути те, що він встиг помітити — червоне і дуже велике, — але нічого не вийшло: те, що літає, не буває таким величезним. Може, це просто хмара або гра світла? Ні, себе не обдуриш — ніяка це не хмара.

Часто поглядаючи вгору і намагаючись розгледіти хоч що-небудь крізь просвіти крон, він побіг до огинаючої пагорб стежки. Стежка йшла по краю різкого ухилу, і Річард задумав без перешкод оглянути звідти небо. Мокрі після нічного дощу гілки дерев били його по обличчю, кущі чіплялися за одяг. Він біг, перестрибуючи повалені дерева і невеликі кам'янисті осипи. Плями світла дражнили, спокушаючи поглянути на небо, але потрібний огляд поки не відкривався. Річард почав задихатися, піт холодними струмками стікав по обличчю, серце калатало. Не розбираючи дороги, він мчав вниз по схилу. Нарешті, ледь не валячись з ніг, він вибрався на стежку.

Обвівши поглядом небо, Річард зауважив темну пляму. Вона була вже далеко і стало занадто малою, щоб розібрати деталі. «Правда, — вирішив Річард, — у цього щось є крила». Він примружився, прикривши очі рукою, намагаючись переконатися, що в яскравій синяві дійсно миготять крила. Темна пляма ковзнула за пагорб і пропала. Річард навіть не зміг би з упевненістю стверджувати, що вона дійсно червона.

Перевівши дух, Річард втомлено опустився на гранітний валун біля стежки і, дивлячись на озеро, що називалося Трант, яке лежало біля підніжжя пагорба, став задумливо обламувати сухі гілочки зростаючого поруч молоденького деревця. Може, сходити до брата і розповісти про лозу і про червону летючу тварюку в небі? Ні, Майкл просто посміється. Річард і сам раніше сміявся над подібними вигадками. До того ж Майкл розсердиться на нього за те, що він знаходився так близько від кордону, і не послухався наказу не робити самостійних розшуків вбивці. Річард розумів, звичайно — брат переживає за нього, інакше не бурчав б так часто. Але ж і Річард — вже дорослий і має право відмахнутися від набридлих моралей, а незадоволені погляди брата він як-небудь переживе.

Річард обломив ще один прутик і в досаді кинув його на плоский валун. Мабуть, вибирати не доводиться. Зрештою, Майкл завжди всіх повчав, як слід чинити, навіть батька.

Річард подумки осмикнув себе. Не можна судити Майкла занадто строго, тим більше сьогодні, коли у брата знаменний день. Сьогодні він вступає на посаду Першого Радника, і відтепер розпоряджатиметься всім: не тільки Хартлендом, але і всіма містами і селищами Вестланда, з усіма жителями, включаючи і сільських. Буде відповідати за всіх і за все. Майкл заслужив підтримку Річарда, він потребує її: брат теж втратив батька. Церемонія вступу має відбутися сьогодні вдень. У будинку Майкла намічається велике свято, прибудуть впливові пани з найбільш віддалених меж Вестланда. Річарду теж потрібно бути присутнім. Що ж, принаймні пригостять там на славу. Він раптом зрозумів, що зголоднів.

Розмірковуючи так, Річард дивився на протилежний берег синіючого далеко внизу Транта. Навіть з цієї висоти в прозорій воді виднілися темно-сині глибокі вири, зелені підводні зарості й бурі плями кам'янистого дна. На краю озера, то зникаючи за деревами, то знову з'являючись, петляла соколина стежка. Річард не раз ходив по ній. Навесні стежка робилася болотистою і слизькою, але зараз, в кінці року, повинна бути твердою і сухою. Північніше і південніше від неї ходити бувало страшнувато — занадто близько до кордону. Тому більшість подорожніх її уникали, вважаючи за краще дорогу через Оленячий ліс. Річард піднаймався лісовим провідником і допомагав бажаючим благополучно перетинати ці ліси. Правда, подорожуючі сановники наймали місцевого провідника в основному заради престижу.

Раптом Річард зауважив краєм ока якийсь рух на стежці. Він пильно вдивився через озеро в дальній її кінець. Ось знову щось майнуло крізь тонку завісу листя. Сумнівів не залишалося: там йшов чоловік. Можливо, це його друг Чейз? Хто ж іще, крім сторожа кордону, наважиться бродити по цих місцях?

Схопившись з каменю, Річард відкинув прутики і покрокував вперед. Людина продовжувала рухатися по стежці і тепер з'явилася на відкритому місці біля краю озера. Ні, це не Чейз… це дівчина. У сукні. Що за незнайомка наважилася забратися так далеко в Мисливський ліс, та ще й в сукні? Річард спостерігав за нею, поки вона йшла вздовж берега. Незнайомка, слідуючи звивинам стежки, то зникала, то знову з'являлася. Несхоже, щоб вона поспішала, але і млявою її ходу ніяк не можна було назвати. Дівчина крокувала розмірено і впевнено — ні дати, ні взяти досвідчена мандрівниця. Втім, це було зрозуміло, адже в околицях Транта немає людського житла.

Тут увагу Річарда привернув новий рух. Він знову окинув поглядом ліс. Позаду незнайомки з'явилося ще кілька людей. Троє… ні, четверо чоловіків у лісових плащах з капюшонами. Вони слідували за нею на деякій відстані, причому переміщалися крадькома, перебігаючи від дерева до дереву, озираючись і вичікуючи. Річард випростався. Його очі, прикуті до переслідувачів, широко розкрилися.

Вони кралися за незнайомою мандрівницею.

Він відразу зрозумів: ось він, третій виплодок зла.

2

В першу мить Річард заціпенів. Він не міг зрозуміти, що відбувається і як вести себе в такій ситуації. Хто знає, може, ці четверо в плащах зовсім не замишляють недоброго? Може, варто ще трохи почекати, подивитися, що буде далі? Але якщо це дійсно лиходії і незнайомій мандрівниці загрожує смертельна небезпека, тоді кожна секунда на рахунку. Він ризикує запізнитися зі своєю допомогою. З іншого боку, чи вправі він вплутуватися в чужі справи? Та ще й ніж! Треба ж було саме сьогодні проявити таку неуважність! Багато ж толку від нього, беззбройного, в сутичці з чотирма здоровенними бандитами! Річарда охопило почуття повної безпорадності. Він розгублено дивився на незнайомку, яка продовжувала спокійно крокувати по стежці, не підозрюючи про навислу над нею загрозу.

Що чекає її?

Річард гарячково шукав вихід з положення. Він підібрався, як хижак перед стрибком. Кров шалено застукала в скронях, обличчя запалало, дихання почастішало і стало переривчастим. Раптом він виразно пригадав, що далі в тому напрямку, куди прямує незнайомка, вправо від соколиної стежки відгалужується ледь помітна стежка. Але от де саме? Соколина стежка огинає озеро ліворуч, потім різко йде на підйом по схилу пагорба. Значить, Річард зараз стоїть зовсім недалеко від стежки, трохи правіше. Отже, якщо дівчина нікуди не зверне, він просто дочекається її тут і попередить про небезпеку. А що далі? Крім того, переслідувачі можуть випередити його і наздогнати незнайомку раніше… План дій, спочатку неясний, але все більш і більш чіткий, став промальовуватися у нього в голові. Тепер він знав, що робити. Струсивши заціпеніння, Річард щодуху помчав вниз, назустріч дівчині.

Тільки б встигнути добігти до розвилки, поки вона не пройшла мимо! Тільки б лиходії не напали раніше! Річард виведе її з лісу по тій вузенькій стежині — вона віддаляється від кордону, від небезпеки, а там вже рукою подати до Хартленда, невеликого містечка, де можна розраховувати на допомогу. Треба трохи краще приховати сліди, щоб переслідувачі, нічого не помітивши, продовжували йти по основній стежці. Поки вони зрозуміють, в чому справа, їх неспіймана жертва буде вже у безпеці.

Річард ще не встиг повністю прийти в себе після погоні за страшною крилатою твариною і біг тепер насилу, задихаючись і обливаючись потом. Вітер свистів у вухах, сонячні відблиски зліпили очі. Стежка петляла по лісі, але зараз це було тільки на руку: дерева приховували Річарда від четвірки негідників, а м'який хвойний килим, що застеляв землю, приглушав тупіт.

Він злегка знизив темп, вишукуючи поглядом розвилку. Всі знайомі орієнтири ховалися за деревами, і він боявся пропустити її, не помітивши. Адже бокова стежка така вузька! А дорога все петляла і петляла, і за кожним поворотом Річард, сподіваючись нарешті побачити розвилку, падав духом. Але він змушував себе бігти далі і думав про те, що скаже незнайомці. Череда образів стрімко проносилася в його мозку. Дівчина може не повірити йому, прийняти його за бандита. А у них так мало часу! Як переконати її в тому, що він не бажає їй зла?

Задихаючись, судорожно ковтаючи повітря, він біг по стежці. Страшна думка прийшла йому в голову: якщо він запізниться, не встигне до розвилки раніше, ніж там опиниться незнайомка, їм — кінець. Бо тоді доведеться або вступити у відкриту сутичку з переслідувачами, або рятуватися втечею. І в тому, і в іншому випадку він дуже втомився, щоб сподіватися на удачу. Ця думка підстьобнула його, Річард зібрав залишок сил і кинувся вперед ще швидше. Незважаючи на осінню прохолоду, він задихався від спеки, піт струмками стікав по спині, застилав очі. Все навколо зливалося в одну суцільну розмиту пляму.

Перед черговим поворотом Річард дивом помітив довгоочікувану розвилку. Ще мить, і він пробіг би мимо. Зупинившись, Ричард насамперед уважно обстежив стежку. Все в порядку — незнайомки тут ще не було. Здається, встиг. Він полегшено зітхнув і, нарешті дозволивши собі розслабитися, в повній знемозі впав на землю. Потім, вирівнюючи подих, став на коліна. Ну що ж, поки все йде за планом. Йому вдалося випередити незнайомку, тепер залишається чекати її тут і постаратися переконати у своїх добрих намірах. І зробити це треба якомога швидше, інакше буде пізно.

Весь мокрий і скуйовджений, сидячи на землі і морщачись від болю в лівому боці, Річард подумав, що збоку він, мабуть, виглядає досить нерозумно. А раптом дівчині зовсім нічого не загрожує? З чого він це взяв? Може, вона ще зовсім молоденька, от і вирішила пограти в розбійників зі своїми дружками або старшими братами? Ото вони посміються, коли побачать його!

Річард подивився на руку, ужалений лозою. Шкіра навколо ранки почервоніла і запалилася, немов від опіку. Він знову подумав про жахливу крилату тварюку, яка пролетіла над лісом. Потім думки його повернулися до незнайомцки. Він чітко поновив на пам'яті її образ, поведінку, ходу. Ні, це не хода безтурботної дівчини. Вона йшла спокійно і розмірено, прекрасно знаючи, куди йде і навіщо. Так ходять дорослі.

Річард знову відчув крижаний жах, що охопив його при вигляді чотирьох істот, що скрадалися по її слідах, немов хижаки. Третє породження зла!.. Річард рішуче похитав головою. Ніяка це не гра. Він відразу зрозумів. Ні, не гра. Вони переслідують її.

Річард піднявся з землі. Перш ніж випростатися на повний зріст, він зігнувся, обхопив руками коліна і зробив кілька глибоких вдихів.

Він був готовий до зустрічі з незнайомкою. Але коли та з'явилася з-за дерев, у нього на мить перехопило подих. Висока, струнка, майже одного з ним зросту, вона була в білій сукні з квадратним вирізом. Позбавлена яких би то не було прикрас, вишукана у своїй простоті, сукня спадала м'якими складками, підкреслюючи красу і витонченість її фігури. Гладка блискуча тканина, погойдувана вітерцем, немов пестила незнайомку. Густе каштанове волосся легкою хвилею струмувало по її спині. Єдине, що видавало в невідомій мандрівницю, — бежевий шкіряний мішечок, вміло приторочений до поясу.

Вона зупинилася, і складки сукні, що гойдалося при ходьбі на зразок королівської мантії, разом поникли, зібравшись біля ніг.

Річард ступив назустріч, але зупинився на чималій відстані, побоюючись стривожити її своїм раптовим появою. Вона ж продовжувала стояти нерухомо, зберігаючи гідність, і без тіні страху поглядала на Річарда смарагдово-зеленими очима. Брови незнайомки запитально зігнулися, нагадуючи крила хижого птаха. Погляди їх зустрілися, і Річарду здалося, що він розчиняється, зникає, стає частиною незнайомки. Він раптово зрозумів, що знав її все життя, вона завжди була поруч, і всі його бажання — не більш ніж відображення її бажань, її потреб, її волі. Він відчував, що перестає існувати як особистість. А незнайомка все дивилася йому в очі, немов намагаючись проникнути питальний поглядом в найпотаємніші глибини його свідомості. «Я тут, щоб врятувати тебе», — подумки промовив він, і слова ці чітко, як ніколи, прозвучали у нього в голові.

Погляд її пом'якшав, напруга спала. Щось в її очах приваблювало Річарда. Розум. Там світився розум, а ще — чистота і цілісність натури. Річард зрозумів, що все в порядку. «Час дорогй!» — Схаменувся він.

— Я сидів там, нагорі, — почав він, махнувши рукою в бік пагорба, — і побачив тебе.

Вона глянула в зазначеному напрямку, але побачила лише густі крони дерев. Річард розгублено замовк, обурюючись себе за такий дурний промах. Незнайомка очікувально дивилася на нього.

Він почав знову, намагаючись говорити якомога спокійніше:

— Я сидів на вершині пагорба і побачив тебе. Ти йшла вздовж берега, а за тобою кралися якісь люди.

Зовні спокійна, вона не зводила з нього напруженого погляду.

— Скільки їх?

«Дивне питання», — подумав Річард, але слухняно відповів:

— Четверо.

Рум'янець зник з її обличчя. Вона стривожено обернулася, обводячи очима околиці і пильно вдивляючись у кожну підозрілу тінь. Потім глянула на Річарда. Тепер її смарагдові очі дивилися на нього допитливо.

— Ти вирішив допомогти мені? — Якби не страшна блідість, вона здавалася б абсолютно спокійною.

— Так.

Її погляд знову пом'якшав.

— Що ми повинні робити?

— Тут є вузенька стежина. Треба звернути туди. Ці люди нічого не помітять і підуть далі по дорозі. Поки вони здогадаються, в чому справа, ми будемо далеко.

— А якщо вони підуть за нами?

— Я знищу сліди. Вони нічого не помітять. Ні, ні. — Намагаючись надати переконливості своїм словам, він енергійно захитав головою. — Послухай, у нас мало часу…

— Ну а якщо все-таки помітять? — Перервала вона його на півслові. — Що тоді?

Річард уважно подивився на дівчину.

— Вони дуже небезпечні?

— Дуже.

Вона вся стиснулася, і в очах її на частку секунди відбився сліпий, льодовий жах. Річард встиг перехопити погляд. Його пробрав озноб, але вже в наступну мить він зумів взяти себе в руки, скуйовдив п'ятірнею шевелюру і рішуче сказав:

— Нічого, стежка надто вузька, їм не вдасться оточити нас. Тим більше, що по узбіччях — непрохідні хащі.

— Ти озброєний?

Він заперечливо похитав головою, не в силах що-небудь сказати від досади на власну неуважність. Незнайомка все зрозуміла і кивнула в відповідь.

— Тоді поспішімо.

Зробивши вибір і прийнявши рішення, вони замовкли, побоюючись привернути увагу переслідувачів. Річард швидко, вміло знищив сліди і жестом велів дівчині йти вперед. В разі чого, він опиниться між нею і бандитами. Вона слухняно рушила у вказаному напрямку. Ні тіні сумніви не відбилося на її обличчі. Блискуча біла тканина знову ожила та м'яко заструмувала в такт легким крокам незнайомки. Стежка петляла по Мисливському лісі, пробиваючись крізь суцільні зарості чагарнику і молодих дерев. Подорожні просувалися вперед немов по вузькому тунелю, нічого не бачачи навколо, крім вікових ялин і буйної молодої порослі. Час від часу він обертався на ходу, перевіряючи, чи немає погоні. У межах видимості переслідувачів не було. Незнайомка швидко крокувала попереду, підганяти її не доводилося.

Незабаром стежка пішла на підйом. Грунт під ногами став твердим і кам'янистим. Стовбури дерев потроху розступалися, утворюючи невеликі просвіти. Дорога вела вздовж глибоких темних ярів, петляла по усипаних прілим листям річищах. Сосни та ялинки змінилися березами, вони хитали кучерявим кронами і обсипали подорожніх осіннім золотом. Сонячні відблиски на землі зливалися в один химерний, мінливий візерунок. Темні розводи на білосніжних стовбурах, ніби уважні очі, доброзичливо дивилися на подорожніх, підбадьорюючи і вселяючи надію. Ніщо не порушувало миру і спокою, що панував в гаю. Навіть рідкісне хрипке каркання ворон звучало не настільки тривожно, як звичайно.

Тим часом стежинка вивела подорожніх до підніжжя високої, химерної гранітної скелі. Річард добре знав це місце, яке славилося тим, що будь-який, навіть самий тихий звук, відбиваючись від каменя, багаторазово підсилювався і розносився далеко по навколишніх горбах. Він нечутно наблизився до незнайомці, приклав палець до губ і жестом дав зрозуміти, що йти слід обережно, ступаючи лише на камені, покриті мохом. Густий шар листя приховував під собою сухі, зрадницьки похрустуючі під ногами гілки. Річард розворушив листя і показав одну з них, зобразивши, ніби ламає. Дівчина розуміюче кивнула і, підібравши поділ сукні, зробила крок було на камінь, але Річард тихо торкнув її за руку, попереджаючи про ще одну небезпеку: мох був мокрим і слизьким. Незнайомка посміхнулася, знову кивнула і швидко пішла вперед. Посмішка зігріла Річарда, ненадовго притупила болючу тривогу і вселила впевненість. Тепер йому здавалося, що все буде добре.

Стежка неухильно вела вгору, і чим вище вони піднімалися, тим рідше на їх шляху траплялися дерева. Родючий грунт залишився позаду, внизу, а тут, серед каменів, не могла прижитися майже жодна рослина. Лише зрідка погляд натикався на викривлені маленькі деревця в кам'янистих ущелинах, притиснуті до землі в безперервній боротьбі з вітром. Потім зникли і ці карлики. Ліс скінчився.

Тепер вони йшли серед скель. Часом стежка зникала, ставала непомітною. Часом з'являлися помилкові стежки. Незнайомка стала часто зупинятися і запитливо озиратися на свого провідника, але той кожен раз заспокоював її, показуючи то жестом, то поглядом потрібний напрям. «Цікаво, як її звуть? — Подумав Річард. — Втім, зараз не час для розмов».

Підйом став зовсім крутим. Ця ділянка шляху була важкою навіть для досвідчених мандрівників, проте незнайомка йшла так же легко і швидко, як і раніше, не виявляючи ознак втоми. Тільки зараз Річард зміг розгледіти її взуття — міцні, зручні черевички з м'яким шкіряним верхом. Так, мабуть, тривалі переходи їй не в новинку.

Минуло вже більше години, як позаду залишилося останнє дерево, а стежинка продовжувала вести їх все вище, до самого сонця. Хартленд знаходився в західній стороні, але, огинаючи валуни, вони відхилилися на схід. Зараз втікачам це було тільки на руку, адже зловмисникам, якщо ті все ще переслідують їх, доведеться дивитися проти сонця. І все ж не варто було втрачати пильності. Подорожні йшли, низько пригинаючись до землі. Річард раз у раз озирався назад. Погоні ніде не було видно. Звичайно, вранці, біля озера, бандити теж намагалися нікому не попадатися на очі і ховалися досить вміло. Але тут, на відкритій місцевості, сховатися ніде. Річард помалу заспокоївся. Швидше за все, четверо мерзотників залишилися на Соколиній стежці. З кожним кроком втікачі віддалялися від кордону і наближалися до Хартленда, і з кожним кроком у Річарда росла впевненість в успіху. План спрацював.

А між тим біль в руці не вгамовувалася. Тепер вона різко пульсувала, немов при нариві. Річард почав подумувати про привал, але незнайомка рішуче крокувала вперед, наче зовсім не втомилася. Вона поспішала так, наче погоня слідувала за нею по п'ятах. Річард згадав, як вона стиснулася від жаху, коли він запитав, наскільки небезпечні ті негідники. Так, мабуть, привал робити рано.

Час минав, і ранкова прохолода змінилася спекою. День видався незвичайно теплим для осені. Рідкісні хмарки неспішно ковзали по блакитній гладі небес. Одне з них привернуло увагу Річарда. Хмара була схожа на звиту змію, готову до нападу. Він згадав, що вже бачив раз таку хмару. Тільки от коли? Вчора чи сьогодні? Не забути б при зустрічі розповісти про це Зедду. Старий знав мову хмар, і Річарду частенько доводилося терпеливо вислуховувати довгі повчання наставника про важливість небесних знамень. Напевно, Зедд теж зараз стежить за хмарою і гадає, чи помітив щось його учень.

Біля південного схилу Тупої гори стежка різко пішла вгору. З одного боку вузеньку доріжку обмежувала прямовисна скеля зі зрізаною вершиною, завдяки чому гора і отримала свою назву. З іншого — зяяла бездонна прірва. Поглядам подорожніх відкрилася чудова панорама: зліва губилися в серпанку відроги прикордонних гір, внизу простягався на багато миль дрімучий Мисливський ліс. Подекуди на зеленому тлі траплялися дивні бурі плями. Найбільше їх було поблизу від кордону. «Вмираючі дерева», — зметикував Річард. Він зрозумів, що тут не обійшлося без лози.

Втікачі стрімко просувалися вперед по вузькій підступній стежці. Ця ділянка шляху проглядалася наскрізь, і ніде було сховатися від стороннього погляду. Переслідувачам нічого не варто було виявити їх. Одне втішало: спускаючись з плато, стежка бігла вниз, до Оленячого лісу, до міста, до людей. Навіть якщо лиходії розкрили маневр і пустилися навздогін, вони далеко відстали. Стежка стала трохи ширше, і Річард міг би вже йти поруч з супутницею. Але він вирішив спершу переконатися у відсутності погоні. Міцно вхопившись за край скелі, він перехилився вниз і уважно промацав поглядом доступний простір… Нічого, крім скель і валунів. Потім він озирнувся і подивився назад. Дорога залишалася порожня.

Заспокоївшись, Річард повернувся до дівчини. Та завмерла посеред стежки. Складки сукні застигли, обернувшись навколо її ніг.

Попереду, загороджуючи дорогу, стояли двоє. Річард був не боязкого десятка і відрізнявся гарною тілобудовою. Але в порівнянні з ними, він виглядав безпорадним немовлям. Лиця злочинців були заховані під капюшонами, але навіть лісові плащі не могли приховати їх потужної статури.

Річард нічого не розумів: як зловмисникам вдалося випередити їх?

І він, і його супутниця миттєво оцінили ситуацію і розвернулися, збираючись пуститися у втечу. Але з нависаючої над стежкою скелі прямо перед ними впали два канати, і ще двоє переслідувачів сковзнули на дорогу. Шлях до відступу був відрізаний. Ці двоє виглядали настільки ж переконливо, як і перші. Повне бойове озброєння, приторочене до ременів, загрозливо виблискувало в променях полуденного сонця.

Річард розвернувся на каблуках лицем до першої парі негідників. Ті спокійно відкинули капюшони. Їх суворі обличчя, обрамлені густим світлим волоссям, були наділені якоюсь жорстокою красою.

— Іди своєю дорогою, хлопчисько, ти нам не потрібен. У нас справа до дівчини, — Хрипким басом сказав один з тих, що перегородили шлях. За зовнішньою дружелюбністю в голосі прозвучала погроза, невблаганна і гостра, як клинок.

Бандит ліниво стягнув шкіряні рукавички і, заткнувши їх за пояс, перестав звертати на Річарда увагу. Він явно не вважав серйозною перешкодою якогось юнця. Судячи з усього, цей тип був ватажком, оскільки інші троє, поки він говорив, мовчки чекали.

Ніколи раніше Річарду не доводилося потрапляти в подібний перепліт. Він завжди добре тримав себе в руках і благополучно уникав відкритих конфліктів. Зазвичай йому не було важко звернути назріваючу сварку в жарт, а коли слова не діяли, вистачало спритності та вміння припинити сутичку, перш ніж справа доходила до серйозного кровопролиття. У самому крайньому випадку він не вважав негожим просто втекти. Зараз все складалося інакше. Ці люди явно не збиралися вести світські бесіди і анітрохи його не боялися. І втекти він не міг.

Річард глянув в зелені очі своєї гордої і сміливою супутниці і прочитав в її погляді відчайдушне благання про допомогу. Він схилився до неї і тихо, але твердо сказав:

— Я тебе не покину.

Дівчина ледь помітно зітхнула, кивнула і торкнулася його руки.

— Тримайся між ними і ні в якому разі не дозволяй їм наблизитися до мене одночасно, — прошепотіла вона. — І ще: коли вони підійдуть, що б не трапилося, не торкайся до мене.

Вона стиснула його руку і заглянула в очі, чекаючи підтвердження. Річард не зрозумів, що вона задумала, але кивнув, погоджуючись.

— І нехай допоможуть нам духи добра, — прошепотіла незнайомка.

Вона впустила руки вздовж тіла і повернулася до злочинців, що стояли позаду. Її обличчя зробилося лякаюче нерухомим, позбавленим будь-якого виразу.

— Іди своєю дорогою, хлопче, — зі сталлю в голосі повторив ватажок. В синіх очах бандита розгорявся вогонь люті. — Останній раз пропоную!

Річард проковтнув слину. Намагаючись говорити спокійно і впевнено, відповів:

— Ми підемо удвох.

Його серце стислося від страху: кров шалено застукала в скронях.

— Не сьогодні, — зауважив ватажок.

Все було сказано, і він витягнув з-за пояса зловісно поблискуючий кривий кинджал. Другий бандит мовчки витягнув з піхов короткий меч. Недобре усміхнувшись, він злегка провів лезом по своєму могутньому передпліччю — клинок зафарбувався кров'ю. Ззаду теж почувся дзенькіт сталі. Страх паралізував Річарда. Події розвивалися дуже стрімко, не залишаючи втікачам ні єдиного шансу. Жодного!

Всі троє на частку секунди завмерли, і раптом бандит, видавши войовничий клич, рушив прямо на нього. Річард здригнувся від думки, що ці четверо готові на все. Володар короткого меча наближався. Тут же Річард почув і чийсь ривок за спиною — інші двоє напали на незнайомку.

І раптом, в ту саму мить, коли меч, спрямований в юнака, вже майже торкнувся його грудей, повітря струсонув найсильніший, громоподібний, хоча й беззвучний, удар. Сила його була така, що страшна біль пронизала кожну клітинку тіла Річарда, біль зметнулася стовпом, і тут же її немов вітром здуло.

Нападник теж відчув біль і, продовжуючи летіти на Річарда, на мить відволікся, глянувши йому за спину. Цієї миті Річарду виявилося достатньо. Він різко впав на спину і ногами зіштовхнув противника з обриву. Так і не випустивши з руки непотрібної тепер зброї, бандит упав навзнак на гостре каміння і залишився лежати на ньому з широко розкритими, здивованими очима.

Тим часом один з тих, що були позаду, теж полетів зі скелі, пронизаний кинджалом. Річард не вірив своїм очам. Але не встиг він схаменутися, як на нього кинувся ватажок, явно не залишивши наміру у що б то не стало прорватися до незнайомки. Він вдарив Річарда кулаком в сонячне сплетіння і відкинув до гранітної стіни. Задихнувшись від болю, юнак врізався головою в граніт. Свідомість зникала. Всіма силами намагаючись утримати її, він чіплявся за одну думку, що залишилася — ні в якому разі не допустити, щоб головоріз добрався до мети.

Річард сам не зрозумів, звідки у ньоговзялися сили. Здоровою рукою він вчепився в ватажка і рвонув його на себе. Сині очі противника загорілися такою лютою ненавистю, що Річарду стало страшно, як ніколи в житті. Він зрозумів, що це кінець. Відточений клинок кривого кинджала сліпучо блиснув на сонці і по широкій дузі невблаганно кинувся йому в груди.

І тут, незрозуміло звідки, між ними виник останній з четвірки, озброєний закривавленим мечем, і завдав ватажкові смертельного удару в живіт, а потім сам, не помітивши в запалі сутички краю обриву, звалився в прірву разом зі своєю жертвою. І ще довго в повітрі чулося відлуння його передсмертного крику.

Раптово настала тиша. Приголомшений Річард довго дивився на краєць обриву, боячись озирнутися і побачити свою недавню супутницю мертвою і понівеченою. Нарешті він примусив себе повернути голову. Здивуванню його не було меж: жива і неушкоджена, незнайомка сиділа, втомлено прихилившись до гранітної стіни скелі. Вона дивилася кудись удалину порожнім, відсутнім поглядом. Вони знову були одні.

Річард опустився поруч з нею притулившись до гарячого валуна. Голова розколювалася від отриманого удару. Він ні про що не запитував — головне, з дівчиною нічого не трапилося. Його переповнювали суперечливі почуття, і говорити поки що не хотілося. Вона, мабуть, відчувала те ж саме.

Незнайомка помітила у себе на долоні кров і машинально витерла її об камінь, додавши ще одну пляму до тих, що вже червоніли на скелі. Річарду стало погано.

Він все не міг повірити, що вони живі. Як їм вдалося вижити? Це здавалося чудом. Що сталося? І що означав беззвучний грім? А біль, що пронизав все тіло? Він ніколи не відчував нічого схожого. Згадавши свої відчуття, Річард здригнувся. Як би там не було, те все зробила незнайомка. Створивши щось з напалими на них головорізами, вона врятувала і себе, і Річарда. Спосіб виходив за рамки його розуміння, але зараз він і не відчував особливого бажання вникати в цю загадку.

Незнайомка повернула голову.

— Я навіть не знаю, як тебе звати. Давно хотіла запитати, але не можна було розмовляти. — Вона махнула рукою, показуючи кудись вниз, в прірву. — Я так боялася… Я не хотіла, щоб нас виявили.

Річарду здалося, що вона ось-ось розридається, але, подивившись на неї уважніше, він зрозумів, що помилився. А в нього ридання і справді підступали до горла. Він мовчки кивнув і сказав:

— Мене звати Річард Сайфер.

Незнайомка вдивлялася в його обличчя. Легкий вітерець грав каштановими пасмами її волосся. Вона посміхнулася.

— Мало хто зважився б залишитися зі мною.

Голос дівчини діяв заворожуюче, в її очах знову заблищали смарагдові іскорки. У Річарда перехопило подих.

— Ти виняткова особистість, Річард Сайфер.

Він відчув, що червоніє. Вона відвела погляд, відкинула волосся, що впало на обличчя, і зробила вигляд, ніби нічого не помітила.

— Я… — Вона хотіла сказати щось, але в останній момент передумала. Потім знову глянула на нього. — А мене звуть Келен, Келен Амнелл.

Річард довго дивився їй в очі.

— Ти теж дивовижна людина, Келен Амнелл. Мало хто зміг би триматися, як ти.

Келен нітрохи не зніяковіла, а подарувала Річарду ще одну, особливу посмішку — Так, не розтискаючи губ, посміхаються люди, посвячені в таємницю, відому їм одним.

Річард потер болісний набряк на потилиці, перевіряючи заодно, чи немає там крові. Як не дивно, крові не було. Знову намагаючись зрозуміти, що сталося під час сутички, він глянув на дівчину. Що вона зробила і як? Спочатку пролунав страшний беззвучний грім, і Річарду вдалося зіштовхнути першого противника у прірву. В цей час інший нападник, який перебував за спиною Річарда, ні з того ні з сього вразив кинджалом свого ж спільника, потім убив ватажка і загинув сам.

— Келен, друже мій, поясни, якщо можеш, як сталося, що ми залишилися в живих, а ті четверо загинули?

Вона подивилася на Річарда з погано прихованим подивом.

— Ти це серйозно?

— Що серйозно? — Вона зам'ялася.

— Назвав мене другом.

Річард знизав плечима.

— Звичайно. Ти ж сама сказала, що я не кинув тебе в біді. Так поступають справжні друзі, хіба ні? — І він усміхнувся.

Келен опустила очі.

— Не знаю. — Вона мовчки потеребила рукав сукні. — У мене ніколи не було друзів. Хіба що сестра… — Її голос якось дивно зірвався.

— Значить, тепер вони з'явилися, — бадьоро заявив Річард. — В кінці кінців, ми ледь викрутилися з цієї халепи. Ми захищали один одного як друзі і врятувалися.

Келен мовчки кивнула. Річард задумався, дивлячись на розкинутий внизу Мисливський ліс. Він завжди відчував себе там, як вдома. Крони дерев, освітлені теплим осіннім сонцем, слабо тремтіли на вітрі. Його погляд ковзнув вліво і знову наткнувся на зловісні бурі плями. Гинучі дерева самотньо стояли в оточенні зелених побратимів. До тих пір, поки він сьогодні вранці не побачив своїми очима лозу, йому і в голову не приходило, що це зло поширюється по лісах, спускаючись з прикордонних відрогів. У своїх прогулянках Річард рідко забрідав так близько до кордону, і то або під час полювання, або коли шлях його лежав по Соколині стежці. Кордон — смерть. Кажуть, той, хто посміє його перейти, поплатиться не тільки життям, а й душу свою втратить. Правоохоронці кордону пильно стежили за тим, щоб хто-небудь ненароком не забрідав в небезпечну зону.

Річард, не повертаючи голови, зиркнув на Келен.

— Ну, а як бути з другою частиною питання? Як нам вдалося залишитися в живих?

— Я думаю, нам допомогли добрі духи, — не дивлячись на нього, відповіла Келен.

Річард не повірив, але не став допитуватися правди, хоча йому дуже хотілося її знати. Не в його правилах було випитувати чужі секрети. Батько навчив його поважати право інших людей зберігати таємниці. Свого часу дівчина, якщо вважатиме за потрібне, сама довіриться йому. А наполягати він не буде.

У кожного є таємниці, вже в нього самого — то точно. І зараз, після загибелі батька, після всіх подій сьогоднішнього дня, ці таємниці неприємно закопошилися в глибині свідомості.

— Келен, — вимовив він, намагаючись надати голосу підбадьорливу інтонацію, — Бути друзями — не значить обов'язково говорити абсолютно все. Якщо ти не хочеш мені про щось розповідати, то й не треба. Я все одно залишуся твоїм другом.

Вона кивнула, але очей так і не підняла.

Річард встав з каменю. Голова гула, біль в руці не вгамовувалася, а після удару розболілися і груди. На довершення всього він відчув, що страшно голодний. Майкл! Річард зовсім забув, що у брата сьогодні свято. Сонце стояло вже високо. Він зрозумів, що ризикує запізнитися. Встигнути б до початку урочистої промови Майкла. Треба покликати з собою Келен і розповісти братові про чотирьох бандитів. Майкл допоможе захистити дівчину.

Річард простягнув Келен руку, щоб допомогти їй встати. Вона з подивом втупилася на нього. Юнак мовчки чекав. Келен подивилася йому в очі і несміливо простягнула руку.

Річард посміхнувся.

— Невже тобі ніколи не подавали руки?

— Ніколи. — Вона уникала його погляду.

Щоб зам'яти незручність, Річард поспішно заговорив про інше.

— Коли ти в останній раз їла?

— Два дні тому, — відповіла вона безбарвним, позбавленим інтонацій голосом.

Його брови здивовано зметнулися вгору.

— Виходить, ти ще голодніша, ніж я! Ходімо зі мною до мого брата, там нас нагодують. — Він глянув вниз, на розпростерті тіла бандитів. — Доведеться розповісти йому про напад. Він вирішить, що робити. — Річард повернувся до дівчини. — Келен, а хто були ці люди?

Її погляд став жорстким і суворим.

— Таку четвірку називають Квод. Щось на зразок загону найманих вбивць. Їх посилають… — Вона осіклася. — Загалом вбивати людей. — Лице Келен знову стало суворо-спокійне, такий вираз Річард бачив біля розвилки. — Я думаю, чим менше людей про мене знатиме, тим у більшій я буду безпеці.

Річард злякався. Він в житті не чув нічого подібного. Скуйовдивши волосся, юнак спробував зібратися з думками. В голові замигтіли невиразні, уривчасті спогади. Річард зрозумів, що повинен задати одне питання, і водночас боявся відповіді.

Він твердо подивився дівчині в очі і, сподіваючись на сей раз почути правду, запитав:

— Келен, звідки прийшов цей Квод?

Вона витримала його погляд.

— Напевно, вони вистежили мене ще в Серединних Землях і йшли по п'ятах через кордон.

Річард покрився холодним потом, мороз пробіг по шкірі, волосся встали дибки. Потім у ньому почав повільно наростати гнів, заворушився підозри.

Вона бреше. Ніхто не в змозі перейти кордон.

Ніхто.

Ніхто не може ні пройти в Серединні Землі, ні повернутися звідти. Давно, коли Річарда ще й на світі не було, кордон міцно запечатали.

Серединні Землі — країна чаклунства.

3

Майкл жив в солідному білокам'яному особняку, що ховався в глибині парку, віддалік від дороги. При першому погляді на цю добротну масивну споруду вражав уяву дах. Його схили під найнеймовірнішими кутами складалися в вигадливі геометричні конструкції, увінчані скляним куполом. До особняка вела тіниста дубова алея. Вона перетинала широкий газон і заглиблювалася в парк, розбитий в строгому класичному стилі. У всьому панувала симетрія. Пишні клумби рясніли не по сезону яскравими квітами. Восени такі квіти можна виростити лише в оранжереях. Річард вирішив, що садівники висадили їх на клумби спеціально на честь урочистої події.

По парку неспішно походжали елегантно одягнені гості. Річард гостро відчув власну недоречність. Він з'явився на свято прямо з лісу, в похідної одязі, весь обдертий і забруднений. Але часу зайти додому і привести себе в порядок вже не залишалося. Втім, Річарда мало турбувала думка оточуючих. Занадто важко було в нього на душі, щоб дбати про світські умовності. Дурниці це. Є проблеми важливіші.

Келен, одягнена в вишукане біле плаття, анітрохи не виділялася на тлі гостей. Нікому навіть у голову прийти не могло, що ця елегантна дама щойно пройшла довгий шлях і пережила чимало небезпек. Річарду згадалася смертельна сутичка на Тупій горі. Він здивувався: стільки крові пролилося, а на білосніжному вбранні його супутниці не залишилося ні єдиної плямочки.

Келен звернула увагу, наскільки стурбували Річарда її слова про кордон, і вона тактовно уникала розмов на цю тему: Річарду потрібен час, щоб усвідомити і обдумати почуте. А поки дівчина з живим інтересом розпитувала нового друга про Вестланд, про тутешні звичаї, про людей і, звичайно, про нього самого. Річард розповів, що живе один, в маленькому будиночку, далеко від міста. Що йому частенько доводиться супроводжувати подорожніх через Оленячий ліс.

— У тебе вдома є вогнище? — Поцікавилася вона.

— Так.

— А ти розводиш вогонь?

— Звичайно. Всякий раз, коли готую їжу. А що? — Здивувався Річард.

Вона знизала плечима і відвела очі.

— Так, нічого. Просто мені давно не доводилося сидіти біля вогню. От і все.

Після сьогоднішніх пригод Річард відчував себе виснаженим. Ось вже кілька тижнів його не відпускав біль втрати, але знайомство з Келен принесло радість. Не біда, якщо вона часом напускає на себе таємничість. Це неважливо.

— Ваше запрошення? — Гукнув його хтось ззаду хрипким басом.

Запрошення? Річард обернувся, бажаючи побачити того, хто задає йому подібні питання, і наткнувся на пустотливий погляд Чейза. Річард радісно посміхнувся. Він міцно потиснув старому приятелеві руку.

Високий, широкоплечий, з пишною копицею світло-русявого волосся, Чейз, хоча і був ровесником батька Річарда, виглядав молодшим своїх років. Легка сивина у скронях не старила Чейза, а тільки надавала особливої чарівності його зовнішності. З нагоди торжества він навіть не полінувався поголитися, що робив нечасто. З-під густих брів кущистих уважно дивилися карі очі. За довгі роки служби у стража кордону виробилася звичка постійно обстежувати поглядом околиці, не зраджуюча йому навіть при розмові, через що у співрозмовника могло скластися враження, що слухач він неуважний. А даремно. Від слуху Чейза, так само як і від погляду, не могло сховатися нічого. Річард знав, що при всій удаваній поважності його друг міг у разі необхідності проявляти чудеса спритності і швидкості. Ремінь Чейза з одного боку прикрашала пара кинджалів, а з іншого — булава з шістьма гострими лезами. Короткий меч, арбалет і сагайдак, повний бойових стріл із сталевими зазубреними наконечниками, довершували екіпіровку.

— Схоже, ти зібрався з боєм прориватися до бенкетного столу? — з'єхидничав Річард, злегка піднявши брову.

Чейз нахмурився.

— Я тут не в гостях. — Він глянув на Келен.

Річард відчув незручність. Він узяв дівчину під руку і підвів до Чейзу. На відміну від свого супутника, вона відчувала себе невимушено.

— Познайомся, Чейз. Це Келен. Вона — мій друг. — Річард посміхнувся. — А це — Делл Брендстон, всі звуть його Чейзом. Ми знайомі багато років. З ним ми в повній безпеці. — Він повернувся до Чейза. — Ти теж можеш довіряти їй.

Келен підняла очі на Чейза, кивнула й привітно усміхнулася.

Страж кордону відповів дружнім кивком. Він беззастережно поклався на рекомендації Річарда. Чейз ковзнув поглядом по натовпу, перевіряючи, не чи викликає їх трійця підвищеного інтересу в когось із гостей. Запобігаючи цьому, він запропонував перебратися з залитих сонцем сходинок в більш затишне місце, подалі від цікавих очей.

— Твій брат викликав усіх стражів кордону. — Він замовк, обводячи поглядом околиці. — В якості особистої охорони.

— Що? Та це ж позбавлене всякого сенсу! — Річард не вірив власним вухам. — У його розпорядженні вся армія і Охорона Порядку. Навіщо викликати ще і стражів кордону?

Чейз поклав долоню на руків'я кинджала.

— Справді, навіщо? — На його обличчі не відбивалося ніяких емоцій. Він давно навчився володіти собою. — Можливо, ми потрібні йому для більшої помпезності. Вартових кордону в місті побоюються. З тих пір, як убили твого батька, ти все бродиш по лісах. Не хочу сказати, що на твоєму місці я повів би себе інакше. Я кажу це тільки до того, що ти давно не з'являвся в місті. А тут кояться дивні речі. Щоночі до твого брата потайки приходять якісь типи. Майкл називає їх «стурбованими громадянами». Несе всяку нісенітницю про змови проти законного уряду. Понаставив вартових на кожному розі.

Річард озирнувся, але нікого з правоохоронців не побачив. Він знав, що це ще нічого не означає. Якщо страж кордону побажає залишитися непоміченим, він може стояти у тебе на нозі, а ти його не побачиш.

Чейз затарабанив пальцями по руків'ю кинджала.

— Повір на слово, моїх хлопців тут немає.

— Гаразд. А чому ти думаєш, що Майкл неправий? Адже ж вбили батька Першого Радника.

Погляд Чейза висловив явне сумнів у розумовій повноцінності співрозмовника.

— Я тут кожного покидька знаю. Немає ніякої змови. Будь це правдою, тут, може, і почалася б потіха. Тільки боюся, що зараз я виступаю в ролі придворного лякала. Майкл велів мені постійно триматися на виду. — Погляд Чейза став жорсткішим. — А що стосується вбивства твого батька… Ми пройшли з Джорджем Сайфером довгий шлях, коли тебе ще в помині не було. Задовго до того, як виникли кордони. Він був гарною людиною, я пишався його дружбою. — В очах Чейза спалахнув гнів. — Я викрутив немало рук, розмовляючи з усяким набродом. — Він переступив з ноги на ногу, звично ковзнув поглядом по сторонах і повернувся до Річарда. Риси його обличчя спотворила лють. — Як слід викрутив. Можеш мені повірити, цим покидькам довелося дуже несолодко. Якщо б вони хоч щось знали, вони б і батька рідного заклали, аби скоріше закінчити наші приємні бесіди. Ні, Річард. Все марно. Ніхто нічого не знає. Зі мною такого ще не траплялося. Я вийшов на полювання і не зміг взяти слід. Запаху не чую.

Чейз склав руки на грудях і оглянув Річарда з голови до п'ят. В очах його майнула посмішка.

— До речі, про покидьків. Що з тобою сталося? Ти як дві краплі води схожий на будь-кого з моїх підопічних.

Річард швидко обмінявся поглядом зі своєю супутницею і подивився на Чейза.

— Ми були нагорі, в Мисливському лісі. — Він перейшов на шепіт. — На нас напала четвірка бандитів.

Чейз здивовано підняв брову.

— Невже хто-небудь з моїх приятелів?

Річард негативно похитав головою.

Чейз нахмурився.

— Куди ж вони поділися після зустрічі з вами?

— Ти знаєш стежку по верху Тупої гори?

— Зрозуміло.

— Вони там. Внизу, на скелях. Нам довелося з ними поговорити.

Чейз розвів руками і здивовано втупився на Келен і Річарда.

— Піду, гляну. — Його брови зійшлися у перенісся. — Як вам це вдалося?

Річард знову переглянувся з Келен.

— Думаю, нас захистили добрі духи.

Страж межі не намагався приховати недовіри.

— Гаразд, нехай так. Тільки не раджу розповідати цю байку Майклу. Боюся, він не повірить в добрих духів.

Чейз довго і уважно дивився на них.

— Якщо хочете, можете зупинитися у мене. Там вас ніхто не наважиться зачепити.

Річард був би радий прийняти його запрошення, але подумав про дітей Чейза. Ні до чого накликати на них небезпеку. Сперечатися не хотілося, тому він вдячно кивнув і заговорив про інше.

— Мабуть, нам пора. Майкл напевно звернув увагу, що мене до сих пір немає.

— Стривай, — зупинив його Чейз. — Тебе розшукував Зедд. Ти йому навіщось терміново знадобився. Він здорово стурбований. Каже, це дуже важливо.

Річард глянув на небо і знову побачив хмару, яка нагадувала змію.

— Мені теж не завадило б з ним поговорити.

Він попрямував було до будинку, але Чейз ще не скінчив.

— Річард! — Погляд одного пропалював юнака наскрізь. — Скажи-но, а що це ти втратив у Верхньому Мисливському лісі?

— Те ж, що й ти. Я намагався винюхати слід, — спокійно відповів Річард.

Погляд Чейза пом'якшав, в ньому з'явилася звичайна насмішкуватість.

— І як? Почув?

Річард кивнув і показав ужалену руку.

— Вони кусючі.

Розпрощавшись з Чейзом, Річард і Келен влилися в загальний потік запрошених і через парадний вхід попрямували по мармурових сходах в розкішний приймальний зал.

Річарда завжди більше приваблювала теплота дерева, але брат стверджував, що побудувати дерев'яний будинок — справа нехитра. На це здатний будь-який голодранець. А ось для того, щоб звести будівлю з мармуру, потрібно праця десятків, якщо не сотень ледарів, що задовольняються дерев'яними хатинами. Річард пам'ятав часи, коли жива була мама, а вони возилися з братом в піску і зводили цілі міста та надійні фортеці з палок. Тоді Майкл допомагав йому. Як би йому хотілося, щоб і зараз він міг розраховувати на допомогу брата!

Рідкісні знайомі з числа гостей вітали Річарда порожньою натягнутою посмішкою або квапливим потиском руки. Келен же була чужинкою. Тому Річарда не дуже дивувала спокійна впевненість, з якою та трималася в світському суспільстві. Йому вже приходило в голову, що його нова знайома належить до знатного роду. Наймані вбивці не полюють за простими людьми.

Річард помітив, як важко йому посміхатися старим знайомим. Якщо чутки про чудовиськ, що з'являються з-за кордону, підтвердяться, Вестландцям загрожують чималоо небезпек. Жителі прикордонних селищ уже не ризикують ночами виходити з будинків. Подейкують, ніби останнім часом біля кордону стали знаходити обгризені людські останки. До сих пір він вважав, що ці люди померли своєю смертю, а вже потім їхні тіла стали здобиччю диких звірів. Таке траплялося завжди, і нічого страшного він тут не знаходив. Річарду заперечували, що цього разу мова йде не про диких звірів, а про чудовиськ які спускаються з неба. Він тільки посміювався над подібними забобонами.

До сьогоднішнього дня.

Юнака охопило почуття самотності. Навколо веселилася на дозвіллі світська публіка, а він був збентежений і пригнічений і нічого не міг з собою вдіяти. До кого звернутися за порадою? Хіба що до Келен? Вона одночасно і притягувала Річарда, і лякала його. Варто було згадати сутичку на Тупій горі, і відразу неприємний холодок піднімався звідкись зі дна душі. Йому хотілося піти звідси і відвести з собою Келен.

Можливо, Зедд знає, що робити. У ті часи, коли кордону ще не існувало, Зедд жив в Серединних Землях. Старий мало кому про це розповідав. Річарда мучило незрозуміле передчуття, близьке до впевненості, що все, що відбувалося тепер біля кордону має якесь відношення до вбивства батька, а смерть батька, в свою чергу, якимось чином пов'язана з його власною таємницею. Таємницею, яку батько довірив тільки йому. Йому одному і більше нікому.

Келен поклала долоню йому на руку.

— Вибач, я не знала… про твого батька. Мені дуже шкода.

Страшні події дня ненадовго заступили думки про батька, але розмова з Чейзом знову роз'ятрила рану. Річард ледь знизав плечима.

— Дякую.

Він почекав, поки мимо них не пройшла чергова гостя, розряджена в дорогі сині шовки, прикрашені білим мереживом. Річард навмисно опустив очі, бажаючи уникнути світських посмішок і порожніх розмов.

— Це трапилося три тижні тому.

Він в скупих словах повідав Келен про ті страшні події. Її очі засвітилися співчуттям.

— Мені дуже шкода, Річарде. Може, тобі краще побути одному?

Він насилу видавив посмішку.

— Ні, все в порядку. Я вже достатньо часу провів на самоті. Коли поруч друг, з яким можна поговорити, це тільки допомагає.

Келен відповіла ледь помітною посмішкою, і вони стали просуватися далі крізь натовп запрошених. Річард гадав, куди міг подітися брат. Дивно, що його до цих пір не видно.

У юнака зовсім пропав апетит, але він пам'ятав, що Келен вже два дні нічого не їла. При цьому вона поглядала на столи, заставлені наїдками, з такою байдужістю, що Річард захопився її завидним самовладанням.

До нього долинули спокусливі запахи делікатесів, і Річард зрозумів, що і сам не проти підкріпитися.

— Зголодніла? — Тихенько запитав він.

— Дуже.

Він підвів її до довгого столу, що ломився від страв. Чого там тільки не було! Димляча печеня, гаряча картопля, копчена риба, курчата, індички, всілякі салати, овочеві, м'ясні та цибульні супи, скибки хліба, сир, пироги, свіжі фрукти, тістечка, різноманітні вина, ель. Навколо столу проворно снували слуги, миттєво поповнюючи забрані страви.

Келен з цікавістю оглянула дівчат-служниць.

— Я бачу, дехто з прислуги носить довге волосся. У вас це не заборонено?

— Ні, — здивувався Річард, — у нас кожен вільний вибирати собі зачіску за смаком. Ось, подивись! — І він непомітно вказав на жваво розмовляючих ошатних дам. — Це радниці. Бачиш, у одних довге волосся, в інших — коротше. Як кому подобається. — Він глянув на Келен. — А тобі не велять стригти волосся?

Її брови зметнулися.

— Велять? Ніхто не має права навіть просити мене про це. Просто на моїй батьківщині довжина волосся строго регламентується положенням в суспільстві.

— Отже, ти дуже знатна особа? — Він пом'якшив питання жартівливою посмішкою. — Якщо, звичайно, судити по твоєму розкішному довгому волоссі.

Вона невесело посміхнулася.

— Дехто так вважає. Не дивно, що ти подумав про це після ранкових подій. Ми можемо бути тільки тим, ким є насправді. Не більше, але й не менше.

— Гаразд. Якщо я запитав, про що не слід, можеш просто дати мені стусана.

Знайома напівусмішка освітила її обличчя. Зовсім така, як тоді, на горі. Посмішка спільниці. Річард посміхнувся. Він повернувся до столу і відшукав свої улюблені ласощі — свинячі реберця під гострим соусом. Поклав на білу тарілку і простягнув Келен.

— Спершу спробуй ось це. Не пошкодуєш.

Дівчина тримала тарілку у витягнутій руці і підозріло роздивлялася її вміст.

— З чого це приготовано?

— Зі свинини, — здивовано відповів Річард. — Ну, знаєш, з м'яса поросят. Спробуй, не бійся. Чесне слово, нічого смачнішого ти тут не знайдеш.

Вона заспокоїлася, піднесла тарілку ближче і взялася за їжу. Сам він ум'яв більше півдюжини реберець, з неослабним апетитом беручись за кожен наступний шматок.

Покінчивши з реберцями, Річард поклав на тарілки кілька ковбасок.

— А тепер спробуй ось це.

До Келен повернулася колишня підозрілість.

— З чого їх готують?

— Свинина, яловичина, всякі спеції, вже не знаю точно які. А що? Ти не їсиш чогось певного?

— Та, неважливо, — ухильно відповіла вона, беручись за ковбаску. — Можу я попросити трохи гострого супу?

— Звичайно.

Він налив суп в тонку білу чашу з золотим обідком і простягнув її Келен в обмін на порожню тарілку.

Відсьорбнувши ковток, дівчина радісно заусміхалася.

— Як здорово! Прямо зовсім як той, що я готувала вдома. Не думаю, що наші країни сильно відрізняються одна від одної.

Річард піднісся духом. Поки його подруга допивала бульйон, він спорудив бутерброд зі шматочками курчати і простягнув їй, забравши спорожнілу чашу. Келен взяла бутерброд, відкусила шматочок і попрямувала в інший кінець залу. Річард поспішив за нею, час від часу відповідаючи на привітання. Знайомі кидали здивовані погляди на його неохайний брудний одяг. Келен зупинилася біля мармурової колони і повернулась до нього.

— Будь такий добрий, принеси мені шматочок сиру.

— Із задоволенням. Якому ти віддаєш перевагу?

— На твій розсуд. — Вона повільно обводила поглядом присутніх.

Річард став пробиватися крізь натовп до столу з пригощенням. Він вибрав дві скибочки сиру, одну з яких із задоволенням з'їв по дорозі до Келен. Дівчина взяла протягнутий шматочок, але їсти не стала. Пальці її розтулилися, і сир впав на підлогу.

— Щось не так?

— Ненавиджу сир, — відсторонено промовила Келен, напружено вдивляючись в протилежний кінець залу.

— Навіщо ж ти просила його принести? — Насупився Річард. В його голосі з'явилися нотки роздратування.

— Продовжуй дивитися на мене, — сказала Келен. — Позаду тебе, в тому кінці залу, стоять двоє чоловіків. Вони стежили за нами. Мені хотілося з'ясувати, хто саме їх цікавить, ти чи я. Коли ти пішов за сиром, вони стали спостерігати за тобою, не звертаючи на мене ніякої уваги. За тобою стежать!

Річард обійняв її за плечі і плавно розвернув, бажаючи непомітно розгледіти тих двох. Він ковзнув поглядом поверх голів до дальнього кінця залу.

— Нічого страшного. Це люди Майкла. Вони мене знають. Напевно, ламають голову, звідки я міг з'явитися в такому непотребному вигляді. — Він зазирнув їй в очі і заговорив упівголоса. — Все в порядку, Келен, розслабся. Твої переслідувачі мертві. Тобі нічого не загрожує.

Вона похитала головою.

— Далі буде гірше. Не варто було мені залишатися з тобою. Не хочу накликати на тебе біду. Ти і так вже ризикнув життям заради мене. Ти — мій друг.

— Ніякий Квод тебе більше не вислідить. Це неможливо, адже ти в Хартленді.

Річард говорив з повною упевненістю. Він досить знав про стеження, щоб відповідати за свої слова.

Келен кінчиком пальця підсікла комір його сорочки і потягнула на себе. Зелені очі спалахнуло гнівом.

— Коли я йшла з Серединних Земель, — хрипко прошепотіла вона, ледве не цідячи слова, — п'ятеро чарівників наклали на мої сліди найсильніші чари. Ніхто не повинен був знати, куди я пішла. Ніхто не міг піти слідом. Коли я пішла, всі п'ятеро вбили себе, щоб ніхто не змусив їх видати таємницю! — Келен зціпила зуби, на очах у неї виступили сльози, по тілу пробігла судома.

Чарівники! Річард остовпів.

Коли йому вдалося оговтатися від шоку, він м'яко розтиснув пальці, які вчепилися в комір, взяв її руку в долоні і тихо сказав:

— Прости мене.

— Річард, я боюся! Я смертельно налякана! — Вона затремтіла. — Не будь тебе… Ти навіть уявити собі не можеш, що б вони зі мною зробили. Смерть здалася б мені кращим виходом. Ох, Річард, ти нічого про них не знаєш. Ти не знаєш, що це за люди. — Вона похитала головою, вся у владі кошмару.

У Річарда мурашки побігли по шкірі. Він відвів її за колону, подалі від цікавих очей.

— Прости мене, я не знав. Я нічого не розумію. Тобі, по крайній мірі, хоч щось відомо, а я ніби блукаю в пітьмі. Мені теж страшно. Сьогодні на горі… Ніколи в житті так не боявся! Не так вже й багато я зробив для нашого спасіння. — Її слабкість надавала йому мужності. Необхідно було заспокоїти і підбадьорити її.

— Ти зробив достатньо, щоб переламати ситуацію, — вона насилу вимовляла слова. — Достатньо, щоб врятувати нас. Ти кажеш, що твоя заслуга невелика. Це неважливо. Якби не ти… Одне те, що я прийшла сюди разом з тобою, вже може накликати на тебе нещастя. Я не хочу цього, Річард.

— Цього не станеться. — Він ще міцніше стиснув її руку. — У мене є друг, його звуть Зедд. Можливо, він навчить нас, як вчинити, щоб ти опинилася в безпеці. Він має славу дивака, але я не зустрічав нікого розумнішого і спритнішого. Якщо хто і знає, що робити, так це Зедд. Ти боїшся, що вони скрізь знайдуть тебе, значить, бігти нікуди і нема чого. Дозволь відвести тебе до Зедда. Як тільки Майкл закінчить виступ, ми підемо до мене. Відпочинемо, посидимо біля вогню, а вранці вирушимо до Зедда. — Він раптом посміхнувся і кивнув на вікно. — Подивися!

Вона обернулася і за високим стрілчастим вікном побачила Чейза. Страж кордону озирнувся, змовницьки підморгнув і, посміхнувшись, продовжив оглядати околиці.

— Чейзу Квод здався б просто забавою. Він ще розповів би тобі пару байок, поки розбирався з ними. Ми його попередили, і тепер він подбає про нашу безпеку.

Її обличчя освітилося скороминучою посмішкою і одразу знову посмутніло.

— Це ще не все. Я не сумнівалася, що варто мені дістатися до Вестланда, як я опинюся в повній безпеці. Так повинно було бути. Річард, мені вдалося перетнути кордон лише за допомогою магії. — Її всю трясло, але впевненість юнака потроху вселяла в неї надію. — Не знаю, як ці люди пройшли за мною. Це неможливо! Вони навіть не повинні були знати, що я покинула Серединні Землі. Значить, з якихось причин правила змінилися. Тепер можна чекати чого завгодно.

— Завтра спробуємо розібратися. А зараз ти в безпеці. Наступному Кводу потрібно кілька днів, щоб дістатися до Вестланда. Адже так? Значить, у нас поки що є час. Що-небудь придумаємо.

Вона кивнула.

— Спасибі тобі, Річард Сайфер. Дякую, друже. Тільки знай: якщо я відчую, що можу накликати на тебе біду, я піду, не чекаючи, поки з тобою щось трапиться. — Вона відняла руку і змахнула сльози. — Я не наїлася. Давай візьмемо ще чого-небудь. Можна?

— Зрозуміло, — посміхнувся Річард, — а чого б ти хотіла?

— Трохи твоїх улюблених ласощів.

Вони повернулися до столу і взялися за їжу в очікуванні Майкла. Річарду стало трохи легше. Незважаючи на всі жахи, про які розповіла Келен, він тепер хоч щось знав. Крім того, йому вдалося трохи заспокоїти дівчину. Він знайде рішення, він з'ясує, що діється з кордоном. Нехай відповідь виявиться страшною, лякаючою, він повинен її знати.

По натовпі пронеслося коливання, і всі погляди звернулися в дальній кінець залу на довгоочікуваного винуватця торжества. Річард взяв Келен за руку і став протискуватися крізь натовп, пробираючись ближче до брата.

Майкл вступив на трибуну, і Річард зрозумів причину його затримки. Брат чекав моменту, коли сонячні промені освітять поміст. Майкл постав перед захопленими поглядами весь оповитий сяйвом.

Його густа шевелюра спалахнула в променях сонця, нагадуючи німб. Майкл був невисокого зросту, огрядний і брезклий не по роках. Над верхньою губою красувалися вусики. З нагоди торжества він убрався в білий, вільного покрою костюм, перехоплений у талії золотим поясом. Застиглий нерухомо на узвишші в потоці сонячного світла, Майкл, подібно статуї з дорогого мармуру, випромінював примарне крижане сяйво. У цю хвилину він був схожий на барельєф, висічений в темній брилі.

Річард підняв руку, намагаючись привернути його увагу. Майкл помітив брата, посміхнувся і перевів погляд на публіку.

— Пані та панове! Сьогодні я вступаю на посаду Першого Радника Вестланда. — Зал наповнився вітальними криками. Майкл якийсь час стояв нерухомо, а потім різко підняв руку, закликаючи до тиші. Він почекав, поки завмер останній вигук. — Радники всієї Вестландії удостоїли мене високої честі, обравши своїм головою в наші важкі дні. Вони зробили це, бо знають, що я володію мужністю і далекоглядністю, необхідними, щоб вивести нас всіх, нашу рідну Вестландію в нову епоху. Ми занадто довго жили з оглядкою на темне минуле. Ми озиралися назад замість того, щоб відважно дивитися в майбутнє. Ми занадто довго ганялися за привидами минулих часів і залишалися глухі до велінь часу. Ми занадто довго прислухалися до промов тих, хто охоче втягнув б нас в кровопролиття, і не звертали уваги на слова людей, що мріяли повести нас дорогою миру!

Натовп прийшов в шаленство. Річард здивувався. Про що це він? Яка війна? Хто з вестландців хоче втягнути їх в кровопролиття?

Майкл знову підняв руку. Цього разу він не став чекати тиші.

— Я не можу спокійно дивитися на те, як зрадники ввергають мою рідну Вестландію в похмуру пучину бід!

Лице Майкла почервоніло. Натовп заревів, потрясаючи кулаками, і почав скандувати його ім'я. Річард з Келен здивовано перезирнулися.

— Стурбовані громадяни запропонували вітчизні свої послуги. Вони зробили все, щоб виявити жалюгідних боягузів, зраджуючих батьківщину. У ці хвилини, коли ми об'єднуємо серця в ім'я спільної мети, а стражі кордону охороняють наш спокій, армія героїчно виловлює змовників, що плетуть брудні інтриги проти законно обраного уряду. Не думайте, що це жалюгідна купка дрібних злочинців. Ні, це шановні люди, наділені високими повноваженнями!

Серед гостей пронісся гомін. Річард був приголомшений. Невже це правда? Таємна змова? Брат ніколи не домігся б такого високого становища, не знай він про все, що діється в країні. Люди, наділені високими повноваженнями. Тепер зрозуміло, чому Чейз нічого не знає.

Майкл застиг в колоні сонячного світла. Гомін почав стихати. Коли він знову заговорив, в голосі з'явилися теплі нотки.

— Але все страшне вже позаду. Сьогодні ми сміливо дивимося в майбутнє. Я народився і прожив життя тут, в Хартленді, в тіні кордону. І це теж стало однією з причин, чому саме мене обрали на таку відповідальну посаду. Тінь кордону затьмарювала наше існування. Але часи змінюються. Нова зоря сходить над світом, біле світло жене геть тіні мороку, і ми починаємо розуміти, що всі наші страхи — лише плід нашої уяви.

Голос Майкла зміцнів:

— Ми повинні передбачити, що настане день, коли кордон зникне, бо ніщо не вічне. І коли це здійсниться, ми повинні протягнути сусідам руку дружби. Мир, а не меч, як декому дуже хотілося б. Меч веде лише до жахів війни, до непотрібних жертв. Чи вправі ми розтрачувати багатства країни на підготовку до бою з братнім народом? З народом, з яким нас насильно розлучили на довгі роки? З людьми, багато з яких мають з нами спільних предків? Невже ми повинні готуватися до битви з братами і сестрами? Чому? Тільки через те, що не знаємо їх? Яке безглуздя! Подивіться по сторонах! Навколо нас вистачає лих, істинних лих, і на їх подолання потрібні чималі кошти.

Помовчавши, він продовжив:

— Коли настане день — не знаю, чи доживемо ми, але він настане, — ми з радістю приймемо в обійми наших братів і сестер. Перед нами постане велике завдання — возз'єднати не дві країни, а всі три! Бо в належний час зникне не лише межа, що розділяє Вестланд і Серединні Землі, а й інша — між Серединними Землями і Д'харою. І тоді всі три країни зіллються воєдино. Поки б'ється серце, ми не вправі втрачати надію в очікуванні того дня, коли зможемо розділити радість возз'єднання з братніми народами! Радість ця починається тут і зараз. Сьогодні. Ось чому я зробив все, щоб зупинити зрадників. Вони мріяли ввергнути нашу вітчизну в безодню розбрату лише тому, що в один великий день усі межі зникнуть. Мої слова не означають повної відмови від армії. Хто знає, з якими реальними загрозами ми можемо зіткнутися на шляху до миру? Але ми твердо знаємо, що немає ніякої необхідності вигадувати міфічні небезпеки.

Майкл махнув витягнутою рукою поверх голів.

— Майбутнє — це ми. Ми, присутні зараз в цьому залі. Радники Вестланда! На вас покладено обов'язок нести по всій країні слово правди. Донести до всіх людей доброї волі наше послання миру. Вони побачать правду в ваших серцях. Я прошу вас допомогти мені. Я хочу, щоб наші діти і внуки змогли покуштувати плоди з того, що ми сіємо. Я закликаю вас сміливо йти дорогою миру вперед, до світлого майбутнього. Настане час, коли прийдешні покоління з вдячністю згадуватимуть нас.

Майкл схилив голову і притиснув руки до грудей. Сонячне світло як і раніше потоком заливало його фігуру. Слухачі розчулено мовчали. У чоловіків на очах з'явилися сльози, жінки тихенько схлипували. Погляди присутніх були прикуті до Першого Радника, що застиг, як статуя.

Промова брата вразила Річарда. Майкл ніколи ще не говорив так переконано і красномовно. Мабуть, в його словах міститься глибокий сенс. Зрештою, він, Річард, стоїть поряд з гостею з Серединних Земель, яка вже стала його другом.

Але як же ті четверо, що намагалися вбити його? «Ні, — подумав він, — все було зовсім не так». Вбити хотіли її, він просто опинився у них на шляху. Адже йому запропонували піти по-доброму, але він сам вирішив залишитися і битися з ними. Він завжди боявся тих, з-за кордону, а тепер ось подружився з однією з них. Саме про це і говорив Майкл. Він побачив брата в новому світі. Слова Майкла надзвичайно зворушили усіх присутніх. Він закликав до миру і дружби з іншими народами. Що в цьому поганого.

Тільки от чому йому так не по собі?

— А тепер я хочу поговорити про інше, — продовжив Майкл. — Про реальні страждання, які оточують нас. Поки наші думки займали уявні небезпеки, пов'язані з кордоном, навколо нас страждали і гинули рідні, друзі і сусіди. Гинули безглуздо трагічно, в полум'ї пожеж. Так, так, ви не помилилися, я говорю про нещасні випадки, що сталися від необережного поводження з вогнем.

Гості почали здивовано переглядатися і перешіптуватися. Майкл втратив контакт з публікою, але, судячи з усього, він того і чекав. Він переводив погляд з одного слухача на іншого, тільки посилюючи замішання. Потім драматично викинув руку з вказівним перстом.

Перст вказав на Річарда.

— Ось! — Вигукнув він. Всі як один втупилися на Річарда. На нього дивилися сотні очей. — Ось він, мій коханий брат! — Річарду дуже захотілося випаруватися або провалитися крізь землю. — Мій коханий брат, який довгі роки несе зі мною, — він ударив себе кулаком у груди, — гіркоту втрати! Пожежа відняла у нас матір в ті роки, коли ми були ще дітьми. Ми росли без материнської любові і турботи. У нас забрав матір не міфічний недруг з-за кордону, а реальний ворог — вогонь! Нас не було кому втішити, коли ми хворіли, коли плакали довгими ночами.

По щоках Майкла покотилися сльози, ефектно виблискуючі в сонячних променях.

— Я не хотів, — схлипнув він, — вибачте мене, друзі.

Він вийняв з кишені великий носовичок і витер сльози.

— Тільки сьогодні я почув ще про одну пожежу, яка забрала життя молодої подружньої пари. Їхня маленька донечка залишилася сиротою. Старий біль прокинувся в моїй душі, і я не зміг промовчати.

Майклу вдалося змінити настрій присутніх. Натовп співчував кожному його слову. Ніхто не намагався стримати сліз, а якась дама обняла Річарда за плечі і почала нашіптувати йому слова розради. Річард втратив дар мови.

— Я думаю, що багато хто з присутніх тут ховають в серцях таку ж біль, як ту, яку ми з коханим братом пронесли через все життя. Я звертаюся з проханням до людей, які втратили друзів і коханих у полум'ї пожежі: підніміть руки.

Кілька одиноких рук злетіло вгору. У натовпі пролунали голосіння.

— Бачите, друзі? — Хрипко запитав Майкл, простягаючи руки до аудиторії. — Страждання — тут, серед нас. Навіщо далеко ходити? Страждання — в цьому залі.

На Річарда нахлинули спогади. До горла підступив клубок. Він знову побачив все, що відбулося в той страшний вечір. До батька прийшов один з покупців, який вважав себе обдуреним. У запалі гніву він збив стоячу на столі лампу. Діти спали в сусідній кімнаті. Поки гість бився з батьком, витягнувши його на подвір'я, мати винесла дітлахів з палаючого будинку. А потім побігла назад. Ніхто так і не дізнався, навіщо… Їй не вдалося вирватися з полум'я пожежі. Її крики протверезили забіяк. І батько, і його гість намагалися врятувати нещасну, але марно. Коли до винуватця дійшло, що він накоїв, він кинувся бігти, плачучи і завиваючи.

Батько потім сотні разів повторював дітям: «Дивіться, що трапляється, коли людина втрачає голову». Майкл на це тільки знизував плечима, Річарду слова батька запали в душу. З тих пір він боявся давати волю гніву, не дозволяв йому вирватися назовні.

Брат неправий. Матір убив не вогонь. Її вбив гнів.

Майкл гірко опустив руки і схилив голову. Він заговорив тихо і проникливо:

— Що ми можемо зробити? Як захистити наші сім'ї від цього ворога? — Він сумно похитав головою. — Не знаю, друзі. Але я вже приступив до формування комісії з проблем пожеж і настійно прошу зацікавлених громадян звертатися з пропозиціями. Двері мого будинку завжди відкриті для вас. Разом ми впораємося з будь-яким завданням.

— А зараз, друзі, прошу мене вибачити. Мені треба втішити брата. Боюся, публічна розповідь про сімейну трагедію засмутила його. Я повинен принести брату вибачення.

Майкл зіскочив з трибуни. Гості розступилися, звільняючи прохід. Деякі благоговійно простягали руки, бажаючи доторкнутися хоча б до краю одягу нового кумира. Майкл не звертав на них уваги.

Річард обурено дивився на крокуючого до нього брата. Натовп розійшовся, поруч з ним залишилася тільки Келен. Вона легенько торкнулася пальцями його руки. Гості попрямували до святкового столу і почали збуджено обговорювати почуте. Про Річарда всі забули. Він стояв нерухомо, намагаючись впоратися з наростаючим гнівом.

Майкл підійшов до брата зі сліпучою посмішкою і ляснув його по плечу.

— Хороша промова! — Радісно оголосив він. — А ти як вважаєш?

Річард вивчав орнамент, викладений на підлозі з різнокольорового мармуру.

— Для чого ти приплів її смерть? Навіщо треба було всім і кожному це розповідати? Ти спекулював на нашому горі.

— Я так і думав, що це тебе засмутить. — Майкл обійняв брата за плечі. — Мені дуже шкода, але так треба. Ти бачив сльози у них на очах? Все, що я роблю, спрямоване тільки до загального блага. Я хочу, щоб Вестланд зайняв гідне становище. Я вірю в свої слова: ми повинні без страху дивитися в майбутнє. З хвилюванням, але без страху.

— А що ти мав на увазі, кажучи про кордони?

— Часи змінюються, Річард. Мені доводиться передбачати події. — Усмішка зійшла з його обличчя. — От і все. Межі не вічні. Не думаю, щоб їх створили назавжди. Ми повинні бути готові до зникнення кордонів.

Річард змінив тему.

— Тобі вдалося що-небудь з'ясувати щодо батька? Як твої слідчі, що вони розкопали?

— Коли ти нарешті станеш дорослим, Річард? — Майкл зняв руку з плеча брата. — Джордж не порозумнішав навіть на старості років. Так і залишився дурнем. Вічно він тягнув до хати всяку всячину, не замислюючись про те, кому вона належить. Мабуть, власник чергової дрібнички виявився людиною запальною. З поганим характером і великим ножем.

— Неправда! Ти сам знаєш, що це неправда! — В цю секунду Річард ненавидів брата. Інтонація, з якою той вимовив ім'я батька, різала слух. Брудні натяки ранили душу. — За все своє життя він жодного разу не дозволив собі взяти те, що йому не належало. Батько не був злодієм!

— Якщо ти забрав щось, що залишилося після смерті іншої людини, це ще не робить тебе законним власником. Могли знайтися люди, які захотіли отримати річ назад.

— Звідки ти щось знаєш? — Накинувся на нього Річард. — Що ти з'ясував?

— Нічого. Я виходжу із загальних міркувань. Будинок був перевернутий вверх дном, там явно щось шукали. Знайти не змогли, а Джордж відмовився відповісти, де він це ховає. Його вбили. От і все. Слідчі не виявили жодних слідів. Швидше за все, ми ніколи не дізнаємося ім'я вбивці. — Майкл роздратовано подивився на брата. — Буде краще, якщо ти змиришся з цим фактом.

Річард зітхнув. Слова Майкла не були позбавлені сенсу. Хтось щось шукав. Не слід злитися на брата, якщо той не зміг знайти вбивцю. Він намагався. Цікаво, як лиходії примудрилися не залишити слідів?

— Пробач, Майкл. Можливо, ти правий. — Раптом його осяяло. — Послухай, це ніяк не пов'язано зі змовою? Що, якщо ці люди підбираються до тебе?

— Ні, ні, ні, — відмахнувся Майкл. — Ніякого зв'язку. Ми з'ясували. Про мене не турбуйся, я в безпеці.

Річард мовчки кивнув.

— Послухай, братику, як ти міг з'явитися сюди в такому вигляді? — З досадою запитав Майкл. — Невже важко було привести себе в порядок? Я запросив тебе заздалегідь.

Не встиг він відповісти, як в розмову вступила Келен. Річард зовсім забув, що вона все ще стоїть поруч.

— Пробачте, будь ласка, вашого брата. Не його вина, що він не встиг переодягнутися. Він повинен був провести мене в Хартленд, а я запізнилася. Не позбавляйте його через мене вашої прихильності.

Майкл повільно окинув її поглядом.

— А ви хто?

Вона гордо випросталася.

— Я Келен Амнелл.

Майкл злегка нахилив голову і ледь помітно посміхнувся.

— Отже, я помилився, вирішивши, що ви добра знайома брата? Здалеку прийшли?

— З одного невеликого селища. Воно розташоване далеко від Хартленда. Впевнена, що назва вам нічого не скаже.

Майкл не став наполягати на відповіді. Він повернувся до брата.

— Залишишся ночувати?

— Ні. Я повинен побачити Зедда. Він шукав мене.

Майкл нахмурився.

— Тобі варто було б пошукати друзів пристойніше, ніж цей селюк. Спілкування з Зеддом нічим хорошим для тебе не скінчиться.

Він повернувся до Келен:

— Ви, моя дорога, будете сьогодні вночі моєю гостею.

— У мене інші плани, — ухильно відповіла дівчина.

Майкл розчепірив руки і грубо притягнув її до себе.

— Змініть їх. — Його усмішка зустріла льодовий холод.

— Приберіть руки, — жорстко сказала Келен. В її голосі таїлася загроза. Вона спокійно дивилася Майклу прямо в очі.

Річард заціпенів. Він не розумів, що коїться.

— Майкл! Припини!

Вони мовчки дивилися один на одного в упор, не звертаючи на Річарда ніякої уваги. Напруга зростала. Річард відчув повну безпорадність. Він розумів, що ні брат, ні Келен не бажають його втручання, але не бачив можливості далі грати роль стороннього спостерігача.

— Ви така чуттєва, — прошепотів Майкл. — Мабуть, я міг би в вас закохатися.

— Ви не уявляєте, чим ризикуєте, — холодно відповіла вона. — Зараз же приберіть руки.

Майкл не підкорився, і тоді дівчина неспішно натиснула гострим нігтем йому на груди. Продовжуючи дивитися Майклу прямо в очі, вона повільно, занадто повільно, з силою провела нігтем вниз, роздираючи йому шкіру. На грудях Першого Радника виступила кров. Секунду він стояв нерухомо, але, не в змозі більше терпіти біль, різко розтиснув обійми і відсахнувся.

Келен, не обертаючись, відійшла геть.

Річард кинувся їй навздогін, на прощання обдарувавши брата лютим поглядом.

4

Він побіг слідом за Келен. Вона стрімко йшла по алеї, освітлена червоними призахідним променями. Білосніжна сукня хиталася в такт швидким крокам, довге волосся хвилями котилися по спині. Келен підійшла до дерева і зупинилася, чекаючи його. Вже другий раз за сьогоднішній день вона стала причиною кровопролиття.

Річард торкнув її за плече, і вона обернулася, спокійна і безпристрасна.

— Прости мене, Келен…

Вона перервала його.

— Ти не повинен просити у мене пробачення. Майкл хотів принизити не мене. Він хотів принизити тебе.

— Мене? Що ти хочеш цим сказати?

— Він заздрить тобі. — Голос її пом'якшав. — Річард, твій брат — людина недурна. Він прекрасно знав, що я прийшла разом з тобою, от і позаздрив.

Річард взяв її за руку, і вони мовчки побрели по дорозі геть від розкішного білого особняка. В душі Річарда наростав гнів, але він засоромився цього почуття: йому здавалося, що, сердячись на брата, він зраджує батька.

— Не знаю навіть, чим пояснити поведінку Майкла. Він — Перший Радник, у нього є все, про що тільки можна мріяти. Вибач, що не заступився за тебе.

— Ти вчинив абсолютно правильно. Зрозумій, Річард, я повинна була осадити його сама. Бачиш, твій брат прагне оволодіти всім, що є в тебе. Варто було тобі втрутитися, як Майкл негайно вступив би з тобою в суперництво. А я стала б у його очах жаданої нагородою. Тепер же він втратив до мене будь-який інтерес. А ось з тобою він обійшовся куди як гірше. Я маю на увазі твою матір. Ти, напевно, хотів, щоб я тебе підтримала?

Річард не відривав погляду від дороги, намагаючись впоратися з обуренням, що охопило його. І нарешті опанував собою.

— Ні, Келен. Ти не повинна була втручатися.

Вони йшли все далі і далі. Будинки по обидва боки дороги ставали все менш розкішними і все тісніше притискалися один до одного, але навіть найменші зберігали чистий і доглянутий вигляд. Тут і там в обгороджених білими парканами двориках метушилися люди, стурбовані останніми приготуваннями до наступаючої зими. Повітря було по-осінньому сухе, прозоре і чисте. Річард знав, що це обіцяє холодну ніч. У таку ніч добре сидіти біля вогнища і насолоджуватися м'яким теплом тріскучих березових полін. Тепер на шляху все частіше траплялися сільські будинки, оточені великими садовими ділянками. Не сповільнюючи кроку, Річард обірвав з нависаючої над дорогою гілки дуба потухлий лист.

— Схоже, ти непогано розбираєшся в людях. Я хотів сказати, ти відчуваєш їх і відразу розумієш, що і навіщо вони роблять.

Келен знизала плечима.

— Я просто вмію вгадувати.

Річард задумливо теребив в руках дубовий листок.

— І тому вони полюють за тобою?

Келен обернулася і, подивившись йому прямо в очі, відповіла:

— Вони полюють за мною тому, що їм страшна Істина. Тобі вона не страшна, саме тому я і змогла тобі довіритися.

Така відповідь припала Річарду до душі. Він посміхнувся, хоча і не зрозумів до кінця, що мала на увазі співрозмовниця.

— Ти ще не надумала дати мені стусана?

Келен ледь помітно посміхнулася.

— Поки що ні, хоча ти вже на це напрошуєшся. — Вона занурилася в свої думки, і посмішка якось відразу померкла на губах, а потім і зовсім зникла. — Річард, не ображайся, але поки що ти повинен вірити мені на слово. Чим більше я тобі розповім, тим у більшій небезпеці будемо ми обидва. Ну як, все ще друзі?

— Все ще друзі. — Він відкинув убік тонку павутинку жилок — все, що залишилося від листка. — Але коли-небудь ти мені розкажеш все?

Вона кивнула.

— Обіцяю. Якщо тільки зможу.

— Гаразд, — віджартувався Річард. — Все одно я «шукач істини».

Келен раптово зупинилася. Зіниці її розширилися. Вона схопила Річарда за рукав і різко розгорнула обличчям до себе.

— Чому ти так сказав? — Запитала вона, свердлячи його зеленими очима.

— Що сказав? А-а, що я «шукач істини»? Так називає мене Зедд з тих пір, як я себе пам'ятаю. Він стверджує, ніби я у всьому прагну докопатися до суті. Ось, власне, і все. А що? — Він подивився на нову знайому, злегка примружившись.

— Так, нічого. Не звертай уваги. — Келен знову попрямувала вперед.

Річарду здалося, що він ненароком торкнувся чогось забороненого. Юнак з усіх сил боровся з розпираючою його цікавістю. Зрештою, кожен має повне право зберігати свої секрети! Але як він з собою не боровся, все було марно. Жага знайти розгадку тільки сильніше терзала його. «Ці люди переслідують її зі страху перед істиною», — думав Річард. Коли він назвав себе «шукачем істини», Келен засмутилася. Може, ці слова навели її на підозри? Що, якщо тепер вона боїться і його, Річарда?

— Ти можеш хоча б сказати, хто тебе переслідує? Хто такі «вони»?

Келен йшла поруч, опустивши очі. Річард вже втратив всяку надію почути відповідь, коли вона нарешті сказала:

— «Вони» — це поплічники одного дуже негарного чоловіка по імені Паніз Рал. А тепер, будь ласка, ні про що більше не питай. Не хочу про нього навіть думати.

Паніз Рал… Ну що ж, тепер він, по крайній мірі, знав ім'я.

Вечоріло. Сонце повільно опускалося за гряду оленячих пагорбів. В повітрі почала розливатися прохолода. Вони мовчки брели по пологих горбах, що поросли деревами. Річарду було не до розмов: його турбував ниючий біль у руці, а тепер до цього додалося легке запаморочення. Йому хотілося тільки одного: скоріше помитися і влягтися в ліжко. Ліжком треба б поступитися Келен, подумав Річард, а сам він може поспати і в улюбленому кріслі, яке так затишно поскрипує. Теж непогано. День видався важким, і Річард відчував себе зовсім розбитим.

Він зупинився під березою і жестом вказав супутниці на ледь помітну стежку, що веде в бік його будинку. Келен слухняно першою зійшла на вузьку стежку. Річард трохи затримався: не спускаючи з неї очей, він зчищав налипле на обличчя павутинку. Найтонші павукові мережі перегороджували прохід буквально на кожному кроці.

Річарду не терпілося скоріше дістатися до будинку. Вранці він забув в поспіху не тільки ніж, але і ще дещо, найголовніше. Те, що залишив йому батько.

Свого часу той довірив Річарду таємницю і зробив сина хранителем чарівної Книги. На знак того, що Книга не вкрадена у справжнього власника, а лише взята на зберігання, батько вручив Річарду невелику штучку: трикутне ікло в три пальці завтовшки. Річард причепив ікло на шкіряний шнурок і завжди носив його на шиї. А сьогодні допустив помилку — залишив ікло будинку. Як, втім, і ніж, і заплічний мішок. Втрать він ікло, і будь-хто зможе звинуватити батька в крадіжці, як це вже зробив сьогодні Майкл.

Подорожні пройшли березовий гай і, минувши відкриту кам'янисту ділянку дороги, заглибилися в ялинник. Лісова підстилка змінила зелений колір на спокійний бурий. Товстий килим з хвоїнок м'яко пружинив під ногами.

Раптово Річарда охопила тривога. Він потягнув Келен за рукав.

— Давай-но я піду попереду, — тихо сказав він.

Келен запитально глянула на нього й мовчки поступилася дорогою. Наступні півгодини Річард йшов повільно, уважно вивчаючи грунт і оглядаючи кожну гілку. Коли між ними і будинком залишився тільки один, останній пагорб, він зупинився біля заростей папороті і присів навпочіпки.

— Щось не так? — Стривожено запитала Келен.

Річард невизначено похитав головою.

— Можливо, нічого страшного, — прошепотів він, — але тільки хтось уже пройшов сьогодні цієї стежкою. — Він підняв з землі роздавлену соснову шишку, задумливо покрутив її — в руках і відкинув убік.

— Як ти здогадався?

— Павутина. — Він подивився на вершину пагорба. — Поперек дороги ніде не було павутини. Значить, хтось пройшов перед нами і порвав її. Причому зовсім недавно. Павуки не встигли виткати нову.

— Тут поблизу ще хтось живе?

— Ні. Звичайно, це міг бути звичайний подорожній, який пройшов далі своєю дорогою. Але взагалі тут рідко хто ходить.

Келен спантеличено наморщила лоб.

— Коли я йшла попереду, павутина попадалася через кожні десять кроків. — Мені раз у раз доводилося знімати її з обличчя.

— От і я про те, — приглушено сказав Річард. — По тій частині стежки ніхто, крім нас, сьогодні не проходив. А після скелястої ділянки павутини більше не було.

— Що б це могло означати?

Він здивовано знизав плечима.

— Не знаю. Або хтось спочатку продирався через ліс, а потім вийшов на стежку — не кращий спосіб пересування, — або він упав з неба. Мій будинок за пагорбом. — Річард в упор глянув на Келен. — Так що дивися в обидва.

Вони продовжували шлях, насторожено вдивляючись у лісові хащі. Внутрішній голос наполегливо переконував Річарда не йти далі, а, не втрачаючи ні хвилини, розвернутися і втікати що є сили назад, ховаючись від чигаючої небезпеки. Але саме цього він не міг. Він не має права піти, доки не забере з будинку заповітне ікло, довірене йому батьком.

На вершині пагорба вони зупинилися, зачаївшись за сосною, і подивилися вниз, на будиночок Річарда. Страхаюче видовище постало їх поглядам: вибиті шибки, розкриті навстіж двері, розкидані по землі речі.

— Вони перевернули весь будинок! З батьком було те ж саме!

Річард рішуче ступив вперед, але Келен встигла схопити його за комір сорочки.

— Річард! — Прошепотіла вона. — Що, якщо твій батько підійшов до будинку зовсім так, як ти, і, побачивши розгром, зайшов всередину, а там його чекала смерть?

Зрозуміло, вона права. Річард скуйовдив п'ятірнею густе волосся та знову глянув вниз. Фасад будинку виходив на галявину, але решту його частину приховував густий ліс. «Двері одні, — подумав Річард. — Отже, непрошені гості, якщо вони зачаїлися всередині, чекають біля входу».

— Згоден, — погодився він. — Тільки я повинен взяти там одну річ. Без неї я звідси не піду. Ми непомітно підкрадемось до будинку ззаду, з боку лісу, я заберу цю річ, і повернуся.

Річард вважав за краще пуститися в це ризиковане підприємство наодинці, але залишати Келен на стежці було не менш небезпечно. Вони заглибилися в гущавину і, продираючись крізь непролазні хащі, повільно, в обхід, попрямували до мети.

Коли в просвітах між стовбурами з'явилася стіна, Річард зупинився і жестом звелів Келен почекати. Його рішення явно не викликало в неї захоплення, але, глянувши на одного, Келен зрозуміла, що заперечувати марно. Навряд чи буде краще, якщо вони попадуть в пастку разом. Келен опустилася на землю під високою ялиною, а Річард став тихо підбиратися до будинку. Він рухався зигзагами, намагаючись ступати тільки по хвої, всіляко уникаючи ділянок, посипаних шарудячим листям. За кілька кроків від вікна спальні Річард зупинився і завмер, весь звернувшись в слух. У будинку панувала мертва тиша. Річард пригнувся і нечутно рушив далі. Серце готове було вирватися у нього з грудей. Щось сіре промайнуло під ногами. Змія. Звиваючись, вона проповзла мимо і зникла в траві. Ще кілька кроків, і він впритул наблизився до облізлої стіни старого будинку. З цього боку теж були вибиті всі шибки. Річард вибрав розбите скло, обережно сперся на дерев'яну раму і заглянув всередину. Невідомі потрудилися на славу: вони перевернули все, що тільки можна, не полінувалися навіть розпороти матрац і роздерти по сторінці всі цінні книги. Двері, що вели до вітальні, були прочинені, але недостатньо, щоб що-небудь розгледіти. Ці двері завжди відкривалися, якщо Річард не підкладав під них клинець.

Річард обережно просунув голову у віконце і подивився вниз, на ліжко. Прямо під вікном, на стовпчику в узголів'ї ліжка, висіли його заплічний мішок і ікло на шкіряному шнурку. Там, де він їх залишив. Річард простягнув руку до стовпчика.

З вітальні почувся до болі знайомий скрип. У Річарда на лобі проступив холодний піт. Скрипіло його улюблене крісло. Річард не раз подумував привести крісло в порядок, але не наважувався, вважаючи, що воно має право на власні примхи і звички. Річард безшумно пірнув назад і зачаївся під вікном. Сумнівів на залишалося: хтось сидить у вітальні, зручно влаштувавшись в кріслі, і чекає його приходу.

Річард вловив краєм ока якийсь рух і різко обернувся. На підгнилому пні прилаштувалася білка і з цікавістю розглядала його. «Будь ласка, — подумки заблагав хлопець, — дуже тебе прошу, не верещи на мене за те, що я вторгся в твої володіння! «Білка досить довго дивилася на нього, а потім перескочила на дерево, збігла вгору по стовбуру і зникла.

Річард полегшено зітхнув і знову заглянув у спальню. Всередині нічого не змінилося, двері залишалася все в тому ж положенні. Він рішуче просунув руку і обережно, прислухаючись до кожного шереху, зняв зі спинки ліжка заплічний мішок і ікло. Ніж лежав надто далеко від вікна, на столику позаду ліжка, і взяти його не було ані найменшої можливості. Річард протягнув мішок через розбите вікно, намагаючись не зачепити залишки скла. Навантажений трофеями, він швидко і безшумно рушив назад, постійно озираючись і перевіряючи, чи немає погоні. Більше всього на світі йому хотілося бігти звідси з усіх ніг, але Річард стійко боровся зі такою спокусою. Не зупиняючись, він повісив на шию ікло і заправив його під сорочку: ніхто, крім справжнього власника, не повинен бачити цього знака.

Келен сиділа під ялиною. Побачивши одного, вона негайно піднялася. Він приклав палець до губ, закликаючи до мовчання, закинув мішок на ліве плече і легенько підштовхнув Келен вперед. Річарду не хотілося повертатися тією ж стежкою, і він повів Келен через ліс, в обхід, розраховуючи вийти на дорогу далі, в тому місці, де будинок залишиться далеко позаду. Поперек стежки в останніх променях призахідного сонця блиснула павутина. Обидва полегшено зітхнули. Ця дорога, довга і важка, вела в потрібну сторону. До Зедда.

Шлях був неблизький, насувалася ніч. Річард розумів, що до темряви їм не встигнути, а нічна подорож по підступній вузькій стежці не віщувало нічого доброго, але йому не терпілося якомога далі відійти від тих, хто очікував його в розореному домі. Річард вирішив просуватися вперед до тих пір, поки ще хоч щось можна розгледіти.

Він спробував відволіктися від пережитих хвилювань і спокійно поміркувати. Чи могли його непрохані гості виявитися тими, хто вбив батька? Батьківський дім виглядав в той страшний день точно так само. Як знати, чи не чекали ці люди батька, як чекали і його? Він почав шкодувати, що не вступив з ними у відкриту сутичку і упустив можливість поглянути їм в очі. Але тоді, біля будинку, внутрішній голос попередив його про небезпеку і порадив скоріше тікати. Сьогодні йому вже вдалося вийти сухим з води, коли становище здавалося безнадійним. І якщо навіть один раз випробовувати долю досить нерозумно, то грати в такі ігри двічі — повне божевілля. Найкраще було піти. Він поступив правильно.

А все-таки хотілося б подивитися, хто сидів у його кріслі, і перевірити, чи не потягнеться звідси ниточка до вбивства батька. Навіщо комусь знадобилося все перевертати в його житлі точно так само, як тоді, у батька? Що, якщо тут замішані одні й ті ж люди? Він хотів знати, хто вбив батька, і це бажання спалювало його.

В день смерті батька друзі не дозволили Річарду поглянути на тіло. Але, незважаючи на терзаючий його біль, Річард побажав дізнатися, як загинув батько. Чейз зглянувся над ним і розповів все, намагаючись, наскільки можливо, уникати в оповіданні ранячих душу подробиць. Батька знайшли посеред кімнати. Він лежав з розпоротим животом, а навколо, по всій підлозі, були розкидані нутрощі. Хто міг створити з ним таке? За що? Навіщо? Річарда охопив приступ нудоти, все попливло перед очима. Він проковтнув клубок, який підступив до горла.

— Ну як? — Голос Келен повернув його до дійсності.

— Що «як»?

— Чи вдалося дістати ту річ, за яку ти ходив?

— Так.

— І що це таке?

— Що це? Та мій мішок. Він мені просто необхідний.

Келен повернулась до Річарда і, підперши боки, окинула одного поглядом, не віщував нічого хорошого.

— Річард Сайфер, ти що, серйозно сподіваєшся, ніби я повірю цьому? Ти поставив на карту життя заради якогось мішка?

— Келен, ти ризикуєш нарватися на стусана. — Посмішка вийшла жалюгідною і вимученою.

Не відводячи погляду, Келен схилила голову набік. Слова Річарда дещо зменшили її запал.

— Досить чесно, друже мій, — промовила вона, — досить чесно.

Річард міг би заприсягтися, що його супутниця належить до числа людей, що звикли отримувати відповіді на поставлені запитання.

Сутеніло. Хмари стали зовсім сірими.

Настав час подбати про нічліг. Річард згадав, що неподалік, близько стежки, ростуть дві притулок-сосни. Йому не раз доводилося проводити ніч під ними. Одна з сосен стояла трохи попереду, на краю галявини. Річард відшукав очима високе дерево, що чорніло на тлі західного неба. Він звернув з стежки і повів за собою Келен.

Висяче на грудях ікло будило тривогу. Як, утім, і всі секрети, пов'язані з іклом. Наскільки легше б йому зараз жилося, не будь таємничої Книги. Ця думка вперше прийшла йому в голову, коли він зазирнув у вікно свого розбитого будинку. Тоді він не захотів про це думати, але думка не зникла, а міцно засіла у підсвідомості. Книги, які валялися на підлозі, були знівечені так, ніби хтось з люттю рвав їх на частини, не в змозі знайти потрібну. А раптом він шукав таємну Книгу? Ні, неможливо. Ніхто, крім справжнього власника, не знає про її існування.

А його батько… І він сам… І звірюка, чиє ікло висить у нього на шиї? Так можна зайти надто далеко. Мабуть, зараз про це краще не думати. Річард щосили намагався звільнитися від припущень, що навалилися на нього.

Занадто багато подій для одного дня. Те, що він пережив вранці на Тупій горі, і зараз, біля свого розореного житла… Річарду здавалося, що з нього висмоктали всі сили. Він насилу волочив ноги.

Чагарник суцільною стіною оточував галявину. Річард простягнув було руку, щоб розсунути зарості, але зупинився, відчувши різкий біль. Муха вп'ялася йому прямо в шию. Він замахнувся, маючи намір прибити шкідливу тварюку, але Келен різко схопила його за зап'ястя. Іншою рукою вона затиснула йому рот.

Річард остовпів.

Дивлячись йому прямо в очі, Келен виразно похитала головою, потім відпустила його зап'ястя і поклала руку йому на потилицю. Одного погляду вистачило, щоб зрозуміти: Келен налякана до смерті, і якщо Річард видасть хоч який-небудь звук, їм кінець. Келен повільно пригнула його до землі. Річард не пручався, показуючи, що готовий підкоритися їй. Келен не відривала від нього напруженого погляду. Вона майже впритул наблизила губи до його вуха. Річард відчув на щоці тепло її дихання.

— Слухай уважно, — ледве чутно прошепотіла вона. — Ти повинен робити все, як я скажу. Не ворушись. Що б не трапилося, не ворушись. Інакше ми загинемо.

Келен подивилася на нього, чекаючи відповіді. Річард кивнув.

— Не чіпай мух. Нехай вони кусають. Не чіпай мух. Інакше — кінець.

Вона знову глянула на нього, і він ще раз тихенько кивнув. Келен не поспішала прибирати руку, затиснувши йому рот. Очима вона вказала на дальній кінець галявини. Річард ледь помітно повернув голову, намагаючись щось розгледіти. Спочатку він нічого не помітив. Потім до його слуху долинули дивні звуки, що нагадували рохкання дикого вепра.

І тоді він побачив.

Річард здригнувся від жаху, що нахлинув на нього. Келен ще щільніше притиснула руку до його губ.

Дві зелені точки, двоє очей тьмяно фосфорилися у вечірніх сутінках. Ось вони повернулись у бік Річарда і Келен. На дальньому кінці галявини стояв невідомий звір. Стояв прямо, зовсім як людина. Він був на голову вище Річарда і важив, мабуть, в три рази більше.

Мухи продовжували нещадно жалити в шию, але Річард не звертав уваги на біль. Він перевів погляд на Келен. Судячи з усього, їй не вперше доводилося стикатися з подібними чудовиськами, і зараз вона напружено стежила за юнаком, готова попередити будь-який його необережний рух. Річард знову ледь помітно кивнув, бажаючи заспокоїти супутницю. Тільки після цього Келен забрала руку від його лиця і стиснула йому зап'ястя. Тоненькі цівки крові сочилися у неї по шиї, змішуючись з потім, але Келен не ворушилася, дозволяючи мухам безкарно кусати і її. При кожному мушиному укусі Річарда пронизував різкий біль. Звір продовжував басисто похрюкувати, але тепер звуки стали більш уривчастими. Річард з Келен беззвучно повернулись, стежачи за подіями.

Не перестаючи хрюкати, чудовисько з вражаючою спритністю вискочило на середину галявини. Пересувалося воно якось дивно, боком. На перший погляд навіть незграбно. Гарячі зелені очі шарили по сторонах. Звір злобно бив хвостом, зі свистом розтинаючи повітря. Він нахилив голову набік, нагострив короткі круглі вуха і застиг, напружено вслухаючись в лісові звуки і шерехи. Його величезний тулуб був майже цілком покритий коротким хутром, тільки на грудях і животі гладко лисніла розувата шкіра. Під хутром загрозливо перекочувалися горби м'язів. Навколо звіра з гучним дзижчанням вився рій мух. Чудовисько закинуло голову, прочинило пащу і зловісно зашипіло, випускаючи повітря крізь ікла з палець величиною. Вечір видався прохолодним, і гаряче дихання, що виходило з пащі звіра, миттєво перетворювалося в пару.

Тільки б не закричати! Річард зосередився на болі від укусів. Звір стояв всього в декількох кроках. Залишалося сподіватися лише на те, що вони не видадуть себе ненавмисним зойком або незграбним рухом. Бігти не мало сенсу — чудовисько миттєво здогнало б їх в лісі.

Несподівано поруч з ними пролунав тонкий переляканий вереск. Звір миттєво кинувся на звук. Пальці Келен до болю вп'ялися Річарду в зап'ястя, але вона продовжувала лежати, притиснувшись до землі. Річарда скував крижаний жах.

Прямо перед ними стрілою промчав кролик. Довгі вуха звірка були суцільно обліплені мухами. Кролик зойкнув ще раз, але чудовисько вже схопило його і в мить ока розпанахало навпіл. Звір одним ковтком заковтнув шматок здобичі, встав прямо над Річардом і Келен і почав рвати на частини кролячі нутрощі, обмазуючи свіжою кров'ю своє черево. Мухи залишили Річарда і Келен і приєдналися до страшного бенкету. Чудовисько вхопило за задні лапи те, що залишилося від кролика, розірвало на дві частини і продовжило трапезу.

Покінчивши з кроликом, звір знову схилив голову набік і нагострив вуха. Річард з Келен завмерли і затамували подих. Не виявивши нічого, гідного уваги, чудовисько розправило складені за спиною перетинчасті крила, пронизані синіми пульсуючими венами. Окинувши наостанок хижим поглядом околиці, воно боком пострибало через галявину, випрямилося, двічі підстрибнуло і полетіло в бік кордону. Разом з ним полетіли і мухи.

Річард з Келен разом зітхнули і, не змовляючись, в повній знемозі перекотилися на спини. Вони насилу приходили до тями після пережитого жаху. Річард згадав, як завжди висміював ходячі серед сільських жителів чутки про чудовиськ, що спускалися з неба і пожирали людей. Раніше він не вірив жодному слову з цих вигадок. Тепер повірив.

У спину йому вперлося щось гостре, що лежало в заплічному мішку. Річард перекотився на бік і зручно вмостився, спираючись на лікоть. Він весь змок і відчував себе так, немов скупався в ополонці. Келен як і раніше лежала на спині, не відкриваючи очей, і важко, переривчасто дихала. Її волосся розтріпалося, кілька пасм впало на обличчя. Лоб покривав піт, на шиї виднілися криваві сліди укусів мух. Річарда пронизало співчуття. Він не знав, як висловити почуття, що переповнювало його. Як би йому хотілося, щоб Келен ніколи не стикалася з чудовиськами, яких, на жаль, знала дуже добре.

— Келен, що це було?

Вона прийшла в себе, відкинула з обличчя волосся і сіла. Потім зітхнула, звільняючись від залишків страху, і сумно подивилася на Річарда.

— Це довгохвостий гар.

Келен нагнулася і підчепила за крильце дохлу муху. Напевно та заплуталася в складках Річардового одягу, не встигла вчасно полетіти, а він, повалившись на спину, розчавив її.

— Це кривава муха. З їх допомогою гари полюють. Мухи полохають жертву, а гар її вбиває. Потім він спеціально для мух обмазується кров'ю. Нам дуже пощастило. — Келен піднесла муху прямо до його очей. — Довгохвості гари — тварини досить дурні. Виявися на його місці короткохвостий, ми б з тобою зараз вже не розмовляли. Короткохвості гари більші і куди розумніші. — Вона зробила паузу, щоб повністю заволодіти увагою співрозмовника. — Куцохвості гари завжди перераховують своїх мух.

Річард остаточно заплутався. Він шалено втомився і відчував себе абсолютно хворим і розбитим. Швидше б скінчився весь цей кошмар! Він застогнав і повалився на спину, ні на що не звертаючи уваги.

— Келен, я твій друг. Після сутички з Кводом ти не захотіла нічого пояснювати, а я не став наполягати. — Річард прикрив очі, будучи не в силах, винести її допитливого погляду. — Тепер виявилося, що за мною теж хтось полює. Напевно, той, хто вбив батька. Все це мало схоже на лицарський турнір. Додому мені повертатися не можна. По-моєму, я маю право хоч щось дізнатися про те, що діється насправді. Я не ворог тобі, Келен, я твій друг. Якось раз, в дитинстві, я хворів лихоманкою. Ніякі засоби не допомагали. Тоді Зедд відшукав цілющий корінь і врятував мені життя. До сих пір це був єдиний випадок, коли смерть стояла поруч зі мною. А сьогодні я тричі заглядав їй в очі. Я повинен…

Вона заспокійливо доторкнулася пальцями до його губ, і він замовк.

— Ти маєш рацію. Я готова відповісти на твої питання. Тільки про себе я говорити не можу. Поки не можу.

Річард підвівся і глянув на Келен — вона вся тремтіла від холоду. Він дістав з мішка теплу вовняну ковдру і дбайливо накинув на супутницю.

— Ти обіцяв, що ми посидимо біля вогню, — жалібно сказала вона. — Ти стримаєш слово?

Річард розсміявся і схопився на ноги.

— Звичайно. Тут зовсім поруч росте притулок-сосна, прямо за галявиною. А хочеш, пройдемо ще трохи по стежці, там є й інші такі сосни.

Вона подивилася наверх і насупилась.

— Ну добре, — погодився Річард. — Не треба тут залишатися. Знайдемо іншу.

— А що таке притулок-сосна?

5

— А ось і вона. — Річард розсунув волохаті голчасті лапи. — Притулок-сосна — кращий друг будь-якого подорожнього, — урочисто оголосив він.

Тьмяне місячне світло не проникало всередину. Під деревом панувала темрява. Келен підвела гілки і не відпускала до тих пір, поки Річарду не вдалося відшукати кресало. Він давно облюбував це притулок і частенько перечікував тут ніч, якщо не встигав завидна дістатися до Зедда. Річард навіть не полінувався скласти з каменів невелике вогнище і дбав про те, щоб під деревом завжди залишався запас дров. Постіллю йому служив оберемок запашного сіна. Річард потягнувся було за ножем, але з досадою згадав, що ніж залишився вдома. Який раз за цей день він лаяв себе за неуважність. Добре хоч здогадався припасти невеликий трут. Полум'я охопило сухі поліна, і підніжжя сосни освітилося червоними сполохами.

Гілки притулок-сосни схилялися вниз, немов у плакучої верби. Нижні опускалися до самої землі. Голки росли лише на кінчиках гілок, а ближче до стволу хвої не було. Завдяки цій особливості під деревом утворився маленький, але затишний намет. Ближче до вершини дерева голки росли так густо, що навіть і проливний дощ сюди не проникало ні краплі води. Деревина притулок-сосни горіла довго, і в холодну погоду тут завжди можна було погрітися біля вогнища, не побоюючись пожежі. Дим піднімався вгору, обвиваючи стовбур, і ліниво виповзав назовні. Річарду не раз траплялося перечікувати зливи в такому укритті. Він під час своїх походів завжди з радістю зупинявся в цих маленьких лісових притулках.

Сьогодні він був радий притулок-сосні куди більше звичайного. Річард прекрасно знав ліс, він вивчив звичаї і звички всіх тутешніх мешканців. До деяких тварин Річард ставився з особливою повагою, але ні перед ким ніколи не відчував страху. У лісі він відчував себе як вдома. До сьогоднішньої зустрічі з Гаром. Тепер все змінилося.

Келен наблизилася до вогнища і сіла на землю, схрестивши ноги. Вона ніяк не могла зігрітися і натягнула ковдру собі на голову.

— Раніше мені не доводилося чути про притулок-сосни. Під час подорожі я ніколи не зупиняюся в лісі. Схоже, ти вибрав вдале місце для ночівлі.

Келен виглядала зовсім змученої. Річарду прийшло в голову, що вона, напевно, втомилася більше, ніж він.

— Коли ти в останній раз спала?

— Не пам'ятаю. Здається, два дні тому. Все в очах пливе.

Річард здивувався, які сили її до цих пір тримають. Вранці, коли вони втікали від погоні, Річард ледь встигав за нею. Він зрозумів: Келен гнав страх.

— Так давно? Чому?

— Нерозумно було б заснути поблизу кордону.

Келен зачаровано дивилася на вогонь і не могла надивитися, немов після довгої розлуки. На її обличчі грали химерні відблиски полум'я. Вона відпустила кінці ковдри і простягла руки до вогнища.

Річард спробував уявити собі, що ж коїлося на кордоні та які жахи чекали Келен, розслабся вона хоч на хвилину. Від таких думок йому стало не по собі.

— Зголодніла?

Келен кивнула.

Річард дістав з заплічного мішка казанок і попрямував до текучого неподалік струмочка. Повітря було таким морозним, таким дзвеняче крихким, що, здавалося, достатньо одного необережного руху — і все розлетиться на найдрібніші осколки. Річард подосадував, що не здогадався прихопити похідний плащ. Його думки повернулися до того, що чекало його в будинку, і юнака охопив озноб.

Тепер йому скрізь ввижалися небезпеки. Кожний пролітаючий повз нічний метелик, кожен цвіркун здавалися йому кривавими мухами, і він застигав на місці, скутий жахом. По небу стрімко неслися хмари, час від часу закриваючи місяць. Тіні то збиралися, то знову танули, і гра світла ще більше загострювала тривогу. Річард мимоволі раз у раз поглядав нагору. Далекі зірки мерехтіли крізь розриви в примарних хмарах, що беззвучно летіли по нічному небу. І тільки одна хмара залишалася нерухомою.

Весь змерзлий, Річард повернувся до намету і одразу ж поставив на вогонь казанок. Він хотів було влаштуватися напроти Келен, але передумав і підсів поруч, виправдовуючи себе тим, що сильно змерз. Він дійсно ніяк не міг впоратися з ознобом. Келен дбайливо вкрила його половиною ковдри, і її половина зісковзнула з голови на плечі. Ковдра увібрало в себе тепло її тіла, і Річард сидів нерухомо, насолоджуючись цим теплом.

— Я ніколи не зустрічав нічого схожого на гара. Напевно, Серединні Землі — країна кошмарів.

— Так, в Серединних Землях чимало небезпек. — Вона замислилась, і на лиці її з'явилася сумна усмішка. — А ще там зустрічаються прекрасні чарівні створіння. Серединні Землі — їхня батьківщина. Це дивовижна країна. А гари… Гари — не з Серединних Земель, вони — з Д'хари.

Річард не повірив своїм вухам.

— Як — з Д'хари? Ти хочеш сказати, що вони з-за другого кордону?

Д'хара… Це слово ніколи не вимовляли вголос, хіба що в страшних прокльонах. А сьогодні Майкл вперше згадав Д'хар в публічному виступі. Келен не відривала очей від вогню, цілком пішовши в споглядання.

— Річард… — Вона зам'ялася і раптом різко закінчила фразу: — Другого кордону більше немає. Він зник. Навесні.

Слова Келен приголомшили Річарда. На мить йому здалося, ніби щось темне, незрозуміле і страшне звільнилося від пут і зробило гігантський стрибок у його сторону. Другого кордону більше немає! Річард спробував осмислити почуте.

— Так, напевно, мій брат навіть і не підозрює, що він — пророк.

— Напевно, — відповіла Келен рівним, позбавленим інтонацій голосом.

— Втім, нелегко здобути лаври пророка, коли пророкуєш вже минулі події. — Він метнув косий погляд на співрозмовницю.

Келен задумливо накручувала на палець густе пасмо каштанового волосся. Вона схвально посміхнулася у відповідь.

— Знаєш, коли я сьогодні вранці вперше тебе побачила, в мене відразу виникла підозра, що ти не дурень. — Її зелені очі спалахнули бешкетним блиском. — Спасибі, що не підвів.

— У Майкла така посада. Він завжди про все дізнається першим. Я думаю, він просто хотів підготувати людей до цього повідомлення поступово. Інакше важко було б уникнути паніки.

Майкл постійно твердив братові, що всяка влада тримається на доступі до інформації. Інформація — ось наріжний камінь влади, її фундамент, її капітал. І поводитися з інформацією слід дбайливо, як з грошима, негоже даремно нею розкидатися. Коли Майкла призначили радником, він став всіляко заохочувати тих, хто йому першим приносив новини. Він уважно вислуховував будь-якого відвідувача, будь-то навіть селянин з віддаленого, нікому не відомого села. І якщо розповідь виявлялася правдивою і корисною, вісник міг розраховувати на щедру винагороду.

Вода в казанку почала булькати. Річард, не встаючи, потягнувся до мішка і підтяг його ближче. Після недовгих пошуків він витягнув звідти мішечок з сушеними овочами та відсипав трохи овочів в казанок, потім засунув руку в кишеню і дістав згорток з чотирма жирними ковбасками. Їх Річард теж кинув в суп, попередньо розламавши на шматочки.

— Звідки це? Ти що, поцупив ковбаски з банкету у Майкла? — У погляді Келен майнула гидливість.

— Хороший лісник завжди все планує заздалегідь, — ніяково віджартувався Річард, злизуючи з пальців соус. — Він повинен заздалегідь подбати про те, де і що поїсть в наступний раз.

— Треба сказати, твій брат не дуже дбає про свої манери.

— Не дуже. — Річард не відчував себе вправі судити брата. — Келен, зрозумій, я не виправдовую Майкла. Просто з тих пір, як загинула мама, він дуже змінився. У нього став важкий характер, і з ним досить важко порозумітися. Але я-то його знаю. Повір, він піклується про людей. Це природно, адже він хороший радник. Відповідальність накладає на нього багато зобов'язань. Мабуть, ноша виявилася занадто важкою. Не бажав би я опинитися на його місці. Але Майкл все життя хотів одного — завоювати положення в суспільстві. Тепер він став Першим Радником. Можна сказати, досяг межі своїх мрій. Йому б радіти, святкувати перемогу, а він, схоже, втратив останні залишки терпимості. Він вічно зайнятий, постійно віддає вказівки. Я давно не бачив його в хорошому настрої. Хтозна, може, коли він отримав те, до чого так прагнув, його спіткало розчарування. Краще б вже він залишався таким, як раніше.

— Принаймні тобі вистачило кмітливості стягнути самі добірні ковбаски, — пожартувала Келен.

Її слова розсіяли виниклу було напругу, і вони дружно розсміялися.

— Келен, я нічого не розумію. Ну щодо кордону. Я зовсім не знаю, що це таке. Чув лише, що кордон влаштували спеціально, щоб розділити наші країни. Ну і для збереження миру. А ще всі знають, що звідти ніхто ніколи не повертався живим. Хлопці Чейза постійно патрулюють прикордонну зону, щоб люди трималися звідти подалі. Для їх же блага.

— А у вас не викладають в школах історію трьох країн?

— Ні. Мені самому це завжди здавалося дивним, адже мене дуже займало це питання. Тільки мені ніхто ніколи нічого не розповідав. Коли я намагався розпитувати знайомих, вони лише дивувалися, навіщо мені це потрібно. А ті, що постарше, дивилися на мене з погано прихованим підозрою і говорили, що з тих пір багато води утекло і вони нічого не пам'ятають. Знаю тільки, що і мій батько, і Зедд раніше жили в Серединних Землях. Вони прийшли в Вестланд незадовго до появи кордонів і познайомилися вже тут. Все це сталося давно, мене тоді й на світі не було. Вони говорили, що до появи кордонів тут творилося щось жахливе, і одне мені слід знати твердо: чим швидше люди забудуть ті страшні часи, тим краще для всіх. Мені здається, Зедду дуже боляче про це згадувати.

Від багаття залишилася купа яскравих жаринок. Келен розламала суху гілку і поклала її на вугілля.

— Це довга історія. Якщо хочеш, я спробую її тобі розповісти.

Річард зловив запитальний погляд співрозмовниці і кивнув у відповідь.

— Давним-давно, коли не те що нас, а й наших батьків не було ще і в помині, існували два союзу вільних незалежних королівств — Серединні Землі і Д'хара. Одним з королівств Д'хари керував Паніз Рал — людина жадібна і жорстока. Ледве вступивши на престол, він задався метою об'єднати всю Д'хару під своїм пануванням. Паніз буквально ковтав королівство за королівством. Нерідко йому навіть не вистачало терпіння дочекатися, поки висохнуть чорнила на черговому договорі про ненапад. Він став єдиновладним правителем Д'хари, але це не принесло йому задоволення. Паніз Рал хотів більшого. Його спалювала невгамовна жага влади, і незабаром він став подумувати про те, як підкорити Серединні Землі. В ті часи Серединні Землі складалися з вільних країн, в кожній з яких були свої правителі, свої закони, свої армії. Союз цих країн міг існувати лише до тих пір, поки між ними зберігався мир. Коли Рал захопив владу в Д'харі, жителі Серединних Земель зрозуміли, до чого він прагне, і підготувалися до нападу. Вони знали, що підписання мирного договору з Даркеном рівнозначно запрошенню його легіонів до вторгнення. Жителі Серединних Земель воліли зберегти свободу. Вони створили Раду і об'єдналися проти спільного ворога. Не скажу, що між країнами Серединних Земель не існувало розбіжностей, але вибору не залишалося. Якщо б вони не стали разом боротися, то загинули б поодинці, Паніз Рал обрушив на них всю міць Д'хари. Почалася війна, і війна ця тривала багато років.

Келен відламала ще шматок палиці і кинула її у вогонь.

— Легіони Рала стали зазнавати поразки, і тоді він звернувся по допомогу до магії. Магія в ті роки існувала всюди, адже кордонів ще не було. Тільки Паніз Рал вдався до неймовірно злої магії. Він взагалі відрізнявся непомірною жорстокістю.

— А що це за магія?

— Галюцинації, хвороби, лихоманки. Але гірше за все були люди-тіні.

Річард наморщив лоба.

— Люди-тіні? Я навіть не чув про них. Що це таке?

— Тіні в повітрі, безформні, безтілесні. Їх не можна назвати живими в повному розумінні слова. Породження магії. — Келен невизначено махнула рукою. — Їм нічого не варто промайнути над полем або пройти крізь дерево. Мечі і стріли проходили крізь них, як крізь дим, і не завдавали їм ні найменшого ушкодження. Сховатися від них було неможливо, вони безпомилково знаходили жертву і невблаганно наздоганяли її. Одного їх дотику виявлялося достатньо, щоб убити людину. Від цього дотику все тіло покривалося наривами, які роздувалися і рвалися. І жоден з тих, до кого вони доторкнулися, не вижив. Вони вбивали цілі батальйони, всіх, до останнього солдата.

Келен мерзлякувато зіщулилась і заховала руку під ковдру.

— Коли Паніз Рал звернувся до злої магії, у справу втрутився один великий, усіма шанований Чарівник. Він став на бік Серединних Земель.

— А як його звали, цього великого і всіма шанованого Чарівника?

— Це вже інша історія. Потерпи трохи, я все розповім.

Річард уважно слухав Келен, але не забував і про вечерю. Він підсипав в казанок трохи солі, додав прянощів і час від часу помішував булькаючий суп.

— Тисячі і тисячі людей в Серединних Землях впали в чесних боях, але ще більше життів забрала магія. Настали страшні часи. Тих, хто вижив у війні, нещадно винищували чари. Але Великий Чарівник зумів зупинити Рала, і той відступив. Він повів свої легіони з Серединних Земель назад в Д'хару.

Річард підклав у вогонь сухе березове поліно.

— А як Великий Чарівник впорався з тінями?

— Він наклав чари на бойові сурми. Варто було з'явитися тіням, як наші воїни починали сурмити в сурми, і привиди танули немов дим. Ось так хід битви переломився в нашу користь. Війна була настільки спустошливою, що Рада Серединних Земель відмовився від вторгнення в Д'хару. Хоча ніхто не сумнівався, що Рал спробує зробити ще одну спробу захоплення Серединних Земель, остаточне знищення Рала могло б обійтися нам дуже дорого. Треба було зробити все, щоб запобігти новому вторгненню. Крім того, багато людей втомилися від магії і боялися її більше, ніж легіонів Рала. Вони мріяли про тихий притулок, де магії не було б взагалі. Ці люди потім оселилися в Вестланді. Ось так утворилися три країни, розділені кордонами. Кордони створювалися за допомогою магії… але самі вони — не магія.

Келен відвернулася від Річарда, немов не бажаючи зустрітися з ним очима.

— Не магія? Тоді що?

Річард помітив, як вона на мить прикрила очі. Потім потяглася за ложкою і спробувала суп. Річард прекрасно знав, що суп ще не готовий. Нарешті Келен перевела погляд на одного, немов очікуючи підтвердження того, що він дійсно хоче почути відповідь. Він мовчки чекав.

Келен втупився у вогонь.

— Кордони — це частина підземного світу. Володіння смерті. Магія впустила їх в наш світ, щоб розділити три країни. Це щось на зразок завіси. Щілина в світі живих.

— Ти хочеш сказати, що, коли заходиш за кордон, ти як би провалюєшся в інший світ? В царство мертвих?

— Ні! — Келен заперечливо похитала головою. — Ні. Світ живих і світ мертвих існують там одночасно. Щоб проминути кордон, потрібно приблизно два дні шляху. Але коли йдеш там, то проходиш і через підземний світ. Це пустеля. Коли живий заходить в царство мертвих, він стає мертвим. Тому ніхто не в змозі перетнути кордон. Не можна повернутися зі смерті в життя.

— А як же ти?

Вона невідривно дивилася на танцюючі язички полум'я.

— За допомогою магії. Колись з її допомогою спорудили кордон, і чарівники, поміркувавши, вирішили, що зможуть переправити мене за допомогою магії. Це виявилося для них важким завданням. Вони зіткнулися з речами, їм не цілком зрозумілими, з небезпечними речами. Не вони начаклувала кордон, і тому не можна було з упевненістю покладатися на їх заклинання. Ніхто з нас не знав, чого очікувати. — Її голос ослаб, і звучав ніби здалеку. — Я пройшла через кордон, але, боюся, мені від нього ніколи не втекти.

Річард заворожено ловив кожне слово. Страшно уявити, з чим їй довелося зустрітися, коли вона йшла крізь володіння смерті. Нехай навіть її вела магія, все одно. В її очах застигли страждання і страх. Того, що їй довелося побачити, не бачив ніхто з живучих.

— Келен, розкажи мені, що там було, — прошепотів він.

Вона знову перевела погляд на вогонь. Обличчя її прийняло попелясто-сірий відтінок, нижня губа затремтіла, і очі наповнилися сльозами, відбиваючими нерівні відблиски полум'я. Але вона вже не бачила нічого перед собою.

— Спочатку, — почала вона звідкись здалеку, — я йшла через шари холодного вогню. Такі смуги мерехтять морозними ночами на північному небі. — Вона важко дихала. — Всередині — непроглядна темрява… Ні, гірше, ніж тьма. — Її зіниці розширилися. — Там… хтось є, — простогнала Келен.

Вона повернулась до Річарда в повній розгубленості, не розуміючи, де знаходиться. В її очах застигла біль, і біль цю викликав він, Ричард, своїми наполегливими розпитуваннями. Йому стало страшно. Келен піднесла руки до обличчя, не в силах стримати ридань. Вона закрила очі і жалібно скрикнула.

У Річарда мурашки пробігли по шкірі.

— Мама… матуся, — схлипувала вона, — я так давно не бачила її… І… моя люба сестра… Денні!.. Денні!.. Мені так страшно… так самотньо… — Келен почала задихатися.

Річард зрозумів, що втрачає її. Могутні духи підземного світу не хотіли її відпускати, тягнули назад, топили в спогадах. Не тямлячи себе від жаху він обійняв її за плечі і розгорнув обличчям до себе.

— Подивися на мене, Келен! Подивися на мене!

— Денні… — Вона спробувала звільнитися від нього.

— Келен!

— Мені так самотньо… І страшно…

— Келен! Я тут! Я з тобою! Ну подивись же на мене!

Келен всю трясло, дихання ставало все більш переривчастим. Вона відкрила очі, але дивилася крізь Річарда кудись у простір.

— Ти не самотня, Келен! Я з тобою, я не залишу тебе!

— Я така самотня, — злякано повторювала вона.

Річард струснув її в марній спробі повернути до життя. Келен йшла від нього. Шкіра її стала зовсім блідою, руки холоділи. Вона насилу дихала.

— Я поруч! Ти не одна! — Він відчайдушно струснув її ще раз, але марно. Річард відчував, що втрачає її, і його охопила паніка. Залишилося випробувати останній засіб. Ще в дитинстві Ричард навчився управляти собою при зіткненні з небезпекою. Він повинен зробити це зараз. Можливо, йому вдасться передати їй трохи своєї енергії. Річард закрив очі і постарався загнати страх за перегородку, перекрити дорогу паніці і знайти в собі спокій. Він не віддасть Келен духам підземного світу.

— Келен, — рівним голосом покликав він, — дозволь мені допомогти тобі. Ти не самотня. Я тут. Я з тобою. Дозволь мені допомогти тобі. Візьми і прийми мою силу.

Він міцно стиснув її плечі. Келен тряслася в риданнях. Річард подумки направив їй свою силу. Він виразно уявив собі, як ця сила тече по його руках, доходить до плечей Келен, вливається в неї, піднімається до голови і тягне її назад, геть від непроглядної темряви. Він відчував себе іскрою світла в чорній ночі, дороговказною зіркою, що вказує дорогу назад, до світу живих.

— Келен, я тут, я не залишу тебе. Ти не самотня. Я твій друг. Довірся мені, Келен. Вернись до мене. Будь ласка.

Він уявив собі яскраво-білий сніп світла в надії, що це їй допоможе.

— Добрі духи, прошу вас, допоможіть мені, — благав він. — Нехай вона побачить світ. Нехай він їй допоможе. Нехай вона візьме мою силу.

— Річард? — Покликала вона звідкись здалеку.

Він знову стиснув її плечі.

— Я тут. Я не залишу тебе. Вернись, Келен, повернися до мене.

Келен глибоко зітхнула. Погляд її став осмисленим. Вона побачила Річарда і розплакалася. Але це вже були не відчайдушні, судомні схлипування. Самі звичайні сльози, що несли з собою залишки кошмару. Келен міцно стиснула його руку і не відпускала її. Так потопаючий чіпляється за нерухому скелю посеред вируючого потоку. Річард ласкаво притискав її до себе і повторював, що все добре, все в порядку, він тут, поруч, і ніколи її не покине. Він вже не сподівався визволити Келен з царства смерті і тепер не міг натішитися її поверненням.

Річард підняв упалу ковдру і закутав в неї супутницю. Келен почала потроху зігріватися — ще одна ознака того, що небезпека минула. Але Річарда турбувало, наскільки швидко затягнув її підземний світ. Щось тут не так. Він не знав, як йому вдалося повернути Келен до життя, але одне безсумнівно — це відбулося дуже повільно.

Насталу тишу порушувало тільки мирне потріскування полін. Багаття висвітлювало все м'яким червонуватим світлом, і сосновий намет здавався тихою безпечною гаванню. «Ілюзія», — подумав Річард. Він ніжно гладив густе волосся Келен, заспокоював і колисав її як дитину. Келен довірливо пригорнулася до нього, і раптово він зрозумів, що її давно вже ніхто не втішав.

Річард нічого не знав про чарівників і чарівність, але він не сумнівався, що ніхто не ризикнув би відправити Келен в Вестланд через підземний світ, не будь на те дуже вагомої причини. «Що ж це за причина?» — гадав Річард.

Келен витерла сльози і ніяково відсторонилася від нього.

— Пробач, будь ласка. Мені не слід було кидатися тобі на шию. Я…

— Не турбуйся, Келен, все нормально. Друзі на те й існують, щоб підставити плече, на якому можна виплакатися.

Вона кивнула, не піднімаючи очей. Річард повернувся до обов'язків господаря. Він зняв казанок з вогню і відставив убік, остудити. Весь час, поки Річард возився з супом, він відчував на собі її погляд. Він підкинув у вогонь ще одну деревинку, і сніп іскор піднявся в повітря.

— Як ти це робиш? — Тихо запитала вона.

— Що роблю? — Не зрозумів Річард.

— Як тобі вдається ставити питання, які викликають у мозку картинки? Питання, на які я не можу не відповісти, навіть якщо це не входить в мої наміри?

Річард спантеличено стенув плечима.

— От і Зедд мене завжди про те ж запитує. Не знаю. Думаю, це в мене від народження. Часом мені здається, що це прокляття. — Він відірвав погляд від вогню і подивився на Келен. — Вибач, що поставив тебе це питання. Ну про те, що там знаходилося. Це було нерозумно з мого боку. Знаєш, я не завжди можу стримати цікавість. Прости мене, Келен. Я заподіяв тобі біль. Тебе потягнуло назад, в царство мертвих? Але ж цього не повинно було трапитися?

— Ні, не повинно. Дивне враження: мене там ніби хтось чекав, щоб затягнути назад. Якби не ти, я б заблукала і не змогла повернутися у світ живих. Але я побачила світло в темряві. Ти щось зробив і вивів мене з лабіринту.

Річард задумливо потягнувся за ложкою.

— Не знаю, може, я просто був з тобою.

— Може, й так, — знизала плечима Келен.

— Ложка одна. Доведеться нам черпати по черзі. — Річард зачерпнув суп і подув, щоб не обпектися.

— Не найкраще, що я міг приготувати, але краще, ніж нічого. — Келен посміхнулася. Він простягнув їй ложку. — Келен, якщо тобі знадобиться допомога в сутичці з наступним Кводом, я завжди до твоїх послуг. Тільки ось, щоб вижити, мені потрібні відповіді. Боюся, у нас не так багато часу.

— Ти маєш рацію, — погодилася вона. — Все так.

Річард почекав, поки вона вгамує голод, і продовжив:

— Що трапилося після утворення кордонів? Що Великий Чарівник?

Келен підчепила шматок ковбаски і передала йому ложку.

— Перш, ніж з'явилися кордони, нас спіткало ще одне лихо. Паніз Рал вирішив помститися Чарівникові, Він послав з Д'хари Квод… Вони вбили дружину Чарівника і його дочку.

Річард опустив ложку і подивився на Келен.

— А що ж Чарівник? Що він зробив за це з Даркеном?

— Він не випускав Рала з його дому до тих пір, поки не закінчив з кордоном. А потім послав до нього чарівну вогненну кулю, щоб той торкнувся смерті і отримав владу над обома світами.

Річард вперше почув про чарівний вогонь, але не став з'ясовувати подробиці.

— А що сталося з Панізом Даркеном?

— Важко сказати. З'явився кордон, і ніхто нічого точно не знав. Втім, не думаю, щоб знайшовся чоловік, готовий зробити на нього ставку. Навряд чи від Паніза Рала багато залишилося.

Річард передав їй ложку, і вона взялася за їжу, а він тим часом спробував уявити, як повинен був розгніватися Великий Чарівник. Келен повернула йому ложку і продовжила розповідь:

— Спершу все йшло чудово, але через деякий час Рада Серединних Земель допустила кілька невірних кроків. Великий Чарівник назвав дії Ради безчесними. Це мало відношення до магії. Чарівникові стало відомо, що Рада порушувала угоди про контроль над владою магії. Він передбачав, що жадібність членів Ради приведе країну до жахів ще гірших, ніж війна. Але вони вирішили, що самі знають, як поводитися з магією. В Серединних Землях існувала одна дуже висока посада, кандидатів на неї міг називати тільки Чарівник. Члени Ради висунули когось на цю посаду, виходячи виключно з політичних міркувань. Чарівник страшно розгнівався. Він повторював, що ніхто, крім нього, не може підібрати відповідну людину, і що тільки він, Чарівник, має право на неї призначати. У Великого Чарівника були учні, теж чарівники, але з міркувань вигоди вони прийняли сторону Ради. Чарівник прийшов в лють. Він сказав, що його дружина і дочка загинули марно. Він оголосив Раді та своїм учням, що покарає їх найжорстокішим чином — залишить їх самих розсьорбувати ту кашу, яку вони заварили.

Річард посміхнувся. Слова Великого Чарівника дуже нагадували висловлювання Зедда.

— Він сказав, що якщо члени Ради так добре у всьому розбираються і знають, що і як робити, то його допомога більше не потрібна. Він умив руки і зник. Але перед відходом він накинув на всіх мережу Чарівника.

— А що таке мережа Чарівника?

— Чари, які він накладає. Так от, коли він йшов, він накинув на всіх мережу Чарівника, і тепер жодна людина не пам'ятає ні його імені, ні як він виглядає.

Келен підкинула в багаття трохи хмизу і занурилася в свої думки. Річард взявся за суп. Незабаром Келен повернулася до перерваної розповіді:

— Цей рух виник в минулому році, на самому початку зими.

Річард не встиг піднести ложку до рота.

— Який рух? — Запитав він, дивлячись на Келен.

— Рух Даркена Рала. Вони з'явилися раптово. Натовпи казна-звідки прибулих прихильників Рала наповнили площі великих міст. Вони кричали і скандували його ім'я. Називали його не інакше, як «батько Рал» і «геній всіх часів і народів». Самое незрозуміле в цій історії те, що Даркен Рал тоді перебував по інший бік кордону. Звідки вони дізналися про нього? — Келен ненадовго замовкла, даючи Річарду можливість як слід усвідомити всю важливість цього факту.

— Ну а потім через кордон стали проникати гари. Вони повбивали безліч народу, перш ніж жителі Серединних Земель навчилися не виходити з дому після заходу сонця.

— Гари? А як же кордон?

— Кордон став потроху зникати, тільки ніхто цього не знав. Спочатку бар'єр ослаб зверху, і гари змогли безперешкодно перелітати туди і назад. До весни кордон зник остаточно. Тоді Народна армія, армія Рала, вступила на територію Серединних Земель і зайняла всі великі міста. Жителі і не думали ні з ким битися. Навпаки, натовпи фанатиків обсипали солдатів Рала квітами, куди б вони не приходили. Тих, хто не кидав квітів, вішали.

— Армія? — Ошелешено запитав Річард.

— Ні. Їх вішали ті, хто кидав квіти. Вони стверджували, що покінчили з негідниками, які представляли загрозу миру. А Народна армія не мала до цього ніякого відношення. Оскільки армія Рала не вбивала дисидентів, його прихильники вважали це більш ніж достатнім доказом його прихильності ідеям миру та гуманізму. Через деякий час армія втрутилася і припинила вбивства і заворушення. Всіх незадоволених стали направляти в спеціальні школи, де слухачам розповідали про велич батька Рала і його невпинну турботу про справу миру.

— І вони дійсно проникалися величчю Даркена Рала?

— Немає більших фанатиків, ніж новонавернені. Багато хто з них сидять і цілими днями скандують його ім'я.

— Невже Серединні Землі не намагалися битися?

— Даркен Рал постав перед Радою і закликав усіх приєднатися до нього, щоб створити альянс миру. Тих, хто виступив на його підтримку, оголосили поборниками гармонії. Решту затаврували зрадниками і засудили до смерті. Даркен Рал власноруч стратив їх.

— Як…

Вона прикрила очі рукою.

— Даркен Рал завжди носить на поясі кривий ніж і з задоволенням пускає його в хід. Річард, прошу тебе, не наполягай на докладному описі страт. Мені не хочеться згадувати про це.

— Я тільки хотів запитати, як до цього поставилися чарівники?

— О, у них нарешті відкрилися очі. Насамперед Рал оголосив поза законом використання якої б то не було магії. Всякий, хто не підкориться, вважається бунтівником. Зрозумій, Річард, у нас в Серединних Землях магія — невід'ємна частина життя багатьох людей і багатьох створінь. Уяви, що тебе оголошують злочинцем лише за те, що у тебе дві руки і дві ноги, і велять їх відрізати. Потім Даркен Рал заборонив розводити вогонь.

— Вогонь? — Здивувався Річард, відриваючись від супу. — А це чому?

— Не в звичках Рала пояснювати свої накази. Чарівники часто використовують вогонь, але в нього немає причин побоюватися його. Даркен Рал ще більш могутній, ніж його покійний батько. Він сильніший будь-якого чарівника. Прихильники Рала називають багато різних причин, але головна, за їх словами, полягає в тому, що від вогню загинув Паніз Рал. Тому розводити вогонь — все одно що проявляти неповагу до дому Ралів.

— Тепер зрозуміло, чому ти так хотіла посидіти біля вогнища.

Келен кивнула.

— В Серединних Землях розвести вогонь без особливого дозволу Рала або його поплічників значить підписати собі смертний вирок. — Вона встромила в землю паличку. — І в Вестланді, можливо, скоро буде те саме. Схоже, твій брат близький до того, щоб заборонити вогонь. Напевно…

Річард перервав її.

— Наша мати згоріла заживо. — В його голосі прозвучали нотки гнівного застереження. — Ось чому Майкла турбують пожежі. Тільки тому. І взагалі він нічого не говорив про заборону вогню. Просто він хоче зробити все, щоб уберегти інших від такої страшної загибелі. Не бачу нічого поганого в бажанні позбавити людей від болю і страждань.

Келен глянула на одного спідлоба.

— Можливо, але, здається, він не дуже переживав, коли змусив страждати тебе.

Річард глибоко зітхнув. Він погасив у собі гнів.

— Я знаю, все саме так і виглядало. Але ти не зрозуміла його, Келен. Майкл завжди так поводиться. Я знаю, він не хотів зробити мені боляче. — Річард підтягнув коліна до грудей і обхопив їх руками. — Після смерті матері Майкл став приділяти нам з батьком все менше часу. Він шукав друзів серед тих, хто, на його думку, займав впливове становище. Деякі такі його друзі були пихатими і неосвіченими. Наш батько не схвалював його вибір та прямо говорив йому про це. Вони нерідко сперечалися. Якось раз батько приніс вазу, дуже красиву. Зверху її прикрашали ліпні, немов танцюючі на обідку фігурки. Батько страшно пишався своєю знахідкою. Він сказав нам, що за таку антикварну річ цілком можна виручити золотий. Майкл заявив, що міг би виручити й більше. Розгорілася суперечка, і в кінці кінців батько погодився дати вазу Майклу для продажу. Брат взяв вазу і кудись пішов, а коли повернувся, недбало жбурнув на стіл чотири золоті монети. Батько прямо-таки остовпів і довго дивився на гроші. А потім сказав дуже тихо, що ваза не коштує так дорого, і поцікавився, що Майкл наговорив покупцям. Брат відповів: «Сказав їм те, що вони хотіли почути». Батько потягнувся було до монет, але Майкл швидко прикрив їх долонею. Три він забрав собі і заявив, що батькові положена тільки одна, оскільки на більше той і не розраховував. А потім додав: «Ось, Джордж, ціна моїм друзям». Майкл тоді вперше назвав батька Джорджем. З тих пір батько ніколи більше не дозволяв брату продавати ті речі, які привозив зі своїх поїздок. Хочеш знати, як Майкл розпорядився грошима? Коли батько поїхав, він сплатив майже всі наші сімейні борги. Собі не залишив ні гроша. Часом брат буває нетактовний, як, наприклад, сьогодні, коли він з трибуни говорив про смерть матері, але я знаю… я точно знаю, у нього добре серце. Він не хоче, щоб люди страждали від пожеж. От і все. Розумієш, він прагне уберегти інших від трагедії, що випала на нашу долю. Він хоче як краще.

Келен слухала його, не піднімаючи очей. Вона ще трохи пограла з паличкою, потім кинула її в багаття.

— Вибач, Річард. Я, напевно, занадто підозріла. Я знаю, що таке втратити матір. Звичайно ж, ти правий. — Вона нарешті зважилася поглянути йому в очі. — Ну що, пробачиш мене?

Річард посміхнувся.

— Звичайно. Якщо б на мою долю випала хоч частину тих випробувань, які винесла ти, я теж став би підозрювати кожного. Прости, що напустився на тебе. І якщо ти мене не проти, я, мабуть, поступлюся тобі залишком супу.

Келен засміялася і не стала заперечувати. Річард простягнув їй казанок.

Йому не терпілося почути кінець історії, але він мовчки чекав, поки вона доїсть.

— Так, виходить, сили Д'хари захопили всі Серединні Землі? — Нарешті поцікавився він.

— Серединні Землі великі. Народна армія увійшла тільки в самі великі міста. Жителі багатьох областей попросту ігнорують Рала, але його це не дуже хвилює. У Рала є турботи важливіші. Колишнім учням Великого Чарівника вдалося дізнатися, що справжня мета Рала — та сама магія, про яку їх учитель говорив свого часу на Раді. Та сама магія, якою вони, по своїй жадібності, не змогли розумно розпорядитися. За допомогою цієї магії Даркен Рал зможе без всякої боротьби зробитися володарем світу. П'ятеро чарівників усвідомили свою помилку. Вони зрозуміли, наскільки правий був учитель, і стали розшукувати його всюди, сподіваючись заслужити прощення і врятувати Серединні Землі і Вестланд від жахів, які їх очікують, якщо Рал досягне мети. Але й Рал, в свою чергу, розшукує Великого Чарівника.

— Ти сказала: п'ятеро чарівників. А скільки їх було всього?

— Було семеро: Великий Чарівник і шість його учнів. Учитель, як ти знаєш, зник. Один з учнів поступив на службу до якоїсь королеви, що вважається ганьбою для чарівника. — Вона ненадовго замовкла. — П'ятеро інших — мертві. Але перед тим як накласти на себе руки, вони обшукали всі Серединні Землі. Великого Чарівника там немає.

— І вони прийшли до висновку, що він в Вестланді?

— Так, він тут… — Келен опустила ложку в спорожнілий казанок.

— Вони сподівалися, що їх учитель зможе зупинити Рала? Але ж вони самі могли би це зробити! — Щось не сходилося в цій історії, і Річард не був упевнений, що йому хочеться почути продовження.

— Ні, — відповіла вона. — Великий Чарівник теж безсилий проти Даркена Рала. Але він і тільки він може назвати людину, яка покликана врятувати всіх нас від кошмару, що насувається.

Судячи по тому, як ретельно його співрозмовниця підбирала слова, Річард зрозумів, що вона наблизилася до якоїсь забороненої області і намагається не переступити за грань таємниці, яку йому знати не дозволено.

— А чому вони самі не пішли в Вестланд на пошуки вчителя? — запитав Річард, направляючи розмову в іншу сторону.

— Вони боялися, що Великий Чарівник відмовить їм у їх проханні, а змусити його вони не змогли б.

— П'ятеро чарівників не одержали би верх над одним?

Келен сумно посміхнулася й похитала головою.

— Вони тільки вчилися магії у Великого Чарівника, але дар пізнання реальності не було дано їм від народження. Їх наставник народився від батька-Чарівника і матері-Чаклунки. Магічний дар у нього в крові. Його учні ніколи не змогли б зрівнятися з ним. Тому вони і не мали би над ним влади. — Келен замовкла.

— І… — Більше Річард нічого не сказав. Замовкнувши, він дав їй зрозуміти, що чекає відповіді на питання, яке не міг не поставити.

— І вони послали мене, тому що мені така влада дана, — ледве чутно прошепотіла Келен.

Багаття вистрілило і зашипіло. Річард відчув, як напружена Келен, і зрозумів, що вона зайшла занадто далеко зі своєю відповіддю. Тому він замовк, чекаючи, поки вона заспокоїться і знову відчує себе в безпеці. Не піднімаючи очей, Річард поклав долоню їй на руку, і вона накрила її зверху своєю.

— А як ти його впізнаєш?

— Я знаю тільки одне: я п_о_в_и_н_н_а розшукати його, і як можна швидше, інакше ми всі загинемо.

Річард поринув у роздуми.

— Зедд нам допоможе, — сказав він нарешті. — Він знає мову хмар. Йому нічого не варто знайти загублену людину.

— Це скидається на магію, — підозріло помітила Келен. — В Вестланді не повинно бути ніякого чаклунства.

— Зедд стверджує, що ніяке це не чаклунство, і все намагається навчити мене свого мистецтва. Всякий раз, коли я кажу, що не бачу нічого, крім того, що наближається злива, він з мене знущається. Робить великі очі і заявляє: «Чарівник! Ти великий чарівник, хлопчику мій, якщо здатний настільки точно передбачати майбутнє!»

Келен розсміялася. Її сміх порадував Річарда. Йому зовсім не хотілося більше на неї тиснути, хоча в її розповіді і залишилося безліч прогалин. Але все одно, тепер він знав куди більше колишнього. Головне, скоріше розшукати Чарівника, а потім сховатися, поки за нею не послали ще один Квод. Поки Великий Чарівник буде займатися порятунком Вестланда, вони можуть піти кудись на захід і перечекати там важкі часи.

Келен розв'язала приторочений до пояса мішечок і дістала звідти невеликий згорток. У грубому полотні, просякнутому воском, виявилося якесь густе коричневе зілля.

— Поверни голову, — скомандувала вона. — Це допоможе загоїти мушачі укуси.

Мазь відразу заспокоїла біль. Річард впізнав запахи цілющих трав. Зедд вчив його, як готувати подібного роду бальзам з му-трави. Розібравшись з Річардом, Келен змастила садна і місця укусів і у себе. Він простягнув їй червону розпухлу руку.

— Келен, поклади сюди теж трохи мазі.

— О духи! Що це таке?

— Я сьогодні вранці напоровся на шип.

Келен обережно змастила ранку.

— Ніколи не бачила, щоб від шипа було таке запалення.

— Просто мені попався дуже великий шип. Нічого, до ранку все пройде.

Мазь не дуже допомогла, але Келен він запевнив, що все в порядку. Навіщо її турбувати? Все це сущі дрібниці порівняно з її турботами. Річард спостерігав, як вона ретельно перев'язує маленький згорток шнурком і прибирає його назад в мішечок. Келен задумалася, і лоб її прорізала складка.

— Річард, ти не боїшся магії?

Він відповів не відразу:

— Раніше вона завжди вабила мене. Все чарівне здавалося мені дивним і чудовим. А тепер я дізнався, що магія може бути дуже страшною. Це, напевно, як з людьми: від одних слід триматися подалі, познайомитися з іншими — велике щастя.

Келен посміхнулася, цілком задоволена його відповіддю.

— Річард, перш ніж лягти спати, я повинна ще про декого подбати. Це дитя магії. Якщо не боїшся, можеш подивитися на неї. Мало кому з людей доводилося бачити створіння, яке постане зараз перед тобою. Але спочатку ти повинен дати мені слово, що на перше ж моє прохання негайно вийдеш звідси, а коли я тебе покличу, не станеш мене більше ні про що розпитувати. Я дуже втомилася і повинна поспати.

Така довіра полестила його самолюбству.

— Обіцяю, — коротко відповів він.

Келен знову розв'язала дорожній мішечок і витягла звідти маленький круглий флакон, міцно загвинчений пробкою. З флакона лилося загадкове сріблясто-блакитне сяйво. Келен звернула на Річарда погляд смарагдово-зелених очей.

— Це — Мерехтлива в ночі. Вдень її не видно і тільки ночами вона стає доступна людському погляду. Її звуть Ша. Вона допомогла мені перейти кордон. Ша була моїм провідником, не будь її, я б просто заблукала.

В очах Келен блищали сльози, але голос залишався рівним і спокійним:

— Цієї ночі Ша помре. Вона не може довго жити далеко від батьківщини, відірвана від близьких їй створінь, і в неї не залишилося сил, щоб ще раз перетнути кордон. Ша пожертвувала життям, щоб мені допомогти. Якщо Даркен Рал доб'ється успіху, загибель загрожує всьому її роду, як, втім, і багатьом іншим.

Келен відкрутила корок і поклала маленьку пляшечку на розкриту долоню.

Над флаконом піднявся крихітний мерехтливий вогник і поплив вгору, осяваючи все навколо ніжним сріблястим сяйвом. Повільно обертаючись, вогник завис у повітрі між ними. Річард був вражений. Він сидів нерухомо, відкривши рот, і дивився на чудо…

— Добрий вечір, Річард Сайфер, — тоненько проспівало диво.

— Добрий вечір, Ша, — хрипко прошепотів у відповідь Річард.

— Спасибі тобі, Річард Сайфер, що ти допоміг сьогодні Келен. Цим ти допоміг і моєму роду. Якщо тобі коли-небудь доведеться туго, назви тільки моє ім'я, і Мерехтливі в ночі допоможуть тобі.

— Спасибі тобі, Ша. Але я не хотів би опинитися в Серединних Землях. Я тільки допоможу Келен розшукати Великого Чарівника, а потім відведу її на захід. Там ми сховаємося від переслідування тих, хто шукає нашої смерті.

Мерехтлива в ночі безшумно крутилася в димному повітрі. Здавалося, вона розмірковує. На обличчя Річарда падало сріблясте сяйво, і його переливи викликали давно забуте відчуття тепла і безпеки.

— Роби, як рахуєш за потрібне, — проспівала Ша, і Річард відчув величезне полегшення. Світла цятка знову закрутилося в нього перед очима. — Але знай, Даркен Рал переслідує вас обох. Він не дрімає. Він не зупиниться на своєму шляху. Якщо ви спробуєте сховатися, Рал відшукає вас. В цьому можеш не сумніватися. Ти беззахисний перед його могутністю. Він уб'є вас обох. Зовсім скоро.

У Річарда пересохло в роті. Вже краще б його прикінчив гар. По крайній мірі, відразу.

— Скажи мені, Ша, є у нас хоч який-небудь шлях до порятунку?

Вогник знову закрутився, кидаючи сріблясті відблиски на їхні обличчя і на соснові гілки.

Потім Ша зупинилася.

— Якщо ти повернешся до Рала спиною, твої очі не зможуть бачити його, і тоді він схопить тебе. Це доставить йому задоволення.

Задоволення… Річарда пересмикнуло.

— Але… Можемо ми що-небудь зробити?

І знову крихітний вогник закрутився в нього перед очима. Цього разу, перш ніж зупинитися, Ша майже впритул наблизилася до його обличчя.

— Гарне питання, Річард Сайфер. Хороше питання. Відповідь на нього — в тобі. Ти повинен знайти її. Ти повинен знайти відповідь, або вас уб'ють. Скоро.

— Як скоро? — Голос його став хрипким. Йому коштувало великої праці тримати себе в руках.

Вогник трохи відсунувся. Річард боявся упустити шанс хоч щось прояснити в тому, що відбувалося. Він відчував, як грунт вислизає у нього з-під ніг.

Мерехтлива в ночі завмерла.

— Перший день зими, Річард Сайфер. Як тільки зійде сонце. Якщо Даркен Рал до того не вб'є тебе і якщо ніхто його не зупинить, то в перший день зими, як тільки зійде сонце, загине весь мій рід. І ви обидва теж загинете. Даркен Рал отримає насолоду від вашої загибелі.

Річард спробував підійти з іншого кінця.

— Ша, Келен намагається врятувати твій рід, я хочу їй допомогти. Ти пожертвувала життям, щоб допомогти їй. Якщо ми зазнаємо невдачі, всім кінець. Ти сама щойно це сказала. Прошу тебе, Ша, відповідай, чи можеш ти підказати мені, як зупинити Даркена Рала?

Вогник зробив невелике коло всередині куреня, осяваючи все рівним сріблястим сяйвом, і знову нерухомо повис перед Річардом.

— Я вже дала відповідь на твоє питання. Шукай в собі. Шукай відповідь, або загинеш. Жалкую, Річард Сайфер. Хочу допомогти. Не знаю відповіді. Знаю тільки, що відповідь — в тобі. Шкодую. Шкодую.

Річард кивнул Мерехтливій і запустив п'ятірню у волосся. Незрозуміло, хто з них сильніше засмутився: він чи Ша. Глянувши в сторону, він побачив Келен, яка спокійно спостерігала за подіями.

— Добре, Ша. А можеш ти сказати, чому Рал хоче вбити мене? Тому що я допоміг Келен, або у нього є інша причина?

Ша підлетіла ближче.

— Інша причина! Таємниця!

— Що?! — Річард схопився. Мерехтлива в ночі злетіла слідом за ним.

— Не знаю. Шкодую. Знаю тільки, що він намагається вбити тебе.

— Як звуть Чарівника?

— Гарне питання, Річард Сайфер. Шкодую. Не знаю.

Річард опустився з землю і закрив обличчя руками. Ша повільно кружляла навколо його голови, відкидаючи по сторонах срібні відблиски. Річард раптово усвідомив, що Мерехтлива в ночі хоче втішити його і що жити їй залишилося зовсім недовго. Вона вмирала і все ж намагалася його втішити. Річард ковтнув клубок, що підступив до горла.

— Ша, спасибі тобі, що допомогла Келен. Яким би коротким не виявилося моє життя, воно могло перерватися вже сьогодні. Келен врятувала мене, вона не дозволила мені накоїти дурниць. А ще, завдяки зустрічі з нею, моє життя стало кращим. Спасибі тобі, Ша, що ти провела мого друга крізь кордон. — Сльози навернулися йому на очі.

Ша підлетіла зовсім близько і торкнулася його чола. Здавалося, її слова звучать у нього безпосередньо в мозку.

— Жалкую, Річард Сайфер. Я не знаю відповідей, які врятували б тебе. Якщо б знала, повір, дала б їх з великою радістю. Знаю одне: твій порятунок — в тобі. Я вірю в тебе. Я знаю, в тебе закладено те, що повинно привести тебе до перемоги. Коли ти засумніваєшся в собі, не здавайся. Пам'ятай, що я вірила в тебе і знала: ти можеш виконати свій обов'язок. Ти — виняткова особистість, Річард Сайфер. Повір у себе. І захисти Келен.

Річард відчув, як по щоках течуть сльози, а клубок у горлі заважає дихати.

— А тепер дай мені побути наодинці з Келен. Мій час уже настав. Не бійся, тут поблизу немає гарів.

— Прощай, Ша. Зустріч з тобою була для мене великою честю.

Йдучи, він не оглянувся.

Ша підпливла до Келен і звернулася до неї за всіма правилами.

— Мати-сповідниця, мій час підходить до кінця. Чому ти не сказала Річарду, хто ти насправді?

Келен стиснулася. Її руки безвольно опустилися на коліна. Вона невідривно дивилася на вогонь.

— Ша, я не можу. Не тепер, Ша.

— Сповідниця Келен, це нечесно. Річард Сайфер твій друг.

— Невже ти не розумієш? — З відчаєм запитала Келен, ковтаючи сльози. — Саме тому я і не можу йому нічого розповісти. Інакше він більше не буде моїм другом. Він не стане більше піклуватися про мене. Ти навіть уявити собі не можеш, як це — бути сповідницею. Мене всі уникають і всі бояться. А він насмілюється дивитися мені прямо в очі, Ша! Мало хто б на це зважився. І ніхто ніколи не дивився на мене так, як він. Його погляд дарує мені відчуття спокою та безпеки. Він вливає радість мені в душу.

— Тебе можуть випередити і розповісти йому все, сповідниця Келен! Так буде гірше.

Келен підняла на срібний вогник заплакані очі.

— Я встигну все сказати йому сама, перш ніж це відбудеться.

— Ти граєш в небезпечні ігри, сповідниця Келен, — жорстко попередила Ша. — Річард може полюбити тебе, і твоє визнання завдасть йому смертельного удару.

— Я не допущу цього!

— Ти обереш його?

— Ні! — Вигукнула Келен.

Мерехтлива в ночі відкотилася назад, але потім знову повільно підпливла до лиця сповідниці.

— Сповідниця Келен! Пам'ятай, ти остання в роду. Всіх інших убив Даркен Рал. Він не пощадив навіть твою сестричку Денні. Ти — остання Мати-сповідниця. Ти повинна обрати чоловіка.

— Я не в змозі вчинити так з тим, хто мені дорогий. Цього не може жодна сповідниця, — схлипувала Келен.

— Жалкую, Мати-сповідниця. Тобі вирішувати.

Келен обхопила руками коліна і опустила голову. Плечі її стрясалися від ридань. Ша повільно кружляла над нею, відкидаючи срібні відблиски. Вона намагалася втішити подругу. Ша кружляла й кружляла до тих пір, поки Келен не затихла. Тоді Мерехтлива зупинилася і, похитуючись, зависла перед Келен.

— Важко бути Матір'ю-сповідницею. Шкодую.

— Важко, — погодилася Келен.

— Багато чого лягає на твої плечі.

— Багато чого, — повторила вона.

Ша присіла сповідниці на плече і тихо застигла. Келен гірко поглядала на червоні вуглинки багаття. Трохи згодом Мерехтлива в ночі нечутно спурхнула, пропливла в повітрі і зупинилася перед Келен.

— Хотіла б я залишитися з тобою. Хороші часи. Хотіла б залишитися з Річардом Сайфером. Задає хороші питання. Але не можу довше затримуватися. Шкодую. Я вмираю.

— Клянусь тобі, Ша, що не пошкодую життя, щоб зупинити Даркена Рала і врятувати твій рід.

— Вірю в тебе, сповідниця Келен. Допоможи Річарду. — Ша підлетіла ближче. — Будь ласка. Перш ніж я піду, доторкнися до мене.

Келен відсахнулася, боляче ударившись об стовбур дерева.

— Ні… Ша… прошу тебе… не треба, — благала вона, і очі її наповнилися сльозами. Келен кусала руки, щоб не закричати.

Ша наблизилася до неї.

— Будь ласка, Мати-сповідниця. Мені так боляче і самотньо! Я відірвана від усього, що мені дороге. Це терзає мене. Я йду. Будь ласка, скористайся своєю могутністю. Доторкнися до мене і дай мені захлинутися в агонії. Дозволь мені скуштувати солодощів любові в останню хвилину. Я віддала життя, щоб тобі допомогти. Я ніколи ні про що тебе не просила. Будь ласка, Келен.

Вогник став тьмяніти. Келен схлипувала, затискаючи собі рот лівою рукою. Нарешті вона витягнула вперед праву руку і тремтячими пальцями торкнулася Мерехтливої.

Беззвучний грім струсонув сосну, і на землю дощем посипалися сухі голки. Тьмяне срібне сяйво, що виходить від Ша, стало розгоратися і змінило колір на рожевий.

— Дякую тобі, Келен, — прошепотіла Ша слабіючим голосом. — Прощай, моя любов.

Жива іскорка світла потьмяніла і згасла.

Відчувши знайомий беззвучний грім, Річард ще трохи походив по лісі, а потім повернувся в курінь. Келен сиділа, обхопивши руками коліна, і дивилася на вогонь.

— А де Ша? — Запитав Річард.

— Вона пішла, — байдуже відповіла Келен.

Річард розуміюче кивнув, взяв її за руку і, підвівши до трав'яної підстилки, поклав спати. Він вкрив її ковдрою, а зверху накидав ще сіна, щоб не дати їй замерзнути. Потім і сам приліг поряд, з головою зарившись в сіно. Келен посунулася і міцно пригорнулася до нього спиною, немов дитина, яка шукає у батьків захисту від біди, що насувається. Річард теж відчував, як щось смертоносне невблаганно наближається до них обох.

Келен миттєво провалилася в сон. Річард мав би замерзнути, але йому чомусь було тепло. Кров болісно пульсувала в ужаленій лозою руці. Він потягнувся і поринув у роздуми про таємничий беззвучний грім і про те, що його нова знайома зможе підпорядкувати своїй волі самого Великого Чарівника. Він було злякався цієї думки, але так і не встиг додумати до кінця. Його зморив сон.

6

На наступний день, коли час вже наближалося до полудня, Річард зрозумів, що укус лози не проходить для нього безслідно: їжа викликала огиду, лихоманило. Йому то ставало нестерпно жарко, і мокрий від поту одяг прилипав до тіла, то він починав тремтіти від холоду. Річард відчував слабкість, в голові шуміло, раз у раз підкочувалися напади нудоти. Він зрозумів, що не в змозі впоратися з хворобою. Залишалося одне — просити допомоги у Зедда. Вони були вже близько, і Річард вирішив нічого не говорити Келен про свій стан. Уві сні його мучили кошмари, а чим вони були викликані — Лихоманкою або почутим напередодні, — він не знав. Найбільше його тривожили слова Ша: «Шукай відповідь або загинеш».

Сіре осіннє небо похмуро і непривітно нависало над дорогою. Сонце вже не гріло, і його тьмяне холодне світло віщувало наступ зими. Стежку, по якій рухалися Келен і Річард, тісно обступали високі дерева, які захищали їх від холодного пронизливого вітру. Дерева шуміли в височині, наповнюючи повітря ароматом смолистої ялиці, немов у святилищі. Внизу, на стежці, було тихо і безвітряно, холодний подих зими майже не відчувався. Подорожні перейшли маленький дзюркотливий струмочок біля бобрової загати і опинилися на галявині, зарослій пізніми квітами. Вся земля була встелена, як килимом, їх жовтими і блідо-блакитними пелюстками, особливо багато їх було в улоговинках. Запізнілі квіти піднімали тендітні бліді пелюстки до тьмяного осіннього сонця ніби в надії знайти хоч трохи тепла. Келен зупинилася і в задумі зірвала декілька квіток, потім знайшла шматок старої кори у вигляді ковша з поглибленням посередині і поставила туди квіти, як у вазу. Річард подумав, що Келен, напевно, вже встигла зголодніти, і пішов шукати яблуню, яка, як йому пригадувалося, росла десь поблизу від цього місця. Поки Келен займалася квітами, Річард встиг набрати в заплічний мішок трохи яблук. «Коли йдеш побачити Зедда, завжди непогано захопити з собою їжі», — подумав він.

Закінчивши збирати яблука, він притулився до дерева і став з інтересом спостерігати за Келен, гадаючи, що ж вона робить. Келен продовжувала неквапливо розставляти і поправляти квіти, часом критично оглядаючи результати роботи. Потім, мабуть, вважаючи, що приготування закінчені, пішла до загати, підняла поділ сукні, встала на коліна біля води і обережно спустила на воду деревинку, прикрашену квітами. Зробивши це, Келен села навпочіпки і склала руки на колінах, спостерігаючи, як маленький човник з квітами повільно рухається в спокійній воді загати. Посидівши так деякий час в глибокій задумі, вона обернулася і помітила Річарда, який, притулившись до стовбура дерева, з цікавістю спостерігав цю сцену. Келен встала з колін і не поспішаючи підійшла до одного.

— Я принесла підношення душам наших матерів, — пояснила вона. — Це прохання про захист і допомогу в наших пошуках Чарівника. — Келен підняла очі, і на обличчі її промайнуло занепокоєння. — Щось трапилося, Річард?

Він мовчки простягнув їй яблуко.

— Нічого. Ось, з'їж.

Келен вдарила юнака по руці і в наступну мить вчепилася йому в горло. В її зелених очах запалала нестримна лють.

— Навіщо ти це зробив?

Річард заціпенів. Він нічого не розумів, в думках панував сумбур. Щось підказувало йому: зараз краще не ворушитися. Він несміливо спробував знайти пояснення того, що відбувається:

— Ти не любиш яблука? Пробач, я пошукаю що-небудь інше.

Лють в її очах змінилася сумнівом.

— Як ти їх назвав?

— Яблука, — боячись ворухнутися, здавлено промовив Річард. — Хіба ти не знаєш, що таке яблука? Чесне слово, це дуже смачно. А ти що подумала?

Дівчина злегка послабила хватку на горлі Річарда, але не поспішала відпустити його.

— І ти їсиш ці… яблука?

Річард зберігав нерухомість.

— Так, все життя.

Гнів Келен поступився місцем збентеженню. Вона опустила руки.

— Прости, Річард, я ж не знала, що ви їх їсте. У нас в Серединних Землях будь-який червоний фрукт смертельно отруйний, і я подумала, що ти збираєшся отруїти мене.

Річард нарешті дозволив собі розслабитися і з полегшенням розреготався. Келен стримано приєдналася, але щирих веселощів в її сміху не прозвучало. Вона ще не зовсім охолола і все ще була насторожі. Тоді Річард, щоб заспокоїти її, надкусив один плід, з'їв шматочок, а потім простягнув яблуко дівчині. Вона взяла, але ще з хвилину крутила його в руках і підозріло принюхувалася, перш ніж зважилася піднести до рота.

— Ум-м, і правда, смачно, — пробурмотіла Келен, набивши повний рот. Потім в задумі доклала долоню на чоло Річарда. — Ну, так я і знала. Ти ж весь гориш!

— Знаю, але поки ми не доберемося до Зедда, зробити все одно нічого не можна. До речі, ми вже майже прийшли, тут зовсім недалеко.

І вони рушили далі по стежці, і незабаром показався присадкуватий будинок Зедда. До покритого дерном даху була притулена дошка, спеціально призначена для старої кішки господаря, яка все ще легко забиралася на дах, але зістрибувати на землю вже боялася. На вікні висіли білі мереживні фіранки, а із зовнішнього боку будинок оточували акуратно прибиті ящики з квітами. Квіти вже померкли, прибиті осінніми заморозками. Уздовж усього фасаду тягнулася відкрита літня веранда. Свіжопофарбовані блакитні двері виглядала на тлі старих, потемнілих від часу і негоди рублених стін, як латка з яскравої тканини, поставлена на старе плаття. Якщо б не двері, будиночок зовсім загубився б в навколишніх заростях.

«Причинне» крісло Зедда пустувало. «Причинним» воно називалося тому, що Зедд звик віддаватися в ньому роздумам. Зазвичай він сидів і думав до тих пір, поки не докопувався до прихованої основи якогось явища, що викликало його цікавість і займало думки нез'ясованістю і загадковістю. Одного разу він просидів в ньому, не встаючи, майже три доби в спробі знайти розумну відповідь на запитання, чому люди споконвіку невпинно сперечаються, скільки в небі зірок. Здавалося б, про що тут сперечатися? Його самого це ніколи не хвилювало. Зедд вважав саму постановку питання тривіальною і дивувався одному: вибору теми безперервних дискусій. На третій день роздумів Зедд встав і оголосив рішення. На його думку, вся справа в тому, що питання належить до числа тих, по яких будь-хто може висловити свою окрему думку, не боячись виявитися неправим. Адже вірну відповідь дізнатися неможливо і, отже, дурні можуть не побоюватися, що їх точку зору спростують і виставлять їх дурнями, якими вони, безумовно, і є, раз прагнуть продемонструвати глибину знань в даній області. Сформулювавши рішення, Зедд встав з крісла, увійшов у будинок і з почуттям виконаного обов'язку взявся за обід. Щоб відновити сили, віддані тяжкому розумовому процесу, знадобилося 3:00 самозабутнього поглинання їжі.

Річард гукнув Зедда, але той не відгукнувся. Юнак усміхнувся.

— Тримаю парі, я знаю, де його шукати. Він за домом, на Хмарному Камені, вивчає нові хмари.

— На Хмарному Камені? — Трохи здивовано перепитала Келен.

— Так, це улюблене місце старого. Він стоїть там годинами і дивиться на небо. Не знаю, навіщо йому це треба і який сенс у подібних спостереженнях, але всі роки, скільки я з ним знайомий, Зедд кидається до свого каменю всякий раз, коли помічає цікаву хмару.

Річард з дитинства звик до Хмарного Каменю, і поведінка його вчителя не здавалося йому дивною — швидше, просто розвагою або нешкідливою примхою.

Продершись крізь високу траву, з усіх боків оточувала будиночок, вони незабаром досягли вершини пагорба. Зедд нерухомо стояв спиною до них на плоскому камені. Він був голий, руки розпростер в сторони, а голову закинув назад. Хвилясте сиве волосся падали на плечі. Витріщивши очі, Річард остовпів. Келен похнюпилась, намагаючись всім своїм виглядом показати, що все в порядку. Голий Зедд являв собою жалюгідне і дивне видовище. Бліда, суха стареча шкіра висіла складками на випираючих кістках. Плоский зад взагалі був позбавлений будь-яких опуклостей. Тіло старого здавалося крихким і неживим, як висохле дерево, хоча Річард знав, що його можна назвати яким завгодно, тільки не крихким. Зедд ворухнувся, підняв до неба вказуючий перст і виголосив тонким скрипучим голосом:

— Я знав, що ти прийдеш, Річард.

Його балахон з грубого сукна валявся поруч на землі. Зедд ніколи не носив нічого іншого. Річард нагнувся, підняв цю подобу одягу і подав старому. Келен розуміюче ввічливо відвернулася.

— Зедд, я не один. Одягнися, будь ласка.

— Знаєш, як я зрозумів, що ти йдеш?

Старий продовжував стояти в тій же позі і не збирався до них повертатися.

— Можливо, це пов'язано з хмарою, яке переслідує мене кілька останніх днів. Зедд, допоможи мені начепити на тебе цей балахон.

Зедд різко обернувся і збуджено замахав руками.

— Днів! З глузду з'їхати, він говорить: днів! Річард, це хмара невідступно слідує за тобою вже три тижні! З тих самих пір, як убили твого батька! Де ти був? Я не бачив тебе з того дня. Я шукав тебе всюди. Нехай буде тобі відомо, що легше знайти голку в копиці сіна, ніж тебе, мій хлопчику, коли тобі стукає в голову побути одному!

— Я був зайнятий, Зедд. Підніми руки, я допоможу тобі одягтися.

Річард накинув балахон на витягнуті руки старого і дбайливо розправив складки просторого одягу, який повністю сховав кістляве старече тіло. Зедд не пручався і лише роздратовано пересмикнув плечима.

— Хм, він був зайнятий! Занадто зайнятий, щоб хоч підняти очі і подивитися на небо? Прокляття! Річард, ти знаєш звідки ця хмара?

Зедд стривожено подивився на юнака.

— Не лайся, — заспокійливо сказав Річард. — Думаю, це хмара з Д'хари.

Руки Зедда знову зметнулися вгору.

— Так, значить, Д'хара! Дуже добре, мій хлопчику! А скажи мені, як ти здогадався? За формою хмари? Чи, може бути, по щільності? — Зедд приходив все в більше збудження.

— Ні те, ні інше. Я зрозумів це на підставі інформації з іншого джерела. Зедд, я ж казав тобі, я не один.

— Так, так, вже чув. — Старий нетерпляче відмахнувся. — Отже, ти сказав, інше джерело інформації.

Зедд задумливо помасував великим і вказівним пальцями гладко виголене підборіддя. Темні очі загорілися.

— Безперечно, це непогано. А ця інформація підказала тобі, що твої справи погані? Ну так, звичайно, — додав старий, ніби відповідаючи на власне запитання. — Чому ти такий мокрий?

Він торкнувся вузлуватими пальцями чола Річарда і оголосив:

— У тебе жар. Ти приніс мені що-небудь поїсти?

Річард вже давно тримав напоготові соковите яблуко, чекаючи, поки старий друг попросить поїсти. Зедд завжди був голодний. Старий вихопив яблуко і з жадібністю почав його гризти.

— Зедд, будь ласка, вислухай мене. Я в біді, мені необхідна твоя допомогу. Тільки ти можеш мене врятувати.

Зедд вислухав його з рідкісною незворушністю і, не перестаючи жувати, поклав кістляву долоню Річарду на потилицю, а великим пальцем підняв йому повіку. Потім став уважно вивчати око юнака.

— Я завжди уважно вислуховую тебе, мій хлопчик. — Він узяв Річарда за руку і помацав пульс. — Так, я бачу, ти в біді. Години через три, може бути, чотири, ти напевно втратиш свідомість.

Річард відсахнувся, охоплений жахом. Келен теж здавалася схвильованою. Він знав, що, крім усього іншого, Зедд прекрасно розбирається в хворобах. Старий ніколи не став би робити подібних прогнозів, якщо б вони могли виявитися помилковими. Річард давно, з того моменту, як прокинувся від холоду, відчував слабкість в ногах, і зараз він зрозумів, що його стан стрімко погіршується.

— Ти зможеш мені допомогти?

— Швидше за все зможу. Але це залежить від того, що саме послужило причиною хвороби. До речі, не будеш ти так люб'язний представити мене дівчині?

— Зедд, це мій друг Келен Амнелл…

Старий пильно подивився в очі Річарду.

— О, приношу свої вибачення. Я був не правий. Значить, вона не дівчина?

Зедд дивно хихикнув, на обличчі його з'явилася пустотлива усмішка, і він шаркнув ніжкою, зігнувшись перед Келен в театральному поклоні. Продовжуючи розігрувати галантного кавалера, він манірно підняв руку Келен, злегка торкнувся її губами і урочисто проголосив:

— Зеддікус Зул Зорандер, ваш покірний слуга, моя люба юна леді.

Зедд випростався і уважно подивився на неї, очі їх зустрілися. В ту ж мить посмішка зникла з старечого лиця, риси його спотворилися гнівом. Відсмикнувши руку, гидливо і поспішно, наче від дотику до отруйною гадині, Зедд повернувся до Річарда.

— Що тебе пов'язує з цією твариною?

Келен зберігала повну незворушність, ніяк не реагуючи на випад старого. Річарда скував жах.

— Зедд…

— Вона до тебе доторкалася?

— Ну, я…

Річард в повній розгубленості спробував пригадати всі випадки, коли Келен могла доторкнутися до нього, але Зедд знову перервав юнака:

— Ні, звичайно, ні, — пробурмотів Зедд і полегшено зітхнув. — Так, я бачу, на щастя, вона не доторкалася. Річарде, мій хлопчику, та ти знаєш, хто вона? Вона…

Тут Келен обдарувала Зедда поглядом, сповненим такої холодної люті, що той застиг на місці.

Річард трохи оговтався від несподіванки.

— Я абсолютно точно знаю, хто вона, — твердо і спокійно сказав він. — Вона мій друг. Друг, який врятував мене від такої ж смерті, якою загинув мій батько. А потім вона врятувала мене від іншої смерті — смерті у пащі страшного тварини, яку називають Гаром.

Вираз обличчя Келен трохи пом'якшав.

— Зедд, я хочу, щоб ти зрозумів: Келен мій друг. Зараз ми обоє в великій біді і повинні допомагати один одному.

Зедд деякий час стояв у мовчанні, уважно вивчаючи очі Річарда, потім кивнув.

— Так і є, в біді.

— Зедд, будь ласка, зрозумій нарешті. Нам дуже потрібна твоя допомога. У нас мало часу.

Келен підійшла ближче і стала поряд з Річардом. Якщо судити по виразу обличчя Зедда, старий не мав ні найменшого бажання вплутуватися в їх біди. Проте Річард продовжував наполягати. Він подивився в темні очі вчителя.

— Вчора, відразу після того, як ми познайомилися, на Келен напав Квод. Скоро тут має з'явитися інший.

Нарешті Річарду вдалося зловити в очах Зедда ту реакцію, яку він домагався весь цей час: ненависть змінилася співчуттям. Зедд уважно подивився на Келен, наче вперше побачив. Вони стояли лицем до лиця, мовчки дивлячись один на одного. При згадці про Квод риси Келен спотворилися болем, який дівчина вже не в силах була приховувати. Зедд ступив до неї і обійняв, як перелякану дитину. Келен вдячно пригорнулася до старого, зарившись лицем в складки його одягу, щоб приховати раптові зрадницькі сльози.

— Ну що ти, мила? Все в порядку, не бійся. Тут ти в безпеці. Підемо до дому, розповіси мені про цю біду, а потім нам доведеться подбати про Річарда.

Келен кивнула, не відриваючи голови від плеча Зедда. Коли дівчині вдалося нарешті впоратися з хвилюванням, вона відсунулася.

— Зеддікус Зул Зорандер. Оце так ім'я! Ніколи не чула нічого подібного. — Келен зробила боязку спробу пожартувати.

Зедд гордо посміхнувся.

— Упевнений, що ні, мила. До речі, ти вмієш готувати? — Старий обняв її за плечі і повів вниз з пагорба, до будинку. — Я голодний, а нормально приготовленої їжі не їв вже багато років. — Він озирнувся на Річарда і підбадьорливо кивнув. — Пішли додому, мій хлопчику, поки ти ще в стані пересуватися.

— Якщо вам вдасться зцілити Річарда, я зварю великий горщик дуже смачного супу зі спеціями. Ви, напевно, давно не їли нічого гостренького, — Пообіцяла Келен.

— О, гострий суп! Я багато років не їв пристойного гострого супу. Повинен сказати, Річард готує його огидно.

Річард понуро плентався позаду. Емоційне напруження від порозуміння з Зеддом позбавило його останніх сил. До того ж його налякав недбалий вигляд Зедда і повсякденність інтонації при розмові про його хворобу. Схоже, старий друг намагався приховати тривогу і підбадьорити юнака. Видно, справи його кепські.

Позаду будиночка прямо на землі стояв стіл. У гарну погоду Зедд мав звичку обідати під відкритим небом. Це давало йому можливість не припиняти спостереження за хмарами навіть за їжею. Зедд посадив гостей на лавку біля столу, а сам відправився в будинок і виніс моркву, ягоди, сир і яблучний сік. Він поклав припаси на дерев'яну стільницю, до блиску відполіровану часом. Сам він сів навпроти і простягнув Річарду кухоль з якоюсь бурою густою рідиною, що виділяла аромат мигдалю, і велів пити маленькими ковтками. Зедд обвів очима околиці і зупинив погляд на Річардові:

— Ну, тепер розповідай.

Юнак розповів про те, як його вжалила лоза, як він побачив у небі чудовисько і як зауважив йдучу берегом Трантського озера Келен і четвірку переслідувачів, які скрадалися по її слідах. Він переказав усі події, не упускаючи жодної подробиці, яку спромігся пригадати. Зедд дуже любив деталі, на перший погляд навіть несуттєві. Іноді Річард переривав сумне оповідання, щоб відсьорбнути з кухля. Тим часом Келен з'їла трохи моркви та ягід, спробувала яблучний сік, але тарілку з сиром відсунула убік. Вона уважно слухала одного, кивала і зрідка вступала в розмову, щоб підказати забуті ним деталі. Єдине, про що Річард вирішив не говорити, була історія трьох країн і захоплення Серединних Земель Ралом Даркеном. Оскільки Річард сам знав про все зі слів Келен, йому здавалося, що краще буде, якщо дівчина розповість сама. Нарешті Річард зупинився, але Зедд побажав дізнатися, що його юний друг робив в Мисливському лісі, і змусив повернутися до початку історії.

— Я прийшов у батьківський будинок відразу після вбивства, заглянув в глечик для записок і знайшов там гілочку лози. Я хотів з'ясувати, що означає останнє послання батька, і всі ці три тижні шукав лозу. Коли я її нарешті знайшов, ця штука мене вжалила.

Річард був радий закінчити розповідь. Він уже майже не міг говорити, язик здавався розпухлим і погано слухався. Зедд замислено жував морквину.

— А як виглядала лоза?

— Вона… Стривай-но, але ж ця проклята лоза все ще у мене в кишені!

Річард вийняв відросток і жбурнув на стіл.

— Прокляття! Та це ж зміїна лоза!

Річарда немов облили крижаною водою. Він знав цю назву: вона зустрічалося в таємній Книзі. Річард похолов від жаху. Залишалося тільки сподіватися, що нічого страшного ще не сталося, що це просто збіг, але він і сам собі не вірив. Зедд відкинувся назад і подивився на Річарда.

— Ну добре. Тепер, принаймні, мені все ясно. Отже, у мене для тебе дві новини — хороша і погана. Хороша полягає в тому, що тепер я знаю, який корінь треба використовувати для твого лікування. Ну а погана… Бачиш, мені доведеться його ще пошукати.

Зедд попросив Келен повідати її частину історії, але тільки по можливості коротко, оскільки його чекають термінові справи. Річард згадав розповідь Келен минулої ночі і дивувався, як же можна зробити її короткою.

— Даркено Рал, син Паніза Рала, ввів в гру три скриньки Одена. Я шукаю Великого Чарівника, — тільки й сказала вона.

Річард сидів наче громом уражений. Він все знав з таємної Книги, Книги Зниклих Тіней, яку батько, перш ніж спалити, довірив його пам'яті. Він пам'ятав рядок з книги: «Коли вступлять в гру три скриньки Одена, виросте зміїна лоза».

Отже, найгірші кошмари Річарда почали збуватися.

7

На деякий час Річард знепритомнів, його голова впала на стіл. Він погано розумів, що відбувається, в голові все змішалося від нудоти. Річард тихо застогнав, але не зміг поворухнутися. У вихорі незвязаних образів з жахливою виразністю промайнуло: пророцтва Книги Зниклих Тіней збуваються. Потім він відчув, що Зедд поруч і разом з Келен веде його в будинок. Коли його підняли з лави, земля раптом пішла з-під ніг, перед очима попливли круги. Річард не пам'ятав, як його поклали в ліжко і дбайливо вкрили. Юнак чув якісь слова, але зміст вислизав і розпливався.

Потім він провалився в темряву. Іноді в мозку ненадовго виникав проблиск світла, але потім все знову зникало в непроглядний темряві. Так він спливав, знову падав кудись, наче у прірву. Річард перестав розуміти, хто він і де знаходиться. Кімната кружляла все швидше і швидше, хиталася, наче палуба корабля в штормовому морі. Щоб не впасти, він вчепився в спинку ліжка. Текли години. Часом Річарду ніби вдавалося пригадати, де він, але за мить все знову занурювалося в темряву.

Коли він отямився, вже стемніло. У всякому разі, так йому здалося. Він відчув на лобі холод. «Напевно, мама поклала мені на лоб мокрий рушник», — подумав Річард. Так, звичайно, мама. Хто ще вміє так ласкаво гладити по голові. Дотики були м'якими, заспокійливими. Річард немов наяву представив її обличчя. Мама… Вона завжди була такою доброю, так ніжно доглядала за ним, коли він хворів. Завжди дбала про нього, поки не померла. Сльози підступили до очей, захотілося плакати. Так, померла. Але хто ж так ласкаво гладить його по волоссю? Це ж неможливо, мама померла. Значить, хтось інший, але хто? Він напружено намагався згадати. «А, знаю, це Келен», — і зробивши зусилля, він простогнав її ім'я.

Келен, яка дійсно гладила його по голові, сказала ласкаво:

— Заспокойся, я тут.

Раптово повернулася пам'ять, і нестримною низкою замиготіли картини: вбивство батька, лоза, Келен, четверо на кручі, невідомий в будинку, довгохвостий гар. Мерехтлива в ночі, яка веліла шукати відповідь або загинути… Річард згадав і слова Келен про три скриньки Одена, і свою таємницю — Книгу Зниклих Тіней. Потім він пригадав, як батько показав йому тайник в лісі, і його розповідь про порятунок Книги від навислої над нею небезпеки. Раніше Книгу стеріг дракон. Потім батько приніс її з собою в Вестланд. Він знав: не можна допустити, щоб Книга потрапила в жадібні руки тих, хто не гідний володіти таємним знанням, бо це принесе світу зло. Там, біля лісової схованки, батько пояснив хлопчику, що, поки Книга існує, світу загрожує велика небезпека, але знищити Книгу можна. В ній викладено таємне знання, і ніхто не має права його знищити. Знання це належить законному власнику Книги і повинно зберігатися до тих пір, поки він не прийде за нею. Але існує вихід з цього тупика — довірити Книгу людській пам'яті, а потім спалити.

Батько вибрав Річарда. Саме Річарда, а не Майкла, визнав він гідним виконати задумане. Батько сказав, що для такого вибору є причини, але уточнювати їх не захотів. Ще батько багато разів повторював: «Це таємниця. Ніхто не повинен навіть здогадуватися про існування Книги. І Майкл в тому числі. Ніхто, крім власника, не має на це права». Зі слів батька Річард зрозумів, що може за все своє життя так і не зустрітися з господарем Книги. Тоді він зобов'язаний передати Книгу своєму синові, щоб той передав своєму. І так з покоління в покоління, поки не прийде час. Але батько не назвав господаря, він сам не знав його імені. Річард здивувався і запитав, як же тоді дізнатися істинного власника, як уникнути помилки? Але батько не став нічого пояснювати, а тільки повторив: Річард нікому не повинен нічого говорити; відповідь же доведеться шукати самому. Потім змусив сина поклястися в тому, що хлопчик збереже таємницю Книги, і ніхто — ні брат, ні його найкращий друг Зедд — словом, ніхто, крім господаря, нічого від нього не дізнається. Річард поклявся життям. До речі, батько ні до, ні після того дня сам ні разу не заглядав в Книгу.

І ось вони приступили до здійснення задуманого. Батько часто приводив хлопчика до схованки в лісовій гущавині, сідав на пеньок і спостерігав, як син читає книгу. Так проходили день за днем, тиждень за тижнем. Роблячи перерви тільки на час батьківських поїздок по справах, вони знову і знову поверталися туди. Майкл не виявляв ніякого інтересу до їх прогулянкам і пропадав десь з друзями, а Зедд звик, що Річард довго його не провідує. Все складалося добре — їм вдавалося зберігати в секреті мету своїх частих вилазок. Річард прочитував кілька сторінок, потім переписував все, що зміг запам'ятати, і звіряв написане з текстом. Кожен раз батько спалював записи, і Річард покірно починав все спочатку. Батько часто просив у сина пробачення за непосильну ношу, яку звалив на його плечі. Хлопчикові ж слова вибачень здавалися дивними — він не обтяжувався процесом заучування і потай пишався наданою йому довірою. Нарешті настав час, коли Річард зміг переписати всю Книгу без єдиної помилки. Але він, щоб зберегти непохитну впевненість в собі, переписав її щонайменше сто разів. З Книги Річард вже знав, що втрата хоча б одного слова спричинить невідворотну біду. Коли Річард переконався, що завчив Книгу напам'ять, вони з батьком віднесли її назад в тайник і залишили там на три роки. В один із днів пізньої осені, коли Річарду виповнилося п'ятнадцять, вони повернулися на старе місце. Батько сказав, що тепер, якщо Річард без єдиної помилки по пам'яті відтворить текст Книги, він буде спокійний за збереження викладеного в ній знання, і сама Книга більше не знадобиться. Річард без запинок заповнив дрібним почерком стос паперу, і запис виявилася дослівною.

Розвівши багаття, вони підкидали дрова до тих пір, поки полум'я не розгорілося досить сильно. Зі словами: «Якщо ти впевнений у собі — кинь її у вогонь», — батько вручив Книгу синові. Річард дбайливо взяв Книгу Зниклих Тіней, провів пальцями по шкіряній палітурці. Батько повністю довіряв йому, і на хлопчика давив тягар відповідальності. Річард прийняв рішення і кинув Книгу в полум'я вогнища. Лише пізніше він усвідомив, що в ту мить став дорослим.

Вогненні язики зметнулися і охопили Книгу. Вони горнулися до неї, пестили, пожираючи ласу здобич. В повітрі снопами іскор закружляли кольорові фігурки; пролунав протяжний стогін. Над вогнищем спалахнув стовп дивного сяйва. Вогонь розгорявся все сильніше і сильніше, обпалюючи листя і гілки дерев. Жар від полум'я, яке розбушувалося, відігнав Річарда з батьком від багаття. У вогні, стогнучи і, немов руки, простягаючи язики полум'я, клубочилися примари. Раптово піднявся вітер, що відносив геть потойбічні голоси. Батько і син скам'яніли. Пориву вітру люто рвали на них плащі, але ні Річард, ні батько не могли ні закритися, ні відвернутися, ні навіть просто закрити очі. Палючий жар змінився крижаним подихом безодні. Озноб пробіг по хребту хлопчика, його дихання припинилося. Але мороз глибокої зимової ночі лютував недовго, розтанувши під Промінням нестерпного сяйва. Наче сонце спалахнуло на місці багаття, а потім і сяйво зникло так само раптово, як з'явилося.

Батько і син озирнулися навколо. Багаття погасло, і лише бліді цівки диму вилися від обвуглених дров. Книги не було, вона зникла. Тепер Річард знав, чому він в той день став свідком — він бачив магію.

Річард відчув легкий дотик і розплющив очі. Через дверний проріз в кімнату проникало світло від вогнища. Келен сиділа в кріслі в узголів'ї ліжка, на колінах у неї, згорнувшись калачиком, спала стара хитра кішка Зедда.

— А де Зедд?

— Пішов за корінцями, — спокійно, підбадьорливим голосом відповіла Келен. — Вже кілька годин, як стемніло, але він сказав, що не варто турбуватися, якщо його довго не буде. Зедд пояснив мені, що до його повернення ти будеш у безпеці. Та бура рідина, яку він дав тобі випити, повинна підтримати тебе, поки він не знайде корінь.

Річард глянув на Келен і раптом усвідомив, що перед ним — сама прекрасна дівчина, яку він бачив. Її волосся безладно розсипалися по плечах, і хотілося, простягнувши руку, торкнутися їх — просто злегка торкнутися, але він не наважився. Досить знати, що Келен тут, поруч, і він уже не самотній.

— Як ти себе почуваєш?

Її голос звучав ласкаво і ніжно. Річард ніяк не міг зрозуміти, чому Зедд тоді так її злякався.

— Я б вважав за краще ще раз зустрітися з Кводом, ніж напоротися на цю зміїну лозу.

Дівчина згідно і почасти таємниче посміхнулася. Посмішка означала, що вона все пам'ятає і розділяє його почуття. Вона витерла йому чоло рушником. Річард підняв руку і перехопив її зап'ясті. Келен завмерла, запитливо піднявши очі.

— Знаєш, Келен, я дружу з Зеддом багато років. Він мені як батько. Прошу тебе, дай мені слово не завдавати йому шкоди. Я не винесу, якщо з ним небудь трапиться.

— Ти даремно хвилюєшся. Він мені дуже сподобався, правда. Він добрий, та я і не бажала йому зла. Я тільки хотіла попросити його допомоги в пошуках Чарівника.

Річард стиснув її руку сильніше.

— Обіцяй не робити нічого, що може нашкодити йому. Ти повинна пообіцяти! — Він згадав її пальці у себе на горлі, лють, коли їй здалося, що її хочуть отруїти яблуками. — Обіцяй!

— Але я вже обіцяла. Я обіцяла іншим людям, багато з яких пожертвували життям. І я відповідаю за життя багатьох інших.

— Обіцяй!

— Прости мене, Річард. Більше я нічого не можу обіцяти. Не маю права.

Він відпустив її руку, мовчки відвернувся до стіни і заплющив очі. Річард згадав про Книгу і про те, що в ній говорилося. Коли він все усвідомив, прийшло розуміння того, що відбувається. Він висуває дуже егоїстичні вимоги. Він хоче врятувати Зедда. Припустимо, йому вдасться витягнути у Келен обіцянку. А що потім? Потім вони загинуть, і Зедд загине разом з ними. І багато, багато інших будуть приречені на смерть або рабство. І все це тільки заради того, щоб на кілька місяців продовжити одне життя? А чи може Річард допустити, щоб Келен теж загинула? Його охопило почуття сорому за власну дурість. Він не мав права вимагати обіцянки, яку Келен не в силах виконати. Добре ще, що вона не стала брехати. Але ситуація продовжувала залишатися вкрай складною, адже він чудово розумів, що Зедд навряд чи захоче вплутуватися в їхні справи. Та й навряд чи його участь дуже допоможе їм впоратися з цією закордонною напастю. Але спробувати варто.

— Келен, якщо можеш, прости мене. Хвороба притупила мої розумові здібності. Повинен сказати, що я ніколи не зустрічав такої відважної людини, як ти. Адже ти намагаєшся врятувати всіх. Зедд погодиться допомогти нам, ось побачиш! Тільки почекай трохи, поки я не встану на ноги. Дозволь мені самому спробувати його переконати.

Келен підбадьорливо поплескав його по плечу.

— Що ж, це я можу пообіцяти. Він — твій друг, так що твоя тривога цілком виправдана. Іншого я й не чекала і не бачу в цьому нічого поганого. Але ми занадто розхвилювалися, тепер постарайся відпочити.

Юнак чесно спробував заснути, але варто було йому закрити очі, як голова знову закрутилася. Він пручався, боровся, але розмова відняла занадто багато сил, і мла огортала свідомість. Часом вона частково поверталося, і тоді Річард блукав у тривожній напівдрімоті, то спливаючи на поверхню, то знову провалюючись в порожнечу без снів і видінь.

Кішка здригнулася і нагострила вуха: її чуйний сон порушили ледве чутні шерехи, недоступні людському слуху. Вона вигнула спинку, зіскочила з насидженого місця і, підбігши до дверей, застигла в очікуванні. Келен запитально глянула на тварину і зрозуміла, що турбуватися нема про що: раз шерсть на загривку у кішки не встала дибки, значить, все в порядку. З двору донісся надтріснутий старечий голос:

— Кицю, кицюля, йди сюди! Куди ж ти поділася? Ну дивись, не хочеш — як хочеш, залишишся на вулиці.

Двері зі скрипом відчинилися.

— А, ось ти де!

Кішка прошмигнула повз господаря і пішла у темряву.

— Ну й добре, роби як знаєш! — Напутив її Зедд.

Розібравшись з кішкою, старий нарешті удостоїв уваги Келен.

— Як Річард? — Запитав він.

Дівчина не поспішала з відповіддю. Мовчки сидячи в кріслі у головах хворого, вона терпляче чекала, поки старий зайде в кімнату.

— Він пару разів приходив до тями. Зараз знову заснув. А що у вас? Вдалося відшукати корінь?

— Зрозуміло, вдалося. Інакше мене б тут не було. Він щось говорив?

— Майже нічого. Тільки те, що дуже за вас турбується.

Келен підняла очі і обдарувала старого привітною усмішкою. Зедд відвернувся від гості і прочовгав до вітальні.

— Не без підстави, — буркнув він на ходу.

Старий підсів до столу і приступив до виготовлення ліків: він ретельно промив знайдені коріння, очистив їх від шкірки, нарізав на скибочки, опустив у горщик і залив чистою джерельною водою. Потім приладнав горщик над вогнищем, підкинув у вогонь пару сухих полін, згріб зі столу лушпиння і кинув туди ж. Потім Зедд попрямував до буфету. Він зняв з полиці кілька горщиків з ліками, рішуче відсипав з кожного в чорну кам'яну чашку по жменьці різнобарвної пудри, дістав білу ступку і став старанно перетирати суміш, яка красувалася всіма кольорами веселки. В результаті його старань пудра в чашці отрималаала невизначений бурий відтінок. Зедд послюнявив кістлявий палець, опустив його в порошок, облизав і взявся задумливо причмокувати губами. Судячи з усього, старий залишився задоволений плодами своєї праці: його зморшкувате обличчя розпливлося в задоволеній посмішці. Зедд висипав вміст чашкики в висячий над вогнем горщик і став повільно помішувати булькаюче вариво довгою дерев'яною ложкою. Так пройшло близько двох годин. Весь цей час Зедд мовчки стояв біля вогнища, не відводячи напруженого погляду від процесу готування зілля. Нарешті він визначив, що справу зроблено, акуратно зняв горщик з вогню і поставив його на стіл трохи остигнути. Потім вибрав відповідну чашу, дістав шматок сірого полотна і покликав Келен. Зедд велів дівчині натягнути полотно над поверхнею чаші і тримати так до тих пір, поки він не закінчить проціджувати приготовлену мікстуру.

— А тепер гарненько відіжми тканину і кинь її у вогонь.

Келен спантеличено подивилася на старого. Зедд здивовано підняв брову і здивовано подивився на Келен, демонструючи усім своїм виглядом, що не розуміє, як можна не знати настільки очевидних істин.

— Та частина, що залишилася на тканині, отруйна, — пояснив він. — Річард може прокинутися в будь-який момент, і тоді ми відразу повинні дати йому випити зілля. Поки ти віджиматимеш полотно, я піду гляну, як він.

Зедд пройшов у спальню, схилився над юнаком і переконався, що той все ще без свідомості. Старий обернувся: Келен стояла до нього спиною і старанно викручувала тканину. Тоді він нахилився і доторкнувся середнім пальцем до запаленого чола хворого. В ту ж мить Річард відкрив очі.

— Нам пощастило, мила, — крикнув Зедд, звертаючись до Келен. — Він тільки що прийшов до тями. Швидше неси чашу!

Річард на секунду заплющив очі, намагаючись зібратися з думками і зрозуміти, де він знаходиться.

— Зедд? Ти вже повернувся? З тобою все гаразд?

— Так, так, не хвилюйся, все добре.

Келен обережно, намагаючись не розлити ні краплі цілющого зілля, внесла наповнену до країв чашу. Зедд допоміг другу сісти, підніс чашу до його уст і змусив випити до дна, після чого негайно уклав юнака в ліжко.

— Ліки заспокоять тебе і знімуть жар. Ти заснеш і прокинешся здоровим. Все буде добре, мій хлопчик, я обіцяю. А зараз не тривожся, розслабся і спи.

— Спасибі, Зедд… — Річард солодко позіхнув, очі його закрилися, і він занурився в блаженне забуття.

Зедд вийшов зі спальні і повернувся з олов'яною тарілкою в руках. Він виждав, поки Келен не влаштувалася зручніше в кріслі, що стояв в головах ліжку.

— Шип не зможе протистояти силі цілющого кореня, йому доведеться забратися з тіла. Нам залишається тільки сидіти поруч і терпляче чекати…

Він підклав тарілку під розпухлу руку Річарда, примостився на краю ліжка і занурився в мовчазне очікування. Обидва з хвилюванням прислухалися до важкого глибокого дихання хворого. На старе житло Зедда опустилася тиша, що порушувалася лише неголосним потріскуванням палаючих полін. Першим порушив мовчання Зедд.

— Небезпечно сповідниці подорожувати одній. Куди подівся твій Чарівник, мила?

Келен підняла втомлені очі на співрозмовника.

— Він продав свої послуги королеві.

Зедд невдоволено насупився.

— Він насмілився порушити дані тобі зобов'язання? Відмовився служити Сповідниці? Назви його ім'я?

— Джіллер.

— Так… Джіллер. — Зедд спохмурнів. — Добре. Але чому ж його не замінив інший?

Келен окинула старого суворим холодним поглядом.

— Його немає кому замінити — всі інші чарівники мертві. Вони покінчили життя самогубством. Але перш ніж накласти на себе руки, вони зібралися разом і виголосили заклинання. Їх чари повинні були допомогти мені перетнути кордон і не загинути.

Зедд опустив голову. На його обличчі відбилися глибока печаль і тривога. Він у задумі потер підборіддя.

— А ти що, знав чарівників?

— Так, люба. Я знав їх. Адже я чимало років прожив в Серединних Землях.

— А Великого Чарівника? Його ти теж знав?

Зедд сумно посміхнувся і відправив балахон.

— Ти проявляєш завидну завзятість, мила. Так, я знав старого Чарівника. Але не думаю, щоб він захотів вплутуватися у ваші справи. Боюся, ти марно розшукуєш його. Великий Чарівник не схильний допомагати Серединним Землям.

Голос Келен зазвучав тихо, але напружено. Вона нахилилася до старого і взяла його руки в свої.

— Зедд, послухай, дуже багато жителів Серединних Земель не схвалюють дій Вищої Ради. Жадібність радників викликає у них тільки огиду. Ті, про кого я говорю, хотіли б все змінити, але вони — звичайні люди, їм недоступне мистецтво магії, і не в їх владі вплинути на те, що коїться в країні. Ці люди хочуть тільки одного — спокійно жити своїм життям. Даркен Рал забрав у них всі заготовлені на зиму припаси і передав армії. Його легіонери або згноять продукти, або ж стануть втридорога перепродувати хліб тим, у кого його вкрали. Вже зараз над Серединними Землями нависла загроза голоду. Небагато доживуть до весни. В довершення всіх бід, Рал видав указ, що забороняє розводити вогонь. Люди страждають від холоду.

Помовчавши, Келен продовжила:

— Даркен Рал не втомлюється повторювати, що винуватець усіх бід — Великий Чарівник, який боягузливо ховається від жителів Серединних Земель, побоюючись їх праведного гніву. Рал твердить, що Великий Чарівник — ворог Серединних Земель, ворог народу, і спеціально наслав на них великі біди. Правда, Рал не вдається в пояснення, як вдалося одному, нехай навіть Великому Чарівникові, створити відразу стільки гидот. Але багато хто готовий беззастережно повірити кожному слову, яке зривається з вуст Рала. Вони швидше вирішать, що зір обманює їх, ніж допустять хоч малу дещицю сумніву в правдивості свого кумира. Після виходу указу, який заборонив магію, чарівники жили в постійному страху. Вони боялися, що Рал зажадає від них використовувати магію на зло людям. Звичайно, чарівники скоїли чимало помилок і сильно розчарували свого вчителя, але вони залишилися вірні йому в головному і не змінили основної заповіді Великого Чарівника: ніколи, ні за яких обставин не заподіювати людям зла, а при можливості — завжди захищати їх. Жоден з чарівників не пошкодував власного життя для порятунку народу Серединних Земель. Вони хотіли зупинити Даркена Рала. Це великий акт самопожертви і любові до людей. Учитель повинен пишатися такими учнями. Крім того, загроза нависла не тільки над Серединними Землями.

Кордон між ними і Д'харою вже зник, кордон з Вестландом розчиняється з кожним днем і скоро теж перестане існувати. І тоді народ Вестланда зіткнеться з тим, чого боїться більше всього на світі: з магією. З такою кошмарною і руйнівною магією, яку ніхто з вестландцев не в змозі собі уявити.

Уважно слухаючи оповідачку, Зедд зберігав повну безпристрасність. Він жодного разу не заперечив, не висловив своєї думки — тільки слухав. Келен продовжувала тримати його руки в своїх долонях — він не забирав їх.

— Великий Чарівник міг би ще щось зробити, але Даркен Рал ввів в гру три скриньки Одена. Це змінило все. Якщо Рал здійснить свої плани, перший день зими стане останнім днем для всіх, включаючи і Чарівника. Рал, охоплений жадобою помсти, розшукує його всюди. Багато хто вже поплатилися життям за те, що не змогли назвати Ралу його імені. Втім, якщо Ралу вдасться відкрити потрібну скриньку, влада його стане майже безмежною, і Чарівник виявиться у нього в руках. Великий Чарівник може ховатися в Вестланді, скільки йому завгодно, але в перший день зими таємниця його буде розкрита, і він потрапить в руки Даркена Рала.

Келен вже не приховувала гіркоти.

— Даркен Рал наказав Кводам вбити всіх сповідниць. Я бачила, що вони сотворили з сестрою: Денні померла в мене на руках. Всі інші теж мертві. Я залишилася одна. Чарівники знали, що вчитель відмовить їм у допомозі, і послали мене. Я стала для них останньою надією. Якщо Чарівник виявиться занадто дурний і не зможе зрозуміти того, що, допомагаючи нам, він допомагає і собі… Ну що ж, в такому випадку я повинна використовувати даровану мені силу і змусити його допомогти нам.

Зедд здивовано підняв брови.

— Що може зробити один старий, немічний Чарівник проти всього могутності цього Даркена Рала? — Тепер він тримав її руки в своїх.

— Він повинен призначити Шукача.

— Що?! — Зедд схопився на ноги і мало не задихнувся від обурення. — Мила моя! Та ти сама не знаєш, про що говориш!

Келен змішалася і якийсь час сиділа мовчки. Нарешті вона ризикнула задати старому питання.

— Що ви маєте на увазі?

— Шукачі призначають себе самі. Чарівникові просто стає про це відомо, і він оголошує про те, що трапилося офіційно.

— Я не зрозуміла. Я завжди вважала, що Чарівник вибирає відповідну людину…

Зедд знову сів і в задумі потер підборіддя.

— Ну, в якомусь сенсі так воно і є, але спочатку Шукач повинен проявити себе сам. Зі справжніми Шукачами все так і відбувається. Не у владі Чарівника вказати на кого заманеться, і сказати: «Ти будеш Шукачем — ось тобі Меч Істини». Насправді все відбувається інакше: Чарівник не має права вибору. Якості, необхідні Шукачеві, неможливо виховати, цим якостям не можна навчити. Потрібно просто бути Шукачем. І якщо ти Шукач, то так чи інакше проявиш себе в своїх вчинках. Чарівник не має права зробити помилку і зробити неправильний вибір. Перш ніж прийняти остаточне рішення, Чарівник роками спостерігає за кандидатом на звання Шукача. Шукач не зобов'язаний бути найрозумнішим, сильним, самим спритним. Все це не обов'язково. Але він повинен бути саме тим, хто потрібен, і властивості його характеру повинні бути саме тими, що відрізняють Шукача від всіх інших. Справжній Шукач — виняткова особистість. Шукач — точка рівноваги влади. Коли Вища Рада Серединних Земель призначала Шукача самостійно, без допомоги Великого Чарівника, радники просто кидали кістку одному з псів, бігаючому по вулицях в очікуванні подачки. Це брудна політична гра, не більше того. Через владу, якою володіє Шукач, посада ця завжди служила багатьом бажаною приманкою. Біда в тому, що Вища Рада виявився не в змозі зрозуміти самого головного: не посада приносить людині владу, а людина наділяє владою посаду.

Зедд посунувся ближче до сповідниці.

— Келен, ти ж народилася вже після того, як Вища Рада присвоїла собі право призначати Шукача. Ти могла бачити Шукача в дитинстві. Повір мене, це неправдиві Шукачі, істинного ти не бачила ніколи.

Спогади нахлинули на Зедда. Він дивно глянув на Келен і заговорив неголосно, але схвильовано. Старий уже не намагався боротися з нахлинулими на нього почуттями. Очі його широко відчинилися, в них засвітився благоговійний трепет. Трепет перед великою владою слова Істини.

— Я бачив, як справжній Шукач змусив одного короля валятися у нього в ногах і трястися від страху, а він усього лише задав володарю одне-єдине питання. Коли Меч Істини в руках справжнього Шукача, тоді…

Зедд звів руки до неба і прикрив очі.

— Праведний гнів може здійснити приголомшливу дію, не порівнянну ні з чим іншим.

Келен посміхнулася — їй дивно було бачити Зедда в такому збудженому стані.

— Він може змусити добро тремтіти від радості, а зло тремтіти від страху. — При цих словах посмішка зійшла з обличчя старого, і він продовжував вже менш захоплено, в голосі з'явилися жорсткі нотки.

— Але люди не хочуть приймати слово Істини, опинившись віч-на-віч з нею. Що може змусити людину заглянути правді в очі, якщо він не хоче цю правду бачити? Істина незручна і всім заважає — через це Шукач знаходиться в постійній небезпеці. Він головна перешкода на шляху тих, хто за будь-яку ціну рветься до влади. Найчастіше він бореться один і б'ється недовго.

Келен вимучено посміхнулася.

— Мені це добре знайоме — боротися одиному і без всякої надії.

Зедд нахилився ближче до співбесідниці.

— Сумніваюся, що знайдеться людина, будь вона навіть істинним Шукачем, здатна довго протриматися в битві з Ралом Даркеном. І що тоді?

Келен знову взяла його за руки.

— Зедд, ми повинні спробувати. Це наш єдиний шанс, якщо ми від нього відмовимося — все скінчено.

Старий пересів у крісло, подалі від Келен.

— Кого б не обрав Великий Чарівник, ця людина не буде знати Серединних Земель. Для нього це рівносильно смертному вироку.

— Це друга причина, по якій мене прислали сюди. Я послужу Шукачеві провідником і залишуся з ним до кінця. Якщо знадобиться, я врятую його, нехай навіть сама при цьому загину. Сповідники проводять у мандрах все життя. Я сходила Серединні Землі вздовж і впоперек. Сповідниць з самого народження навчають мовам. Я говорю мовами всіх великих народів Трьох Країн і майже всіма малими. Сповідниця теж притягує сили зла і наражається на небезпеку, але вона здатна приносити удачу. Якби з нами так просто було розправитися, Ралу не треба було б вдаватися до допомоги Кводів. Багато з тих, кому він доручив вбити мене, самі знайшли смерть. Я дійсно здатна захистити Шукача, навіть якщо для цього знадобиться моє життя.

— Все це чудово, мила моя, але, якщо я правильно зрозумів, в небезпеці буде життя не тільки Шукача, а й твоя теж.

Келен тільки здивовано підняла брови.

— За мною і так давно полюють. Якщо ви знаєте кращий вихід, назвіть його.

Зедд не встиг нічого відповісти: Річард заворушився і застогнав. Старий кинув погляд в його бік і швидко піднявся з крісла.

— Ну, нарешті…

Келен встала поруч і дивилася, як Зедд підняв руку Річарда і підставив під розпухлу кисть олов'яну тарілку. Кров почала капати на тарілку, повільно, крапля за краплею, вдаряючись об олив'яне дно з глухим неприємним звуком. Нарешті вийшов шип і гепнувся на тарілку в калюжку крові. Келен потягнулася до шипу, явно маючи намір його помацати.

Зедд миттєво перехопив її руку і стиснув, не даючи дотягнутися до тарілки.

— Не роби цього, мила. Тепер, коли його вигнали, він жадає знайти собі нового господаря. Дивись!

Він відвів її руку і поклав свій кістлявий палець на край тарілки в кількох дюймах від шипа. Шип, звиваючись, поповз до пальця, залишаючи за собою тонкий кривавий слід. Зедд швидко відсмикнув палець і передав тарілку Келен.

— Візьми її знизу, віднеси до вогнища, поклади в вогонь і залиш.

Дівчина слухняно взяла тарілку і попрямувала до вітальні. Тим часом Зедд промив Річарду рану і змастив цілющою маззю. Келен повернулася саме вчасно, щоб накласти пов'язку. Поки вона працювала, Зедд не зводив напруженого погляду з її рук.

— Чому ти не сказала йому, що ти сповідниця? — В голосі Зедда зазвучав метал.

Келен відповіла старому в його ж тоні.

— Пам'ятаєте вашу першу реакцію, коли ви впізнали в мені сповідницю? — Вона зробила паузу, голос її пом'якшав. — Ми з Річардом якимось чином стали друзями. Я зовсім недосвідчена в дружбі, зате дуже досвідчена, як Сповідниця. Все своє життя я спостерігаю у людей реакцію, подібну вашої. Перед тим як піти з Шукачем, я все розповім Річарду. Але до тих пір мені б дуже не хотілося втратити його дружбу. Хіба я прошу занадто багато? Невже я не можу дозволити собі, хоча б ненадовго, просту людську радість — мати друга? Цій дружбі і так скоро настане кінець. Як тільки я розповім йому, хто я така.

Сповідниця замовкла, і Зедд ласкаво заглянув їй в очі.

— Коли я побачив тебе вперше, то повів себе просто нерозумно. Головним чином від здивування, що бачу сповідницю: не очікував знову зустрітися з ким-небудь з Вас. Я покинув Серединні Землі, щоб ніколи більше не мати справи з магією. Ти несподівано втрутилася у мою самотність, а я був до цього не готовий. Приношу вибачення за різкість і за те, що ти відчула себе тут небажаною гостею. Сподіваюся, ти більше не ображаєшся на старого? Я ставлюся до сповідниць з повагою, можливо, навіть більшою, ніж ти можеш собі уявити. Ти гарна жінка і бажана гостя в моєму домі.

Келен пильно подивилася йому в очі.

— Спасибі тобі, Зеддікус Зул Зорандер.

Несподівано вираз обличчя Зедда змінився. Зараз в його очах була загроза більш люта, ніж у Келен при першій зустрічі. Вона стояла в заціпенінні, боячись поворухнутися.

— Але знай, Мати-сповідниця! — Його голос знизився до свистячого шепоту і таїв смертельну загрозу. — Цей хлопчик був моїм другом багато років, і якщо ти торкнешся його своєю владою, ти відповіси мені за це. І тут тобі не поздоровиться. Ти все зрозуміла?

Вона насилу сковтнула і слабо кивнула.

— Так.

— Добре.

Вираз загрози зійшов з лиця Зедда і змінився звичайним спокоєм. Він повернувся до Річарда.

Келен дозволила собі перевести подих, схопила Зедда за руку і розвернула до себе. Вона не хотіла залишати ніякої недомовленості.

— Зедд, я не зроблю цього не через твої погрози, а тому, що Річард дуже мені дорогий. Я хочу, щоб ти зрозумів це.

Вони стояли обличчям до обличчя і довго, вивчаюче дивилися один одному в очі. Потім напруга зникла, і на обличчі Зедда з'явилася лукава посмішка.

— Якби мені запропонували вибір, я волів би цю причину, мила.

Келен розслабилася, задоволена тим, що все нарешті сказано. Потім вона підійшла до Зедда і обняла його. Старий з жаром взяв її в обійми.

— Але дещо все-таки залишилося недомовленим. Ти так і не попросила мене про допомогу в пошуках Чарівника…

— Так, не попрошу і тепер. Річард боїться того, що я зроблю, якщо ти відповісиш «ні». Я пообіцяла Річарду, що дам йому можливість поговорити з тобою про це першим.

— Так, дуже цікаво! — Зедд змовницьки підморгнув їй і поклав руку на плече.

— Знаєш, мила, з тебе вийшов би хороший Шукач.

— Хіба жінка може стати Шукачем?

Зедд здивовано підняв брови і потиснув плечима.

— Звичайно. Деякі з кращих Шукачів носили плаття.

— У мене вже є одна непосильна ноша. Дві — це занадто, навіть для мене.

Зедд посміхнувся, очі його заблищали.

— Можливо, ти й права. А зараз вже дуже пізно, мила. Відправляйся в сусідню кімнату, розташовуйся на моєму ліжку і постарайся хоч трохи поспати. Я сам посиджу з Річардом.

— Ні! Я не можу залишити його тепер. — Вона негативно замотала головою й рішуче сіла в крісло.

Зедд знизав плечима, але сперечатися не став.

— Як хочеш.

Він зайшов за спинку крісла і заспокійливо поплескав Келен по плечу. Потім м'яко приклав пальці до її скронь і став робити кругові рухи. Дівчина тихенько застогнала, очі її закрилися.

— Спи, мила, — прошепотів він.

Келен поклала руки на бортик ліжка і опустила голову на руки. Секунду опісля вона вже спала міцним сном. Зедд вкрив сповідницю ковдрою, вийшов у вітальню, відчинив двері і виглянув у нічну темряву.

— Кішка! Іди швидше сюди, ти мені потрібна.

Кішка вбігла до кімнати і потерлася об ноги старого. Він нахилився і ласкаво почухав її за вушком.

— Піди до гості, скрутись клубочком у неї на колінах і спи, оберігаючи тепло.

Кішка безшумно пішла в спальню. Зедд подивився їй услід і вийшов з дому в холодну ніч.

Зедд брів по вузькій стежці, і холодний вітер розвівав складки його широкого балахона. Примарне місячне світло пробивалося крізь хмари, розганяючи морок. На стежці було ясно, хоча Зедд освітлення і не потребував. Він ходив цією дорогою вже тисячі разів.

— Ніщо ніколи не дається легко, — бурмотів він на ходу.

Дійшовши до дерев, він зупинився і прислухався. Старий озирнувся по сторонах, ретельно вивчаючи обстановку. Він вдивлявся в чорні тіні, які відкидали дерева, спостерігаючи, як гнуться і розгойдуються гілки від поривів вітру. Зедд втягнув носом повітря і продовжував відшукувати ознаки небезпеки. Муха боляче вп'ялася йому в шию. Старий роздратовано пристукнув її і вилаявся.

— Так, кривава муха! Прокляття! Так я і думав.

В кущах почувся шум, і щось величезне з жахливою швидкістю полетіло на Зедда. Той не рухався з місця і спокійно чекав. За мить до останнього кидка хижака Зедд витягнув вперед руку і короткохвостий гар зупинився, немов наткнувшись з розбігу на невидиму перешкоду. Звір був значно вищим Зедда і вдвічі лютіше довгохвостого гара. Чудовисько гарчало і біснувалася, напружуючи м'язи в марних спробах подолати перешкоду, яка несподівано виникла в метрі від здобичі. Гар трясся від люті і повного безсилля протягнути лапу і прикінчити жертву.

Зедд поманив звірюку скрюченими пальцем і змусив нагнутися ближче. Гар, пихкаючи і задихаючись від безсилої люті, нахилився. Зедд вхопив його чіпкими пальцями за ніс.

— Твоє ім'я? — Зловісно прошипів він.

Звір двічі хрокнув і видав глибокий горловий звук. Зедд кивнув.

— Я запам'ятаю його. Скажи мені, ти хочеш жити чи померти?

Гар спробував смикнути назад, але в нього нічого не вийшло.

— Добре. Ти повинен зробити все так, як я скажу. Десь між Д'харою і цим місцем ти знайдеш Квод, що прямує сюди. Убий їх. Коли покінчиш з Кводом, повертайся в Д'хару, звідки прийшов. Якщо ти виконаєш це, я дозволю тобі жити. Але знай, я запам'ятав твоє ім'я. У тому випадку, якщо ти не вб'єш Квод, або коли-небудь повернешся сюди, — я вб'ю тебе і згодую твоїм мухам. Ти зрозумів мене?

Гар хрокнув, підтверджуючи, що все зрозумів.

— Добре. Тоді забирайся.

Звір заквапився і гарячково заплескав крилами, пригинаючи траву. Нарешті йому вдалося відірватися від землі. Зедд спостерігав, як гар кружляє в повітрі, виглядаючи Квод. Кола, які він виписував у повітрі, ставали все менше і менше. Звір полетів на схід. Нарешті старий зовсім втратив його з виду. Тільки переконавшись, що гар полетів, він продовжив шлях на вершину пагорба.

Зедд став поряд зі своїм хмарним Каменем, опустив вниз вказівний палець і став здійснювати ним кругові рухи, немов помішуючи тушковане м'ясо. Масивний камінь заскреготав і зсунувся з місця, ніби намагаючись повернутися слідом за рухом пальця. Потім камінь здригнувся і розколовся, тонкі тріщини покрили всю його поверхню. Вся понівечена громада каменю ніби боролася з невідомою силою, структура каменю зм'якшувалася, плавилася і нарешті стала досить рідкою, щоб обертатися, повторюючи рух пальця. Швидкість обертання наростала. З рідкої маси, що оберталася, вирвався стовп світла. Зедд обертав рукою все швидше і швидше, і світло ставало все яскравіше і яскравіше. В добіла розпеченому, що кружляючому, немов смерч, потоці з'являлися і зникали дивні тіні й фігури. Яскравість світла продовжувала наростати. Здавалося, ще секунда — і морозне повітря осінньої ночі спалахне палючим полум'ям. Пролунав оглушливий свист вітру, осінні запахи змінилися зимовою морозною прозорістю, потім повіяло диханням весни, ріллі, долинув аромат літніх квітів, і знову повернувся запах прілого осіннього листя.

Камінь раптово затвердів і Зедд встав на нього, ступивши в стовп світла. Яскраве сяйво померкло і перетворилося на слабке світіння. Перед старим виникли дві примарні фігури. Їх риси здавалися невизначеними, як в спогадах, але все ж впізнаваними. У Зедда часто забилося серце.

Він почув голос матері, глухий і далекий.

— Що турбує тебе, сину? Навіщо ти викликав нас після стількох років? — Тінь простягнула до нього примарні руки. Зедд потягнувся назустріч, але не зміг торкнутися її.

— Мене стривожила розповідь Матері-сповідниці.

— Вона говорить правду.

Зедд закрив очі і кивнув, опускаючи руки.

— Отже, всі мої учні, крім Джіллера, дійсно мертві.

— Ти тепер єдиний, хто може захистити Мати-сповідницю. Ти повинен призначити Шукача.

— Вища Рада посіяла це насіння. А тепер ти хочеш, щоб я їм допомагав? Вони двічі відкинули мої поради, то нехай тепер пожинають плоди.

Наблизився батько Зедда.

— Сину мій, чому ти відкинув своїх учнів?

— Вони думали тільки про себе і забули про обов'язок — допомагати своєму народові.

— Так, я розумію. Тільки чим же це відрізняється від того, що зараз робиш ти?

В повітрі залишилося неясне відлуння його голосу. Зедд стиснув кулаки.

— Я пропонував свою допомогу, вони самі відкинули її.

— Хіба існували коли-небудь часи, коли б люди не були би сліпі від дурості чи жадібності? І ти з такою легкістю дозволив їм чинити, як їм заманеться? Ти так просто дозволив їм перешкодити тобі надавати допомогу тим, хто її потребує? Тобі здавалося, що ти маєш вагомі причини залишити людей і що твій вчинок не має нічого спільного з діями твоїх учнів, але результат вийшов той же самий. Твої учні усвідомили свою помилку і змогли прийняти правильне рішення. Вчися у них, синку.

— Зеддікус, — сказала мати, — невже ти допустиш, щоб загинув Річард і інші ні в чому не винні люди? Признач Шукача.

— Він дуже молодий.

Мати похитала головою, сумно посміхаючись.

— У нього не буде можливості постаріти.

— Він не пройшов останнього випробування.

— Даркен Рал полює за Річардом. Хмара, що відкидає на нього тінь, наслана Даркеном. Зміїну лозу поклав у глечик теж він в надії, що Річард відправиться на її пошуки. Зміїна лоза призначена не для того, щоб вбивати. Рал хотів, щоб Річард занурився в сон, тоді б Рал схопив його.

Тінь матері наблизилася, голос її звучав ще ласкавіше:

— Ти спостерігав за ним довгі роки. Ти впевнений, що Річард себе проявить?

— Тепер це вже нічого не змінює. — Зедд стомлено прикрив очі, голова його безсило впала на груди. — Даркен Рал роздобув три скриньки Одена.

— Ні, — відповів батько, — тільки дві. Третю він все ще шукає.

Очі Зедда широко розкрилися від подиву і він підвів голову.

— Що? У нього в руках ще не всі шкатулки?

— Поки ні, але скоро будуть всі.

— А Книга? У нього ж повинна бути Книга Зниклих Тіней?

— Немає. Він шукає її.

Зедд в задумі приклав палець до підборіддя.

— Тоді у нас ще є шанс, — прошепотів він. — Який дурень наважився вступити в гру, не маючи на руках всіх трьох шкатулок і Книги?

— Дуже небезпечний. Він вільно переміщається по підземному світі.

Зедд застиг, у нього перехопило подих. Погляд матері, здавалося, пронизував його.

— Саме так він зумів перетнути кордон і отримати першу шкатулку. Він пройшов через підземний світ. Саме так він зміг зруйнувати кордон — з підземного світу. Він має владу над світом мертвих, і влада ця зростає з кожним його приходом туди. Якщо ти вирішиш надати допомогу, тобі слід бути дуже обережним. Не ходи через кордон сам і не посилай Шукача. Даркен Рал тільки того й чекає. Якщо ти спробуєш пройти крізь кордон, опинишся в його владі. Матері-сповідниці вдалося пройти тільки тому, що Рал цього не очікував. Другий раз він подібної помилки не допустить.

— Але як же я зможу переправити нас в Серединні Землі? Сидячи тут, я нічого не зможу зробити!

— Прости, сину. Цього ми не знаємо. Ми віримо, що вихід є, але нам він не відомий. Ось чому ти повинен призначити Шукача: якщо він справжній, він знайде вихід.

Привиди почали тьмяніти.

— Зачекайте! Мені необхідно почути відповідь! Не покидайте мене!

— На жаль, ми не можемо тут довше залишатися. Це не нам вирішувати, ми повинні повернутися назад.

— Навіщо Ралу Річард? Будь ласка, допоможіть мені!

Він насилу розрізнив слабкий і далекий голос батька:

— Не знаємо. Ти сам повинен знайти відповідь. Ми навчили тебе всього, що вміли. Ти талановитіший, ніж колись були ми. Використовуй те, чому ми навчили тебе. Ми любимо тебе, синку. Але ми не зможемо прийти до тебе знову, поки все так чи інакше не влаштується. Коли шкатулки Одена в грі, не можна приходити сюди — можна порвати завісу.

Мати послала на прощання повітряний поцілунок. Зедд відповів їй тим же. Тіні батьків зникли.

Зеддікус Зул Зорандер — Великий і Благородний Чарівник — стояв один на чарівному камені, який подарував йому батько, і дивився в ніч незрячими очима.

— Ніщо ніколи не дається легко, — прошепотів він.

8

Річард здригнувся і відкрив очі. Полуденні промені заливали кімнату, наповнюючи її ласкавим теплом. Ніздрі лоскотав спокусливий аромат гострого супу. Річард лежав у своїй кімнаті в будиночку Зедда. Він глянув на дощату стіну. Знайомі сплетіння прожилок і плям сучків склалися в його уяві в забавні фізіономії, які тут же привітно втупилися на гостя. Двері до вітальні були щільно прикриті, крісло в узголів'ї ліжка пустувало. Річард сів, скинув ковдру і побачив, що напередодні заснув, так і не встигнувши зняти брудний одяг. Він засунув руку за комір сорочки, намацав заповітне ікло і полегшено зітхнув. Його погляд упав на вікно. Дерев'яний брусок підпирав раму, в вузьку щілину струменіло свіже повітря. До його слуху долинув радісний сміх Келен. Мабуть, Зедд розважав гостю кумедними історіями. Річард уважно оглянув перебинтовану руку, спробував зігнути і розігнути пальці. Рука більше не боліла. Не боіла і голова. Річард відчув прилив бадьорості. Брудний, обірваний і голодний, він, тим не менше, був свіжий і повний сил.

Посеред кімнати його чекала балія, наповнена чистою водою, поруч — шматок запашного мила і хрусткі рушники. На стільці, складений акуратною купкою, лежав чистий похідний одяг. Все виглядало так заманливо! Він занурив руку в балію — вода виявилася теплою. Мабуть, Зедд знав, коли його друг прокинеться від сну. Річард непогано вивчив старого за довгі роки знайомства і звик нічому не дивуватися.

Він скинув брудний одяг і занурився у воду. Сьогодні все радувало — свіжість води, аромат мила, дражливий запах супу. Зазвичай Річард подовгу сидів у балії, відмокаючи всмак, але зараз його переповнювала бадьорість, та й не терпілося скоріше побачитися з друзями. Річард розмотав бинт і з подивом побачив, що пухлина спала, а рана майже загоїлася. Невже за ніч все пройшло? Він швидко закінчив вмивання. Незабаром він вийшов на вулицю. Зедд з Келен чекали одного за накритим столом. Келен виглядала відпочилою. Вона помилася і випрала сукню. Густе каштанове волосся жінки переливалися на сонці, пустотливі іскорки грали в зелених очах. На столі були тарілки з паруючим супом, миска з сиром і буханець свіжого хліба.

— Ось вже не думав, що просплю до полудня, — сказав Річард, перекидаючи ногу через лаву.

Келен з Зеддом дружно розсміялися. Він окинув їх підозрілим поглядом.

— Це вже другий полудень, — серйозно пояснила дівчина.

— Так, перший ти проспав, — додав Зедд. — Як самопочуття? Рука болить?

— Ні, все чудово. Спасибі тобі, Зедд. Спасибі вам обом. — Він зігнув і розігнув пальці, демонструючи результати лікування. — Рука зовсім не болить, тільки свербить.

— Моя мама завжди говорила: «Раз свербить, значить, заживає».

— Моя теж. — Річард посміхнувся.

Він виловив з тарілки шматок картоплини і гриб.

— Не гірше мого, — оцінив він, спробувавши.

Келен сиділа навпроти, підперши рукою підборіддя.

— А Зедд стверджує, що нічого спільного, — піддражнила вона.

Річард кинув на старого докірливий погляд. Зедд зробив вигляд, ніби цілком поглинений спогляданням хмар.

— Ах так? Добре, я йому це пригадаю при нагоді, коли він в черговий раз попросить мене приготувати обід.

— По правді сказати, — голосно прошепотіла Келен, — мені здається, твій друг з'їв би і юшку з дорожнього пилу, здогадайся хто-небудь подати її до столу.

Річард розсміявся.

— Бачу, ви встигли познайомитися.

— Мушу зауважити, друже мій, — парирував старий, — вона цілком здатна зготувати гідну страву навіть з піску. Непогано було б тобі повчитися у твоєї нової знайомої.

Річард відламав шматок хліба і вмочив у суп. Він розумів, що жартівлива суперечка затіяна тільки з метою послабити напругу. Насправді друзі чекали, поки він покінчить з трапезою, щоб перейти до розмови про головне. Келен пообіцяла дочекатися його одужання і не просити без нього Зедда про допомогу в пошуках Чарівника. Очевидно, вона стримала слово. А Зедд любить зображати простака і вичікувати, поки співбесідник не заговорить першим на потрібну йому тему. Але сьогодні Річард не міг дозволити старому другові грати в звичайні ігри. Сьогодні — особливий день.

— Хоча я не став би занадто їй довіряти, — зловісно додав Зедд.

Річард поперхнувся. Він застиг з ложкою в руці, не наважуючись відірвати очей від скатертини.

— Твоя приятелька не любить сир! Сумніваюся, що зміг би покластися на людину, яка не любить сир. Це протиприродно.

Річард розслабився. Зедд, кажучи його ж словами, просто «грає думками» учня. Здається, старий відчував захоплення від того, як вміло застав його зненацька. Річард крадькома глянув на вчителя — Зедд сидів з самою невинною посмішкою. Залишалося тільки посміхнутися йому у відповідь. Поки Річард насолоджувався супом, старий, мабуть, бажаючи довести свою правоту, відщипували і клав собі в рот шматочки сиру. Келен, в свою чергу, настільки ж задумливо терзала буханець хліба. Річард знайшов хліб чудовим, чим полестив новій знайомій.

Покінчивши з обідом, він відразу став серйозним.

— Як там наступний Квод? Про нього щось чути?

— Ні. Я турбувалася, але Зедд прочитав по хмарах, що Квод потрапив у біду — їх ніде немає, вони зникли.

— Ти впевнений? — Річард скоса подивився на старого.

— Це так само вірно, як підрум'янений біфштекс. — Зедд з давніх пір вдавався до цього виразу, коли хотів запевнити одного в істинності своїх слів.

Річард гадав, що ж могло трапитися з Кводом. Як би там не було, але настрій за столом змінилося. Він відчув, як зосередився Зедд, як внутрішньо підібралася Келен. Вона повернулася спиною до столу, склала руки на колінах і застигла в очікуванні.

Річарду стало страшно. Раптом він не зможе впоратися із завданням, і тоді Келен зробить щось жахливе? Щось нестерпно жахливе.

Він рішуче відсунув тарілку і глянув на Зедда. Старий уважно, без тіні усмішки, дивився йому в очі. Важко було зрозуміти, що в нього на думці. Він мовчки чекав. Настала черга Річарда, і він не мав права на відступ.

— Зедд, друже мій, нам потрібна твоя допомога, щоб зупинити Даркена Рала.

— Знаю. Ти хочеш, щоб я розшукав Великого Чарівника.

— В цьому немає необхідності. Я його вже знайшов. — Річард відчув питальний погляд Келен, але продовжував в упор дивитися на вчителя. — Великий Чарівник — ти.

Келен підвелася з лави. Не зводячи очей з старого, Річард перехопив руку Келен і владно посадив на місце. Зедд зберігав повну незворушність. Його голос залишився рівним і м'яким.

— Що змушує тебе так думати? — Спокійно поцікавився він.

Річард глибоко зітхнув, немов збираючись стрибнути в крижану воду, поклав руки на стіл, опустив погляд на сплетені пальці і заговорив.

— Коли Келен розповідала мені історію трьох країн, вона сказала, що Рада повела себе таким чином, що всі жертви, в тому числі загибель дружини і дочки Великого Чарівника, виявилися марними. Чарівник обрав для Ради найстрашнішу кару: надав їм можливість самим розсьорбувати наслідки. Ти б саме так і вчинив в подібних обставинах. Але тоді у мене ще не було повної впевненості. Довелося шукати додаткові зачіпки. Коли ти вперше побачив Келен і зрозумів, що вона прийшла з Серединних Земель, ти спочатку страшно розлютився. Але я сказав, що за нею полював Квод. Я спостерігав, як змінився вираз твоїх очей, і знову переконався в правильності свого припущення. Так дивитися міг тільки той, хто пережив трагедію, подібну твоїй. Почувши про Квод, ти круто змінив ставлення до Келен. Повністю. Лише людина, яку безпосередньо торкнувся цей кошмар, могла проявити подібне співчуття. Але я не поспішав, не покладався цілком на інтуїцію. Я чекав.

Він підняв очі на Зедда і витримав зустрічний погляд.

— Найбільшу помилку ти зробив, коли сказав Келен, що тут вона в безпеці. У такій ситуації ти ніколи не дозволив би собі збрехати. Ти знав, що таке Квод. А що може протиставити чотирьом дужим воїнам один немічний старий? Нічого, якщо йому не підвладна магія. Ти сам сказав, що наступний Квод потрапив в біду. Треба думати, ця біда викликана магією. На тебе у всьому можна покластися. Твоє слово надійне, як і ти сам. Так було завжди, скільки я себе пам'ятаю.

Голос Річарда пом'якшав.

— Тисячі дрібних випадків завжди підказували мені, що ти не просто самотній дивак, що віддалився від світу, хоч ти й хотів ним здаватися. Я знав, що ти особливий, і пишався твоєю дружбою. І я знаю, що ти справжній друг. Виявися моє життя під загрозою, ти не зупинився б ні перед чим заради мого спасіння. І я теж готовий на все заради тебе. Я довіряю тобі своє життя, воно в твоїх руках. — Річард зачинив пастку і ненавидів себе за це. Але вибору не залишалося: їм загрожувала смерть.

Спершись на стіл, старий нахилився вперед.

— Ще ніколи я не пишався тобою так, як зараз. — У його погляді читалося все, що він не міг передати словами. — Ти відмінно впорався з завданням.

Зедд встав і обійшов навколо столу. Річард піднявся йому назустріч, і вони міцно обнялися.

— І ще. Мені ніколи не було так сумно.

Великий Чарівник знову стиснув Річарда в обіймах.

— Сідай. Я скоро повернуся. У мене для тебе дещо припасене. Зачекайте мене тут, друзі.

Зедд прибрав зі столу і поніс тарілки в будинок. Келен стривожено дивилася йому вслід. Річард думав, що вона буде щаслива знайти Чарівника, але в очах її не було радості — в них таївся переляк. Все відбулося зовсім не так, як він хотів.

Зедд вийшов з дому. В руках він тримав незрозумілий предмет довгастої форми. Придивившись уважніше, Річард зрозумів, що це меч. Келен з жахом кинулася назустріч Чарівникові. Вона схопила його за рукав і відчайдушно заблагала:

— Зедд, не треба! Не роби цього!

— Це не мій вибір, Келен.

— Будь ласка, прошу тебе, Зедд! Не треба! Вибери іншого, не його!..

— Келен, — перервав її старий, — я попереджав! Згадай, що я говорив тобі: він вибере себе сам. Якщо я назву іншого, не сьогодні, — ми загинули. Ти знаєш інший вихід? Назви його!

Він м'яко відсторонив Келен, підійшов до столу і, зупинившись навпроти Річарда, поклав меч прямо перед ним. Річард здригнувся. Погляд його ковзнув по зброї і звернувся до суворого лиця Зедда.

— Меч належить тобі, — промовив Великий Чарівник.

Келен відвернулася.

Річард опустив погляд на меч. Срібні піхви, оздоблені хвилеподібним орнаментом, блищали на сонці. Сталеві гарди агресивно вигиналися вперед. Ефес тонким мереживом обплітала срібна філігрань. На руків'ї по обидві сторони йшов напис золотою ниткою: ІСТИНА.

«Напевно, меч якогось короля», — подумав Річард. Він ніколи не бачив такої досконалої зброї.

Він повільно підвівся з лави. Зедд взявся за піхви і руків'ям вперед простяг меч Річарду.

— Витягни його!

Приваблений невідомою силою, Річард взявся за руків'я, потягнув і легко вивільнив меч з піхов. Клинок видав надзвичайно чистий, протяжний металевий дзвін. Нічого подібного Річарду чути не доводилося. Він стискав руків'я, відчуваючи всі його опуклості, звивини і нерівності, і відчував, як слово ІСТИНА чітко віддруковується на його стиснутих пальцях і на долоні. Золотий дріт все глибше вдавлювався в шкіру, і це завдавало йому болю. Але він знав, невідомо звідки, що все йде саме так, як і повинно бути. Меч лежав в його руці, немов влитий. Річарда охопило дивне відчуття — ніби якась, досі не завершена, частина його особистості знайшла в цю мить свої риси.

У самій глибині душі заворушився гнів. Він пробудився до життя і в пошуках виходу почав підніматися вгору. Раптово Річард ясно відчув ікло, яке висіло на грудях.

Наростаюча в ньому лють розбудила дрімаючу в мечі таємничу силу, і сила ця побігла з клинка прямо йому в жили, прямо в закипаючу кров. До цієї хвилини йому здавалося, що він господар своїх душевних поривів. Тепер він ніби спостерігав, як в дзеркалі оживає його двійник і, подібно жахливій примарі, крокує вперед крізь тьмяне скло. Сила меча живилася його люттю. Два смерчі-близнюки кружляли навколо нього, і Річард відчував себе безпорадним спостерігачем, якого захопила і потягла за собою стихія. Те, що відбувалося одночасно і лякало, і зачаровувало. Він і бажав цього, і немов піддавався насильству. Гнів, що вселяв жах самому Річарду, болісно рвався з грудей. Потім на серце зійшло чарівне, легкее почуття звільнення, і гнів виплеснувся назовні. Річард з останніх сил спробував підпорядкувати собі лють, яка охопила його. Він знаходився на грані паніки, на межі божевілля.

Зеддікус Зул Зорандер закинув голову і розпростер руки.

— Так почуйте мої слова живі і мертві! Шукач названий! — проголосив Великий Чарівник.

Земля затряслися від страшного громового удару. Келен опустилася перед Річардом на коліна, відвела руки за спину, схилила голову і промовила слова присяги:

— Клянуся віддати життя в захист Шукача!

Зедд став на коліна поруч з нею.

— Клянуся віддати життя в захист Шукача.

Річард стояв, стискаючи в руці Меч Істини, зачаровано дивлячись перед собою широко розкритими очима.

— Зедд, — прошепотів він, — в ім'я всього святого, що таке «Шукач»?

9

Чарівник піднявся на ноги, поправив просторий балахон, який приховував його непомірну худобу, і звернув погляд на Келен. Дівчина стояла на колінах, занурена в сумні роздуми. Вона здавалася втраченою і засмученою. Зедд подав їй руку. Келен відсторонено подивилася на старого і, скориставшись запропонованою допомогою, встала з землі. Чарівник стривожено заглянув їй в очі. Келен мовчки кивнула, даючи зрозуміти, що з нею все гаразд.

Тоді старий звернувся до Річарда.

— Що таке Шукач? Мудре питання. Твоє перше питання у новій ролі. Але відразу на нього не відповіси.

Річард поки розглядав меч, що відливав сріблом в сонячних променях. Він сумнівався, що хоче мати справу з магією клинка. Юнак вклав меч в піхви. Охоплюючі його відчуття, навіяні чарівною зброєю, негайно зникли. Річард полегшено зітхнув. Тепер він тримав меч прямо перед собою на витягнутих руках.

— Де ти його ховав? Він ніколи не попадався мені на очі.

— У будинку, — гордо посміхнувся Зедд. — У шафці.

Річард недовірливо подивився на друга.

— У шафці нічого немає, окрім мисок, каструль і банок з зіллям.

— Не в цій шафці. — Зедд перейшов на шепіт, наче побоюючись ворожих вух. — У чарівній.

Юнак спантеличено насупив брови.

— Але я не бачив жодної іншої шафки!

— Фу, Річард! Тобі й не належало її бачити. На те вона і чарівна.

Річард відчув себе більш ніж нерозумно.

— А давно у тебе цей меч?

— Ох, не пам'ятаю. Щось близько дванадцяти років.

Зедд невизначено махнув рукою, немов відганяючи питання. Несподівано старий посерйознішав.

— Нікому, крім Чарівника, не дозволено називати Шукача. Вища Рада порушила це право. Радники не утруднювали себе пошуками гідних кандидатів і призначали на цю посаду тих, хто їх влаштовував. Хто міг щедро оплатити незаслужені почесті. Меч знаходиться в повному розпорядженні Шукача, поки той живий, якщо тільки він сам не вважає за потрібне відмовитися від відповідальності. Поки тривають пошуки нового Шукача, Меч Істини належить Чарівникові, тобто мені, бо тільки я можу назвати Шукача. Тип, якому меч дістався останнім… е-е… — Зедд звів очі до небес, немов сподіваючись там знайти більш підходящий вираз. — … Сплутався з однією відьмою. Поки він віддавався утіхам, я встиг сходити в Серединні Землі і повернути собі те, що належало мені по праву. Тепер я передаю меч тобі. Він твій.

Річард був уже не радий, що вплутався в цю історію. Він докірливо глянув на Келен, яка, опанувавши себе, сиділа з непроникним виглядом.

— Так ось навіщо ти сюди прийшла! Ось для чого тобі знадобився Чарівник!

— Річард, я дійсно хотіла, щоб Чарівник назвав Шукача. Але мені і в голову не могло прийти, що він назве тебе.

Він зрозумів, що попався, і зацьковано переводив погляд з одного на іншого.

— Ви чомусь вирішили, ніби я можу всіх врятувати. Ось, значить, як! Ви думаєте, що я зможу зупинити Даркена Рала? Чарівник не може нічого з ним вдіяти, а я, значить, повинен спробувати?

Річарда охопив жах.

Зедд підійшов до юнака і співчутливо поклав руку йому на плече.

— Подивися на небо. Скажи-но, що ти там бачиш?

Річард підняв очі і відразу побачив знайому хмару, яка нагадувала змію. Він не відповів, визнавши питання риторичним. Зедд здавив плече учня сухими кістлявими пальцями.

— Ходімо сядемо. Я все розповім, а далі вирішуй сам. Йдемо.

Він обняв вільною рукою Келен і підвів обох до столу. Посадивши їх на лавку, Зедд сів сам, зайнявши звичне місце навпроти співрозмовників. Річард поклав меч на стіл в знак того, що ще не прийняв остаточне рішення.

Чарівник поправив рукава балахона.

— На світі, — почав він, — є магія древня і небезпечна. Її влада не знає кордонів. Магія ця — дитя землі, дитя самого життя. Вона схована в трьох шкатулках, званих скриньками Одена, і дрімає до тих пір, поки не знайдеться сміливець, який наважиться ввести їх в гру. Далеко не всякий здатний на це. Перш ніж ввести в гру шкатулки, необхідно отримати особливе знання, для осягнення якого потрібні довгі роки. Але це ще не все. Той, хто зважиться почати гру, повинен володіти величезною внутрішньою силою. І коли в руках у такої людини виявиться хоча б одна скринька, він зможе закликати магію Одена. З цієї години йому дається рівно рік на те, щоб відкрити скриньку. Але раніше він зобов'язаний у що б то не стало роздобути дві решту, інакше магія не подіє. Якщо ж йому не вдасться за цей час заволодіти всіма трьома скриньками і відкрити ту, яка потрібна, він поплатиться життям. Для того, хто вступив у гру з цією магією, шляху назад не існує. Даркен Рал повинен або відкрити скриньку, або померти. Термін закінчується в перший день зими.

На лобі Чарівника залягли важкі складки, але погляд світився рішучістю. Старий подався вперед, нахилившись до співрозмовників.

— У кожній скриньці таїться особлива сила. Відкривши скриньку, її можна випустити на свободу. Якщо Рал відкриє потрібну скриньку, магія Одена стане підвладна йому. Я говорив, що магія Одена — це магія життя. Безмежна влада над усіма, живими і мертвими, опиниться в його руках. Рал буде вічно панувати над світом. Він зможе вбивати тих, хто йому неугодний, однією лише думкою. Вбивати будь-яким способом, яким забажає. І ніхто не зможе сховатися від нього.

— Схоже, це жахливо зла магія, — задумливо промовив Річард.

Зедд випростався і похитав головою.

— Ні, зовсім ні. Магія Одена — всього лише влада. Влада життя. Як і всяка влада, вона сама по собі не зла і не добра. Вона існує, і все. Магію Одена можна використовувати і для того, щоб ростити хліб, виліковувати недуги, щоб покінчити з війнами. Суть не в магії — суть в тому, хто нею володіє. На зло він використає дану йому владу або на благо — вирішувати йому. Вибір Рала, на жаль, досить очевидний. Не думаю, щоб він обдурив наші очікування.

Старий замовк, даючи Річарду час подумати. Він завжди так робив, говорячи про серйозні речі. Зедд був повний рішучості довести до свідомості друга весь жах ситуації, що склалася. Келен, судячи з усього, хотіла того ж. Річарду ж не треба було довго обдумувати почуте. Магія Одена детально описувалася в Книзі Зниклих Тіней, яку він давно завчив напам'ять. Річард міг уявити собі, які лиха загрожують всім живучим зараз, відкрий Рал потрібну шкатулку. Знав він і про те, що станеться, якщо Рал помилиться і відкриє іншу. Але йому доводилося приховувати своє знання.

— А якщо Рал відкриє не ту шкатулку?

Зедд чекав цього питання. Він знову подався вперед і заговорив:

— Варто йому відкрити іншуу шкатулку, як магія Одена заволодіє ним, і він помре. — Зедд виразно клацнув пальцями. — Тоді — все відмінно: ми врятовані, загроза зникне. — Чарівник нахилився до Річарда. На лобі в нього проступили глибокі зморшки, погляд став жорсткішим. — Але якщо він відкриє третю, то кожна билинка, кожне дерево, кожна мошка, кожен звір, кожна людина — словом, кожна жива істота перетвориться у прах. Життя скінчиться. Бо магія Одена — двійник магії життя, але життя і смерть невіддільні один від одного. А тому магія Одена — і магія смерті.

Зедд відкинувся назад, втомлений і спустошений. Річард давно читав про це, але тільки зараз, почувши все з вуст учителя, вперше усвідомив, що написане може здійснитися. Тепер, коли страшні слова були вимовлені, вони начебто знайшли нове життя, і шляху назад не залишалося. Річард згадав, як учив в дитинстві таємну Книгу. У ті часи все написане в ній здавалося хлопчикові чужим і далеким. Йому і в голову не могла прийти думка, що слова Книги мають до нього хоч якесь відношення. Тоді його турбувало одне: необхідність зберегти таємне знання і повернути Книгу власнику. Річард дуже хотів розповісти про все Зедду, але клятва міцно пов'язувала його. Клятва вимагала, щоб він продовжував грати і задавати непотрібні питання.

— А як Рал визначить, яку слід відкрити скриньку?

Зедд обсмикнув рукава балахона, поклав руки на стіл і заговорив, дивлячись вниз, на сплетені пальці.

— Тому, хто наважиться ввести шкатулку в гру, дається якесь знання. Мабуть, Ралу відомо, яким чином визначити, що в якій шкатулці лежить.

Це було схоже на правду. Про існування Книги не знав ніхто, крім істинного власника. Очевидно, Ралу, коли він вступив в гру, теж відкрилася ця таємниця. У Книзі нічого такого сказано не було, але це здавалося цілком розумним. Раптово Річарда осінило: Даркен Рал полює за ним через Книгу! Ця думка настільки приголомшила Річарда, що він не відразу усвідомив сенс наступної фрази Чарівника:

— Однак Рал вчинив нечувано зухвало. Він наважився ввести в гру шкатулки, не маючи на руках всіх трьох.

Річард миттєво включився в розмову:

— Рал або занадто дурний, або занадто самовпевнений.

— Занадто самовпевнений, — підтвердив Зедд. — Я покинув Серединні Землі з двох причин. Першу ти знаєш — це рішення Верховної Ради призначити Шукача без моєї допомоги. Тепер — про другу. Радники Серединних Земель не змогли розумно розпорядитися скриньками Одена. У той час вже мало хто вірив в могутність прихованої в них давньої магії — її вважали не більш ніж красивою легендою. Коли я намагався переконати їх у тому, що магія Одена — ніяка не легенда, на мене дивилися, як на ідіота. Вони не слухали мене і не хотіли чути застереження!

Чарівник з силою вдарив кулаком по столу. Келен з переляку підскочила.

— Вони не вірили жодному моєму слову і тільки сміялися наді мною!

Обличчя старого почервоніло від гніву.

— Казав я цим тупим, що шкатулки повинні зберігатися в різних місцях, якнайдалі одна від одної, приховані такими сильними чарами, щоб ніхто й ніколи не зміг зібрати їх разом! Але вони мене не послухалися, вони надумали використати шкатулки як нагороди, спокусившись на щедрі обіцянки. Радники роздали їх людям, які користувалися певним впливом, а ті похвалялися скриньками, ніби трофеями. Шкатулки, що приховували в собі силу магії, опинилися в нечистих руках. Не знаю, що з ними сталось під час навали, але одне можу сказати з повною визначеністю: не всі шкатулки дісталися Ралу. Одна у нього точно є, але не три. Поки що. — Очі Чарівника гарячково заблищали. — Річард, ти зрозумів, що це означає? Нам не доведеться битися з Даркеном. Досить випередити його в пошуках шкатулки. Ми повинні знайти її першими.

— Так, знайти, а потім укрити так, щоб Рал не зміг відшукати. Що може виявитися куди складніше. — Річард замовк і підняв палець. У нього виникло нове припущення. — Зедд, як ти вважаєш, чи не могла одна з шкатулок опинитися тут, в Вестланді?

— Боюся, це малоймовірно.

— Чому?

Зедд зволікав з відповіддю. Він вагався.

— Річард, я не казав тобі, що я Чарівник, але ти й сам ніколи мене про це не питав. Значить, тут я тобі не брехав. Але один раз мені все ж довелося сказати неправду. Я розповідав, що прийшов в Вестланд ще до виникнення кордону. Так от, я не міг цього зробити. Бачиш, Вестланд замислювалася як країна, вільна від магії. Але для цього тут не повинно було знаходитися нікого і нічого, що має відношення до магії, до тих пір, поки не виникне кордон. Магія могла проникнути сюди лише потім. Я Чарівник, маг, тому мені довелося залишатися в Серединних Землях, поки кордон не відокремив їх від Вестланда. І тільки після цього я зміг сюди прийти.

— У кожного з нас є свої маленькі таємниці. Я не прагну вивідати твої. Але як це пов'язано з пошуками шкатулок?

— Дуже просто. Ми знаємо, що якщо б навіть одна скринька виявилася тут до виникнення кордонів, вкладена в неї магія завадила б відділенню Вестланда. Значить, всі три скриньки в той час перебували в Серединних Землях. Я не захопив із собою жодної з них, отже, шкатулки, як і раніше там.

Річард замислився: згасала ще одна іскорка надії. Але робити нічого, і думки його звернулися до іншого.

— Ти не сказав ще, що таке Шукач. І яка моя роль у всьому цьому?

Зедд зчепив кістляві пальці.

— Шукач — сам собі закон, він відповідальний тільки перед собою. Йому належить Меч Істини, яким Шукач вправі розпоряджатися так, як вважатиме за потрібне. Йому дозволено вимагати відповіді від кого завгодно і про що завгодно. — Річард відкрив рот, бажаючи заперечити, але Зедд підняв руку, закликаючи його до мовчання. — Розумію, що мої речі звучать туманно. Тут та ж проблема, яка завжди виникає, коли треба пояснити силу влади. Я казав тобі, що влада сама по собі ні зла, ні добра. Її наповнює змістом той, в чиїх руках вона опинилася. Ось чому так важливо знайти людину, гідну взяти на себе відповідальність. Людину, яка зможе мудро розпорядитися даною йому владою. Бачиш, Річард, Шукач — Це саме той, хто шукає, шукає відповіді на всі питання, які вибирає сам. Якщо він справжній Шукач, він не стане переслідувати при цьому свої цілі, а буде шукати відповіді, які послужать на благо багатьом. Загалом, Шукач повинен звільнитися від всього особистого, щоб ставити правильні питання, йти, куди потрібно, запитувати й дізнаватися те, що він хоче. Його мета — знаходити відповіді, і він має право домагатися цієї мети будь-якими засобами.

Річард гордо підняв голову і обурено заявив:

— Схаменися, Зедд! Чи не хочеш ти сказати, що мета виправдовує засоби? Адже це мораль, гідна розбійника! Так що ж, виходить, Шукач — це розбійник?

— Я не збираюся брехати. Часом так і виходить.

— Не бажаю ставати розбійником! — Вигукнув Річард. Обличчя його палало гнівом.

Чарівник незворушно знизав плечима.

— Я ж сказав, що Шукач стає тим, ким захоче стати сам. В ідеалі, звичайно, він зразок справедливості і опора правосуддя. Більшого не скажу, сам я ніколи не був Шукачем і не знаю, які з тобою можуть відбутися внутрішні зміни. Я тільки знаю, як визначити того, хто покликаний до цього служіння.

Зедд знову поправив рукава балахона і вдивився в Річарда.

— Не я обираю Шукача — справжній Шукач вибирає себе сам. Я лише називаю його. Ти багато років, сам того не підозрюючи, був Шукачем. Я спостерігав за тобою, я знаю. Ти завжди і у всьому прагнув дістатися до суттєвого. Як ти думаєш, навіщо ти пішов у Верхній Мисливський ліс? Знайти лозу? Ні, не лозу — ти шукав відповідь на питання, хто убив батька. Ти міг би передати це іншим, більш вмілим слідчим, і, судячи по тому, як все обернулося, саме так тобі й слід було вчинити. Але це йшло врозріз з твоєї натурою, натурою Шукача. Ось Келен сказала, що розшукує Чарівника, який зник у ті часи, коли її ще не було на світі, і ти повинен був дізнатися, хто це. І ти знайшов відповідь.

— Так, але я знайшов відповідь тільки тому…

Зедд зупинив його.

— Не має значення. Це несуттєво. Важливо, що ти зміг це зробити. Я зцілив тебе, виготовивши відвар з кореня, який знайшов в лісі. Чи важливо, що мені не склало особливих труднощів розшукати потрібний корінь? Хіба відвар подіяв б краще, якби я витратив більше часу і сил? Ні. Я знайшов корінь — ти видужав, от і все. Все інше нікого не цікавить. Так і для Шукача. Неважливо, як він знаходить відповідь. Важливо, що він її знаходить. Правил не існує. Уже зараз перед нами стоїть чимало питань, відповіді на які ти повинен знайти. Не знаю, як ти це зробиш, і мене це не турбує. Важливо, що зробиш. Ну а якщо ти вигукнеш: «О, це зовсім просто!» — тим краще. Тоді ми зекономимо багато часу.

— Які такі питання? — Насторожився Річард.

Зедд заусміхався, радісно блискаючи очима.

— Я дещо придумав, але спочатку ти повинен переправити нас через кордон.

— Ого! — Річард роздратовано запустив п'ятірню у волосся і невиразно пробурмотів щось собі під ніс. Потім із сумнівом глянув на Зедда. — Хто з нас Чарівник — ти чи я? Ти вже ходив в Серединні Землі, щоб повернути меч. І Келен за допомогою магії пройшла через кордон. А я взагалі нічого про ці кордони не знаю. Вам потрібна відповідь? Будь ласка! Ти Чарівник — Ось і переправи нас через кордон!

Зедд, не втрачаючи самовладання, похитав головою.

— Ні. Я сказав: через кордон, а не крізь нього. Як пройти крізь кордон, мені відомо, але такий шлях для нас закритий. Даркен Рал тільки цього і чекає. Спробуй ми пройти крізь кордон — і ми загинемо. Добре, якщо вб'ють одразу. А тому ми повинні потрапити в Серединні Землі, не проходячи крізь кордон. Це зовсім інша справа.

— Пробач, Зедд, але це неможливо. Я не знаю, як перейти на ту сторону. Навіть уявити собі не можу, як це зробити. Кордон — світ мертвих. Якщо пройти крізь нього не можна, значить, ми залишимося тут. Кордон для того і призначено, щоб перешкодити будь-кому робити те, про що ти тільки що просив. — Річард відчув себе слабким і безпорадним. На нього понадіялися, а він не здатний нічого придумати.

— Річард, ти занадто суворий до себе, — лагідно сказав Зедд. — Що ти зазвичай говориш, коли я питаю як треба вирішувати важкі завдання?

Річард знав, якої відповіді чекає від нього старий, але не хотів відповідати. Він відчував, що тільки сильніше затягне петлю на своїй шиї. Зедд спокійно чекав, злегка піднявши одну брову. Річард вивчав очима стільницю, колупаючи дошку нігтем.

— Думай не про завдання, а про рішення, — видавив він нарешті.

— А ти як зараз робиш? Ти зупинився на думці, що завдання нерозв'язне, і не хочеш шукати рішення.

Річард не ставив під сумнів правоту Зедда, але його хвилювали і інші проблеми.

— Зедд, боюся, я не підходжу на роль Шукача. Я нічого не знаю про Серединні Землі.

— Іноді надлишкові знання тільки заважають прийняти вірне рішення, — загадково промовив Чарівник.

Річард з шумом випустив з легень повітря.

— Я там ніколи не був, я заблукаю!

Келен поклала руку йому на плече.

— Не турбуйся — не заблукаєш. Я сходила всі Серединні Землі і знаю їх мабуть краще всіх. Знаю, де і які небезпеки нас підстерігають. Я буду твоїм провідником. Ти не заблукаєш — я обіцяю.

Річард не витримав погляду її зелених очей і знову втупився в стіл. Думка про те, що він може обдурити її очікування, викликала біль. Але він нічого не знав ні про магію, ні про Серединні Землі, ні де шукати шкатулки, ні як зупинити Даркена Рала. Він взагалі нічого не знав! А йому пропонують знайти спосіб, як потрапити в Серединні Землі, не проходячи крізь кордон! Отакої.

— Річард, ти, напевно, вважаєш, що з мого боку було не надто розумно покладати на тебе таку відповідальність. Але зрозумій, не я тебе обрав. Ти сам повів себе, як належить Шукачеві, а я лише назвав речі своїми іменами. Уже багато років, як я став Чарівником. Тобі важко зрозуміти, що це означає, але повір мені на слово: я досить досвідчений, щоб безпомилково розпізнати Шукача. — Зедд перехилився через стіл і взяв юнака за руку. Він спохмурнів. — Річард, Даркен Рал полює за тобою. Саме за тобою. Я можу припустити лише одне: знання, дароване Ралу магією Одена, відкрило йому, що саме тобі призначено стати Шукачем. Тому-то він і розшукує тебе. Покінчивши з тобою, він знищить навислу над ним загрозу.

Річард здивовано моргнув. Може, Зедд і правий, може, в цьому вся справа. А може, й ні. Адже Зедд не знає про таємну Книгу. Від такої великої кількості нових відомостей, здогадок і питань у Річарда розболілася голова. Він не міг більше сидіти без руху. Схопившись з лави, він почав крокувати взад-вперед, намагаючись привести думки в порядок. Зедд спокійно сидів, схрестивши руки на грудях. Келен сперлася об стіл. Обидва мовчки спостерігали, як юнак міряє кроками дворик.

Мерехтлива в ночі говорила: «Шукай відповідь, або загинеш». Але вона не сказала, що він повинен стати Шукачем. Чому б йому не продовжувати пошуки, як і раніше? Зрештою, він і без допомоги меча зумів обчислити Чарівника! Хоча це виявилося досить легко.

З іншого боку, що поганого, якщо він візьме меч? Чарівна зброя може виявитися корисною. Чи вправі він, знаючи, що може статися, відкидати яку б то не було допомогу? Адже меч — не більш ніж слухняне знаряддя в руках Шукача. Чому б не використовувати владу, даровану мечем, на благо? Зовсім не обов'язково йти до цілі будь-якими засобами, стаючи при цьому розбійником. Він може вдаватися до допомоги меча лише для того, щоб рятувати себе і своїх друзів. А більше нічого й не треба.

Але Річард розумів, що його стримує. Його лякали відчуття, викликані мечем в його душі. Його тривожило захоплення власною шаленою люттю, під владою якої він виявився, оголивши клинок. Меч пробудив дрімаючий в серці гнів. Подібного Річард ніколи не відчував. Але найстрашніше полягало в тому, що його заполонила свідомість власної правоти. Він не міг і не бажав миритися з думкою, ніби гнів може настільки заволодіти його суттю. Батько завжди говорив, що гнів — страшне зло. Саме гнів убив його матір. Річард завжди тримав свій гнів на запорі і не збирався випускати. Ні, мабуть, він обійдеться без меча. Так спокійніше.

Річард рішуче повернувся до Чарівника, який мовчазно спостерігав за кожним його кроком. Сонце освітлювало старече обличчя, і знайомі риси незвично загострилися в його променях. Зедд раптом здався зовсім чужим і далеким. Похмурий, суворий і рішучий — такий, яким і повинен бути справжній Чарівник. Їх погляди зіткнулися і завмерли, і тоді Річард зрозумів, що вже зробив свій вибір. Він не має права сказати «ні». Він зробить все від нього залежне, щоб допомогти друзям, і буде з ними до кінця. Але Шукачем він не стане.

Він уже зібрався сказати все Чарівникові, але той випередив його:

— Келен, Річард не знає, як Даркен Рал допитує людей. Розкажи йому, — пильно дивлячись на юнака, спокійно попросив Зедд.

— Зедд, будь ласка… — Ледве чутно почала благати Келен.

— Розкажи! — Владно повторив Чарівник. — Розкажи, що робить Рал за допомогою кривого ножа — того, що завжди носить на поясі.

Річард перевів погляд на дівчину — її обличчя посіріло. Вона простягнула руку і кивком покликала його ближче. Після хвилинної затримки Річард ступив вперед і взяв її за руку. Келен вказала на місце поряд з собою. Він слухняно сів верхи на лаву обличчям до співрозмовниці і завмер, приготувавшись вислухати страшну розповідь. Келен присунулася ще ближче, відкинула з чола пасмо волосся і стиснула обома руками його зап'ясті. Вона нерішуче провела великими пальцями по тильній стороні його долоні, і її пальчики, такі маленькі в порівнянні з ручищем Річарда, здалися йому дуже теплими і ніжними. Келен спрямувала погляд вниз, на їх сплетені руки, і тихо сказала:

— Даркен Рал займається антропомантіею. Це дуже давній спосіб ворожіння і пророкування на нутрощах людини. Живої людини.

У грудях Річарда закипів гнів.

— Багато чого таким способом не дізнаєшся. Найбільше — відповідь на єдине питання. «Так», «ні», і рідко коли вдається прочитати ім'я. Але Рал не бажає відмовитися від свого способу. Прости мене, Річард. Я не хотіла про це говорити.

Перед внутрішнім зором юнака постав образ батька. Річард бачив його посмішку, чув сміх. Він згадував, який батько був добрий, як умів любити. Бачив, як вони разом ідуть по лісу, як спалюють таємну Книгу, як… Тисячі яскравих видінь нахлинули на нього і обпекли нестерпним болем. Череда образів злилася в один неясний потік, звуки стали множитися і віддалятися… Мить — і все розтануло. Тепер в мозку спалахували зовсім інші картини. Річард немов наяву побачив криваві плями на дощатій підлозі, бліді, перелякані обличчя людей в батьківському домі. Розповідь Чейза ожила в уяві, і він відчув біль і жах, випробувані батьком перед смертю. Річард не намагався зупинити низку видінь. Навпаки, він витягав з потаємних глибин свідомості все нові і нові образи, мучився, але змушував себе занурюватися в нестерпний кошмар. Біль, необережно розбуджена, спалахами піднімалася з дна душі, відчайдушно рвалася назовні. Річард викликав в уяві неясну, темну фігуру Даркена Рала, що схилився над лежжачим на підлозі тілом і стискає блискучий закривавлений клинок. З рук ката падали багряні краплі. Річард утримував перед очима страшне бачення, змінюючи ракурси, вивчаючи кожен штрих і кам'яніючи серцем. Він все зрозумів. Він отримав відповідь. Тепер він знав, як і чому загинув батько. Єдине, до чого Річард прагнув, — шукати і знаходити відповіді на питання. Більшого він ніколи не бажав.

Але зараз все змінилося, змінилося в одну добіла розпечену мить.

Полум'я гніву спалило всі перешкоди. Стіна здорового глузду, яка перегороджувала шлях ненависті, згоріла дотла. Час спокійних роздумів пройшов, і все в його душі випарувалося у вогні шаленої люті. Ясність свідомості розплавилася, немов у киплячому казані, і перетворилася на окалину.

Річард рвонувся до Меча Істини, міцно стиснув піхви побілілими пальцями. На загострених вилицях проступили жовна, дихання зробилося переривчастим і частим. Кривава пелена застеляла очі. І крізь цю пелену виразно проступав грізний сяючий меч. В його жили палючим потоком полився гнів, що виходив з клинка — гнів, викликаний на цей раз волею Шукача.

Річарда терзав нестерпний біль, він задихався. Тепер він знав, як загинув батько, і горе його стало безмірним. Одне бажання заволоділо Ричардом, затуливши всі інші. Все померкло, зникло, змите хвилею люті, і не мало більше сенсу. Залишилася обпалююча жага помсти, жага крові, прагнення негайно вбити Даркена Рала.

Річард рішуче взявся за руків'я і оголив клинок, але Зедд, схопивши його за руку, з силою здавив зап'ястя. Шукач метнув на старого погляд, повний запеклого обурення.

— Річард, — тихо окликнув Зедд, — заспокойся.

На лобі Шукача здулися жили, все тіло напружилося. Він грізно дивився в спокійні очі Чарівника, відчуваючи, як крізь пелену люті намагається пробитися тихий внутрішній голос, який застерігає, закликає взяти себе в руки. Річард перехилився через стіл і, зціпивши зуби, роздільно вимовив:

— Я приймаю звання Шукача.

— Річард, — спокійно повторив Зедд, — все в порядку. Розслабся. Сядь.

Юнак отямився. З очей зійшла пелена, і він знову став розрізняти навколишнє. Він зумів перемогти жагу помсти, але гнів нікуди не пішов. Зникли всі перепони, які стільки років зводив його розум. Він знайшов у собі сили повернутися до дійсності, але тепер дивився на світ іншими очима — очима Шукача. Погляд Шукача був даний йому від народження, але лише зараз Річард дозволив собі скористатися пробудженим даром.

Він побачив, що стоїть, і здивувався, оскільки не пам'ятав, як опинився на ногах. Знову сів на лаву, поклав меч на стіл і на всякий випадок відсунув його подалі від себе. Все-таки Річарду вдалося перемогти гнів, і можна більше не замикати його на ключ — достатньо лише трохи засунути вглиб. Страх зник. Відтепер Річард не сумнівався в тому, що гнів не опанує ним, і міг викликати в собі це почуття в будь-яку хвилину.

Він знову віднайшов самовладання і спокій. Дихання стало рівним, м'язи розслабилися. Річард відчув радість звільнення і більше не боявся зробитися рабом власного гніву. Він розправив плечі і відчув, як його покидають залишки напруги, як стихає в душі щем.

Він подивився на вчителя, очі їх зустрілися. Худа аскетичне обличчя старого, обрамлене копицею сивого волосся, здавалося спокійним і безпристрасним. Лише в самих куточках тонких губ причаїлася посмішка. Найлегший натяк на посмішку.

— Вітаю, — сказав Чарівник, — ти з честю витримав останнє випробування. Відтепер ти — Шукач.

— Як?! — В замішанні перепитав юнак. — Адже ти вже вибрав мене Шукачем!

Зедд повільно похитав головою.

— Ти що, не слухав мене? Я говорив, що Шукач вибирає себе сам. Але спочатку він повинен пройти одне вирішальне випробування. Мені було потрібно остаточно переконатися, що ти здатний володіти і управляти своїми почуттями. Довгі роки ти тримав свій гнів під замком. Необхідно було перевірити, чи зможеш ти звернутися до нього і випустити його на волю. Шукач, що боїться власного гніву, безнадійно слабкий, бо тільки гнів надихає на битву і дає впевненість у перемозі. Не володій ти якостями Шукача, ти б повернув мені меч, і я не став би заперечувати. Втім, мова зараз не про це. Ти на ділі довів, що вже не в'язень, а володар своїх почуттів. Будь обережний! Пам'ятай: наскільки важливо вміти пробудити в собі гнів, настільки ж важливо і вчасно приборкати його. Тобі дана ця здатність — не втрачай її. Будь мудрим, і ти завжди знайдеш вірний шлях до перемоги. Часом нестримний гнів тягне за собою біди, куди більш великі, ніж гнів опанований.

Річард з гідністю кивнув. Він пам'ятав відчуття, пережиті, коли він, сповнений люті, побілілими пальцями стискав руків'я меча. Яка сила виходила тоді від зброї! Сила, яка звільняє від усього другорядного, від самого себе і навіть від меча.

— Я знаю, — стримуючи хвилювання, вимовив Річард. — Меч Істини — магічний.

— Ти маєш рацію. Тільки не забувай: магія — не більш ніж знаряддя в руках того, хто нею володіє. Коли тобі треба нагострити ніж, ти робиш це при допомозі точильного каменя. Камінь служить лише тому, щоб зробити ніж придатним для справи, для якої він призначений. Так і з магією. Вона подібна каменю, на якому відточуються помисли і наміри. — Зедд звернув на співрозмовника проникливий погляд. — Є люди, яким смерть від магії уявляється куди більш жахливою, ніж від отрути або кинджала. Можна подумати, без примінення магії ці люди стануть менш мертвими! Слухай уважно і пам'ятай: смерть є смерть, але забобонний страх сам по собі може служити зброєю. Запам'ятай мої слова.

Річард кивнув. Краєм ока він тепер постійно бачив нерухомо висячу хмару у формі змії. Значить, Рал стежить за ним. Річард згадав, якими очима дивився його противник з Квода тоді, на Тупій горі; згадав, як той, перш ніж кинутися в бій, провів відточеним лезом по руці і як зачервонів кров'ю його клинок. Тільки тепер він зрозумів, що за цим стояло. І Річард зажадав битви.

Дерева похитували на легкому вітрі золотими і багряними уборами. Перший день зими був вже близький. Річард поринув у роздуми. Він шукав відповідь на питання Зедда. Як потрапити в Серединні Землі, не вступаючи у володіння смерті? Вони повинні отримати хоча б одну з трьох скриньок, і Тоді Даркена Рал буде приречений.

— Зедд, досить ігор. Я — Шукач, і не треба нових випробувань. Правда?

— Вірно, як підрум'янений біфштекс.

— В такому разі ми даремно витрачаємо час. Вже Рал — той не втрачає ні секунди. — Він повернувся до Келен. — Ловлю тебе на слові. В Серединних Землях ти будеш моїм провідником.

Келен посміхнулася — її тішило нетерпіння друга — і кивнула у відповідь.

Тоді Річард повернувся до Зедда:

— Чарівник! Навчи мене своїх чарів!

10

Обличчя Зедда розпливлося в шахраюватій усмішці. Він простягнув Річарду старовинну перев'язь з м'якої шкіри зі срібною пряжкою, майстерно прикрашеною золотим орнаментом. Попередник Річарда, судячи з усього, не відрізнявся богатирських складом — перев'язь виявилася занадто короткою. Зедд підігнав її новому Шукачеві по фігурі, і Річард, перекинувши перев'язь через праве плече, прикріпив до неї меч.

Чарівник підвів друзів до краю галявини. День хилився до вечора, вікові дерева відкидали на траву довгі косі тіні. Біля самого краю лісу стояли окремо два молодих клени: один — побільше, в руку Річарда товщиною, інший — тонкий, як рука Келен.

Зедд звернувся до Шукача:

— Витягни клинок!

Передзахідну тишу порушив дивний металевий дзвін. Старий схилився ближче.

— Дивись уважно, зараз я покажу найголовніше. Але для цього тобі доведеться ненадовго відмовитися від звання Шукача. З твого дозволу, я назву Шукачем Келен.

Дівчина боязко зиркнула на Чарівника.

— Я не хочу бути Шукачем.

— Ненадовго, мила, тільки для наочності. — Він владним жестом наказав Річарду передати їй меч. Після хвилинного коливання Келен взялася обома руками за руків'я. Меч виявився занадто важким, дівчина не змогла утримати його і поспішила опустити вістря на землю. Зедд урочисто змахнув руками:

— Келен Амнелл, оголошую тебе Шукачем!

Вона з сумнівом дивилася на старого. Зедд підняв її підборіддя, змусивши поглянути собі в очі, і спрямував на дівчину напружений, пронизливий погляд. Він наблизився майже впритул і заговорив тихо, виділяючи кожне слово.

— Коли я ходив у Серединні Землі за мечем, Даркен Рал вистежив мене. За допомогою злих чар він виростив навпроти мого будинку клен, той що побільше. Так він позначив мене, і з тих пір наді мною нависла загроза. Рал може з'явитися сюди в будь-який момент, коли вважатиме за потрібне, і вбити мене. Той Даркен Рал, від руки якого загинула Денні. — Келен смертельно зблідла і стиснула зуби. — Той самий Даркен Рал, який переслідує тебе, бажаючи покінчити з тобою, як покінчив з твоєю сестрою. — Зелені очі Келен спалахнуло ненавистю. Вилиці загострилися. Вона підняла меч, і Зедд відступив тому. — Ось це дерево! Покінч з ним!

Клинок з швидкістю блискавки зметнувся вгору і, зі свистом розтинаючи повітря, обрушився на дерево. Меч миттєво пройшов крізь стовбур, немов не зустрічаючи ніякого опору. Пролунав страшний тріск, на всі боки бризнули тріски. Мить клен стояв нерухомо, а потім з гуркотом звалився додолу. Річард не вірив власним очам: йому, чоловікові, щоб звалити таке дерево, знадобилося б не менше десяти ударів хорошою сокирою.

Сили залишили Келен, ноги її підкосилися, і дівчина зі стогоном упала на коліна. Зедд ледве встиг підхопити меч, що випав з її рук. Вона впустила голову і закрила обличчя руками. Річард з переляку кинувся на допомогу.

— Що з тобою, Келен?

— Все в порядку, не хвилюйся. — Вона сперлася на руку Річарда і з зусиллям встала на ноги. На її змученому обличчі промайнул жалюгідна подоба усмішки. — Але я відмовляюся від звання Шукача.

Річард розвернувся до Чарівника.

— Зедд, що ти таке їй наговорив? Причому тут Даркен Рал? Я прекрасно пам'ятаю, як ти поливав ці клени і доглядав за ними. Та я готовий під присягою підтвердити, що ти посадив їх у пам'ять про дружину і дочку!

Зедд заспокійливо посміхнувся.

— Добре, Річард, дуже добре. Візьми меч. Ти знову Шукач. А тепер, мій хлопчику, зрубай другий клен, і я все тобі поясню.

Річард з досадою схопився за меч, його риси спотворила гримаса гніву. Він заніс зброю, з зусиллям розмахнувся, і… клинок зупинився, не дійшовши до стовбура, наче наткнувшись на невидиму перешкоду.

Річард відступив, не розуміючи, що сталося. Він перевів здивований погляд на меч, потім на деревце і знову замахнувся. Все повторилося: невідома сила не дозволяла зрубати клен. Шукач гнівно глянув на Зедда. Той стояв, як ні в чому не бувало, схрестивши руки на грудях, і самовдоволено посміхався. Річард вклав меч у піхви.

— Добре. Ну і що далі?

Старий в удаваному здивуванні підняв брови.

— Ти бачив, з якою легкістю Келен зрубала клен, що товстіший?

Річард насупився, викликавши усмішку на обличчі Чарівника.

— Будь клен навіть залізним, сталося б те саме: клинок розсік би його миттєво. Але ж ти чоловік, ти куди сильніший, а не зміг навіть подряпати кору на тоненькому деревці.

— Сам бачу, — ображено буркнув Річард.

Зедд напустив на себе заклопотаний вигляд.

— Ну і?.. Як ти думаєш, чому?

Річард миттєво заспокоївся, роздратування як рукою зняло. Він зрозумів, що всю цю сцену Зедд розіграв з однією метою — змусити його задуматися. Так траплялося вже не раз.

— По-моєму, це пов'язано з внутрішньою переконаністю. Келен вважала, що дерево несе в собі зло, а я знав, що це не так.

Зедд підняв кістлявий палець.

— Добре, синку, дуже добре!

— Зедд, я не зрозуміла, — розгублено сказала Келен, — я погубила дерево, а воно, виявляється, ні в чому не винне!

— В тому-то й річ, мила, в тому-то й річ! Саме це я і хотів показати. Все визначається тільки твоїм сприйняттям, твоєю переконаністю. Якщо Шукач впевнений, що перед ним — зло, меч уб'є того, кого він вважав ворогом. Неважливо, правий Шукач чи ні. Магія слідує лише його почуттям. Вона ніколи не дозволить тобі образити того, хто в твоїх очах ні в чому не винен, але знищить будь-кого, кого ти порахуєш ворогом. Все буде визначатися тільки сприйняттям.

— Отже, Шукач позбавлений права на помилку? — В замішанні запитав Річард. — А якщо я не впевнений, тоді що?

Зедд підняв брову.

— Краще тобі бути впевненим, інакше вгодиш в біду. Тобі не дано знати всі свої помисли, але від магії не приховано ніщо. Вона прочитає твої думки і посилить їх, і тоді ніхто не зможе поручитися за наслідки. Ти вб'єш друга або пробачиш ворога.

Річард задумався. Відбиваючи пальцями дріб по руків'ю меча, він спрямував погляд на захід. Сідаюче сонце осявало верхівки дерев останніми багряними променями. Змієподібна хмара забарвилося в зловісні пурпурні тони. «Все це не має значення», — вирішив він. Він точно знає, хто друг, а хто ворог.

— Повинен сказати тобі ще дещо дуже важливе, — порушив мовчання Чарівник. — Коли ти вражаєш ворога Мечем Істини, за це доводиться платити. Чи не правда, люба? — Він заглянув в очі Келен. Та мовчки кивнула. — Чим могутніший ворог, тим вища ціна. Мені дуже шкода, Келен, що я жорстоко обійшовся з тобою, але тільки так можна було дати Річарду самий наочний урок. — Вона слабо посміхнулася в знак згоди. Старий знову спрямував погляд на Шукача. — Ми з тобою знаємо, що іноді, коли не залишається іншого вибору, людині доводиться в ім'я добра йти на вбивство. В цьому випадку його можна розцінювати як праведний вчинок. Не варто повторювати, що вбивство завжди жахливе — ти і сам це знаєш. Позбавивши людину життя, ти вже нічого не можеш змінити і до кінця днів несеш тяжкий тягар на своїй совісті. Така ціна. Відчуття провини робить тебе більш слабким, забирає сили.

Річард кивнув. Спогад про сутичку на Тупій горі досі гнітив його. І не тільки тому, що він зазнав відчаю засудженого до смерті. Він вбив людину!.. Річард ні в чому не міг себе звинуватити — іншого виходу в той момент просто не було, але перед його уявним поглядом все ще стояло спотворене передсмертним жахом обличчя супротивника.

Погляд Чарівника посуворішав.

— Але коли ти вбиваєш Мечем Істини, ти звертаєшся до магії. Магія призначає ціну, і ти зобов'язаний платити. Тут, на Землі, не існує ні добра, ні зла в чистому вигляді. Навіть у кращого з людей можуть виникнути злі помисли, найчесніша людина здатна зробити низький вчинок. Так і зі злом: немає на світі лиходія, позбавленого дещиці чесноти. Не той злодій, хто творить зло, дбаючи про власне благо. Такій людині завжди знайдеться виправдання. Моя кішка, коли голодна, полює на мишей. Чи означає це, що вона погана? Я так не думаю, і кішка так не думає, але, тримаю парі, миші дотримуються на цей рахунок дещо іншої думки. Кожен вбивця вважає свої дії необхідними і виправданими. Можеш мені не вірити, Річард, але хоча б просто вислухай. Даркен Рал робить тільки те, що вважає правильним. Як і ти. І в цьому сенсі різниці між вами немає. Ти хочеш помститися Ралу за смерть свого батька, він жадає помститися за смерть свого. В твоїх очах Даркен Рал — зло, але і ти в його очах — теж зло. Вся справа в сприйнятті. Так буває завжди: переможець не сумнівається в своїй правоті, а переможений впевнений, що з ним обійшлися несправедливо. Магія Одена — не що інше, як сила, яку один використовує, щоб перемогти іншого.

— Немає різниці?! Ти збожеволів! Як ти міг навіть на мить подумати, ніби у нас є щось спільне?! Рал прагне до влади, заради неї він готовий стерти з лиця Землі все живе! Мені ж влада не потрібна, я мрію про одне — щоб мене нарешті залишили в спокої! Рал вбив мого батька! Він мучив його перед смертю! Він хоче всіх нас знищити! І ти кажеш, що ми схожі? По-твоєму, виходить, Рал зовсім не небезпечний?!

— Якби ти слухав мене уважно, ти б зрозумів, що я маю на увазі. Ви схожі в тому, що жоден з вас не сумнівається у власній правоті. І саме тому Даркен Рал куди небезпечніший, ніж ти можеш собі уявити, тим більше, що в іншому між вами немає нічого спільного. Рал впивається передсмертними муками своїх жертв. Він свідомо йде на їх страждання. Відчуття власної правоти сковує тебе, утримуючи від злого вчинку, тоді як його, навпаки, лише підхльостує. Він готовий піддати тортурам будь-кого, хто з ним не згоден, а незгодним він готовий вважати всякого, хто не впав перед ним ниць. Його мета — позбавити людей волі, перетворити їх на нікчемних рабів. В той момент, коли він кривим ножем розпорював живіт твоєму батькові, совість його була чистою. Гидоти, які він творить, приносять йому задоволення, оскільки збочене розуміння власної правоти повністю розв'язує йому руки. Ось чому він так різниться від тебе. Ось чому він так небезпечний. — Зедд перевів погляд на Келен. — Ти бачив, що їй вдалося зробити за допомогою Меча Істини? Звернув увагу, з якою дивовижною легкістю вона зробила те, чого не зміг ти?

— Сприйняття, — задумливо відповів Річард. — Так, вона була впевнена в своїй правоті.

Зедд підняв перст.

— Саме так! Сприйняття! Воно стократно збільшує силу! — Палець Чарівника уперся Річарду в груди. — Точно — так — само — як — Меч, — карбуючи кожне слово, закінчив Зедд.

Річард поправив перев'язь і з шумом видихнув. Здавалося, грунт втікає у нього з-під ніг. Він занадто довіряв Зедду, щоб відмахнутися від сказаного лише через те, що в це важко вникнути. Важко ще й тому, що Річард все життя прагнув до ясності і простоти.

— Ти хочеш сказати, що Рал небезпечний не тільки тому, що творить зло, але й тому, що вважає себе правим?

Зедд знизав плечима.

— Давай розглянемо такий приклад. Кого б ти більше злякався: двохсотфунтового громилу, який намірився відібрати у тебе буханець хліба, усвідомлюючи при цьому, що він неправий, чи стофунтову жінку, впевнену, нехай і помилково, що ти викрав її дитину?

Річард схрестив руки на грудях.

— Я побіг би від жінки стрімголов. Вона не стала б вислуховувати ніяких пояснень і була б здатна на все.

Очі Чарівника люто заблищали.

— Так і Даркен Рал. Усвідомлення власної правоти робить його ще небезпечнішим.

— Але правда на моєму боці! — Обурився Річард.

Погляд Зедда пом'якшав.

— Миші теж вважають, що вони мають рацію, але це не заважає моїй кішці на них полювати. Річард, друже мій, я лише намагаюся тебе дечому навчити. Мені не хотілося б, щоб ти попав в пазурі Даркена Рала.

Річард опустив руки і важко зітхнув.

— Не подобається мені все це. Але я зрозумів, що ти мав на увазі. Ти частенько говорив, що ніщо ніколи не дається легко. Але я все одно зроблю те, що повинен, оскільки не сумніваюся у власній правоті. Розкажи краще, яку ціну доведеться платити, якщо я поб'ю Мечем Істини ворога?

Худий палець Зедда знову вперся Шукачеві в груди.

— Коли ти вбиваєш Мечем Істини того, кого рахуєш ворогом, ти в ту ж мить гранично ясно усвідомлюєш все приховане в тобі зло, всі свої недоліки, все те, що ми так не любимо помічати в собі і визнавати. І одночасно ти зрозумієш, скільки добра було в убитому. Ти відчуєш страшний біль і відчуття провини. — Зедд сумно похитав головою. — І повір мені, Річард, біль ця буде породжена магією. Дуже сильний біль від дуже могутньої магії. Не можна недооцінювати її. Це справжня мука, вона терзає не тільки душу, а й тіло. Ти бачив, що сталося з Келен, коли вона зрубала дерево? Будь це людина, біль була б бездонною. Ось чому так важливий гнів: це єдиний захист проти болю. Чим сильніший ворог, тим гостріше мука, але чим сильніша лють, тим краще захист. Запалений гнівом, ти не дуже дбаєш про правоту вчинку. Іноді цього достатньо, щоб уникнути страждань. Тому-то я і сказав Келен жорстокі слова, які поранили її і наповнили гнівом. Я хотів захистити її від болю. Тепер ти зрозумів, чому я не дозволив би тобі взяти меч, якби ти не зміг свідомо розбудити гнів, не побоюючись стати слухняним рабом власних емоцій? Ти виявився б беззахисний і голий перед великою силою магії, і ця сила розтерзала б тебе.

Слова Чарівника злегка налякали юнака. Він згадав вираз обличчя Келен, коли вона знищила клен. У погляді її відчувалася сильна біль. Але вибір був зроблений, і Річард не збирався відступати від свідомо прийнятого рішення. Він окинув поглядом забарвлені в блідо-рожеві тони променями призахідного сонця вершини гір, які відділяли Вестланд від Серединних Земель. Зі сходу невблаганно насувалася непроглядна темрява. Річард зрозумів, що зобов'язаний знайти спосіб перетнути кордон і потрапити в цю пітьму. Меч повинен допомогти йому, все інше не має ніякого значення. Все, що є в житті достойного, поставлено на карту, і він готовий платити.

Старий поклав руки на плечі учневі і заглянув йому в очі. Обличчя Чарівника зробилося суворим і старим.

— А тепер я скажу тобі ще одне. Не думаю, що це тебе порадує. — Він до болю стиснув плечі юнака. — Проти Даркена Рала Меч Істини безсилий.

— Що?!

Чарівник струснув Річарда.

— Рал занадто могутній. З того моменту, як він ввів шкатулки в гру, він під захистом магії Одена. Якщо ти оголиш проти нього меч, ти загинеш, не заподіявши йому ніякої шкоди.

— Але ж це божевілля! Спочатку ти проголошуєш мене Шукачем і вмовляєш прийняти меч, а тепер виявляється, що я не зможу ним скористатися! — Гнівно вигукнув Річард.

— Меч безсилий лише проти Даркена Рала! Річард, не я створив ту магію. Я тільки знаю її закони. Даркену Ралу вони теж відомі. Він може змусити тебе кинутися на нього з мечем, розуміючи, що це тебе погубить. І якщо ти не зумієш впоратися з ненавистю і піднімеш на Рала меч, він переможе. Ти помреш, а Рал заволодіє скриньками.

Келен засмучено скривилася.

— Зедд, Річард правий. Ця умова все зводить нанівець. Якщо Шукач позбавлений можливості скористатися своєю головною зброєю…

— Ні! — Перебив її Чарівник. — Ні! Ось, — він постукав кісточками пальців по лобі Річарда, — ось найголовніша зброя Шукача! — Він тицьнув пальцем в груди юнака. — І ось це.

Якусь мить всі троє мовчки дивилися один на одного.

— Шукач сам по собі вже зброя, — з натиском сказав Зедд. — Меч — не більше ніж інструмент. Ти можеш знайти вихід. Ти повинен.

Річард сам здивувався своїй холоднокровності. Він не відчував ні гіркоти, ні гніву, ні потрясіння. Пройшло і відчуття повної безвиході, і тепер він міг розгледіти можливості, які раніше були приховані від нього емоціями. Він відчув дивний спокій і рішучість.

— Мені дуже шкода, хлопчику мій. Хотів би я змінити магію, але…

Річард обняв старого за плечі.

— Все в порядку, друже мій. Ти правий. Ми повинні зупинити Рала, це головне. Все інше не має значення. Щоб перемогти, я повинен знати правду. Ти мені цю правду дав, а моя справа — подивитись, як її можна використовувати. Якщо нам вдасться роздобути хоча б одну скриньку, магія Одену сама покарає Рала. Я зовсім не прагну на власні очі спостерігати за його агонією. Мені досить дізнатися, що правосуддя здійснилося. Я сказав, що не хочу ставати вбивцею, і я ним не стану. Я знаю, що меч надасть нам неоціненну допомогу, але, як ти сказав, це всього лише слухняне знаряддя в руках Шукача. Так я його і буду сприймати. Магія меча — тільки засіб для досягнення мети, але не сама мета. Я завжди буду про це пам'ятати. А якщо я переплутаю мету і засіб, я перестану бути Шукачем.

Зедд ласкаво поплескав друга по плечу.

— Ти все зрозумів правильно, хлопчику мій, все. — Старий задерикувато посміхнувся. — А здорово я вибрав Шукача! Я пишаюся собою!

Річард і Келен розсміялися у відповідь на похвальбу Зедда.

Келен несподівано знітилася.

— Зедд, я зрубала клен, який ти посадив в пам'ять про дружину. Ця думка не дає мені спокою. Вибач мені, будь ласка!

— Не журися, мила. Пам'ять про неї допомогла нам відкрити Шукачеві Істину. Повір, це найцінніший дар, який вона могла принести.

Річард вже не слухав їх. Він втупив погляд у гірські вершини і зосередився на поставленому завданні.

Перетнути кордон, думав він, перетнути кордон, не проходячи крізь неї… Як же це зробити? Невже неможливо знайти відповідь? Що, якщо вони так і застрягнуть тут, а Рал тим часом відшукає останню скриньку? Тоді вони приречені. Якщо б у них було більше часу і трохи менше всяких обмежень! Річард різко осмикнув себе. Нерозумно віддаватися порожнім мріям. Знати б напевно, що рішення існує! Вже тоді він зробив би все, щоб знайти відповідь! Він намагався пригадати щось важливе і ніяк не міг. Шлях через кордон є, повинен бути. Ах, якби тільки знати, що це можливо!

На землю непомітно спустився вечір, і все наповнилося звуками. З боку струмка долинуло квакання жаб, нічні птахи завели свої розмови, в траві заверещали цикади. Дальні пагорби сповнилися вовчим виттям, багаторазово відбитим гірською грядою. Як же перетнути ці гори? Як пройти через невідоме?

«Гори! Гори — та ж границя, — подумав Річард. — Пройти крізь них не можна, але можна їх перетнути. Для цього тільки треба знайти перехід. Перехід… Чи можливо це? Невже в кордоні є лазівка?» І тут його осяяло. Книга.

Затремтівши від збудження, він різко повернувся на підборах і здивовано втупився на друзів, які мовчки стояли на місці і терпляче чекали його остаточного вироку.

— Зедд, ти коли-небудь допомагав хоча б одній людині пройти крізь кордон? Крім себе?

— Кому саме?

— Неважливо! Так чи ні?

— Ні. Нікому.

— А хто-небудь, крім Чарівника, здатний це зробити?

Зедд рішуче похитав головою.

— Ніхто, крім Чарівника. І Даркена Рала, звичайно.

Річард насупився:

— Зедд, від істинності твоїх слів залежить все. Поклянись! Ти ніколи, жодного разу, нікого, крім себе, не переправляв через кордон. Вірно?

— Вірно, як киплячий казан, доверху набитий підсмаженими біфштексами. А що? Ти знайшов вихід?

Річард пропустив питання повз вуха. Потік думок повністю захопив його. Юнак знову повернувся обличчям до прикордонних відрогів. Значить, все вірно! Прохід через кордон існує! Батько знайшов шлях і скористався ним! Інакше Книга Зниклих Тіней ніколи не потрапила б в Вестланд. Батько не міг захопити її з собою, коли прийшов сюди з Серединних Земель до виникнення кордону. Він не міг знайти Книгу в Вестланді. Якби тут появилася магія, кордон б не зміг би виникнути. Магію можна було принести в Вестланд тільки після встановлення кордону.

Отже, батько відшукав прохід, сходив у Серединні Землі і приніс Книгу. Річард був одночасно вражений і збуджений. Батько це зробив! Він пройшов через кордон! Річард зрадів. Тепер він не сумнівався в тому, що шлях через кордон існує. Звичайно, прохід ще доведеться пошукати, але це дрібниці. Головне, що він є.

Річард знову повернувся до друзів.

— Пішли вечеряти.

— Якраз перед тим, як ти прокинувся, я поставила тушитися м'ясо. А ще у нас є свіжий хліб, — відгукнулася Келен.

— Прокляття! — Зедд обурено змахнув худими, як у лякала, руками. — І в такий момент хтось ще здатний думати про їжу!

Річард беззвучно розсміявся.

— Спочатку ми повечеряємо, а після обговоримо, що треба взяти в дорогу. Подумаємо, чи багато зможемо на собі нести. Складемо провіант і упакуємо речі. Сьогодні вночі треба як слід виспатися. На світанку ми виходимо. — Не чекаючи подальших розпитувань, юнак попрямував до будинку. У вікнах блимали відблиски вогню, мирно горів у вогнищі, обіцяючи тепло і затишок.

— Куди виходимо, мій хлопчику?

— В Серединні Землі, — кинув через плече Річард.

Зедд покінчив з одного мискою і мовчки взявся за другу. Лише спустошивши її наполовину, Чарівник визнав, що досить втамував голод, і зміг приступити до розмови.

— Ну і що ж ти придумав? Невже все-таки існує спосіб перебратися через кордон?

— Існує.

— Ти впевнений? Як можна перетнути кордон, не проходячи крізь нього?

Річард загадково посміхнувся і почав зосереджено помішувати ложкою юшку.

— Ну, перебратися через річку можна, і не замочивши ніг.

Лампа чаділа, відкидаючи невірні відблиски на обличчя співрозмовників. Келен спантеличено насупилася і нахилилася зі шматочком м'яса в руках до кішки, яка смиренно чекала подачки. Зедд мовчки дожував кусень хліба, потім задав наступне питання:

— А звідки ти знаєш, що він існує?

— Він існує, решта не повинно тебе турбувати.

Зедд з самим невинним виглядом заглянув в очі Шукачеві.

— Річард! — Він відправив собі в рот ще дві ложки юшки. — Ми твої друзі, і в тебе не повинно бути від нас ніяких секретів. Тут можна говорити все.

Річард окинув друзів поглядом, повним єхидства, і розреготався.

— Я знав чужоземців, які розповідали про себе куди більше, ніж ви.

Наткнувшись на несподівану відсіч, Келен з Зеддом зніяковіло переглянулися, але не ризикнули розпитувати далі.

За їжею вони встигли обговорити, що їм потрібно в дорозі, і склали довгий список речей і продовольства, подовгу сперечаючись над кожним пунктом. Справ було багато, а часу на збори майже не залишалося.

— Часто тобі доводилося подорожувати по Серединних Землях? — Запитав Річард Келен.

— Я мандрую все життя, — відповіла вона.

— І ти завжди ходиш в цьому платті?

— Так… — Келен зам'ялася. — Бачиш, воно служить мені свого роду візитною карткою: куди б я не прийшла, мене все відразу впізнають і не насмілюються відмовити в їжі і нічлігу. Не було випадку, щоб мені довелося ночувати в лісі.

«Цікаво, чому?» — Подумав Річард, але не став дошкуляти дівчині розпитуваннями. І без того ясно: її сукня не з тих, що можна купити в першій-ліпшій крамниці.

— Ну зараз, коли за нами полюють, не думаю, щоб твоя популярність пішла нам на користь. Мені здається, слід триматися подалі від житла. Краще, поки можливо, пробиратися лісом. — Зедд і Келен закивали. — А тобі ми постараємося підібрати більш відповідний дорожній одяг. Боюся, у Зедда нічого не знайдеться, але це не біда. Роздобудемо небудь пристойне по дорозі. А поки можу тобі запропонувати свій плащ з капюшоном. Він, по крайній мірі, захистить тебе від холоду.

— Добре, — зраділа Келен. — Сказати по правді, я втомилася мерзнути, і потім, повинна зізнатися, сукня — не найзручніший одяг для лісових прогулянок.

Келен наситилася перша і віддала залишки юшки кішці, яка відрізнялася таким же апетитом, як і її господар: не встигла дівчина повернутися до столу, як миска спорожніла.

Вони знову взялися обговорювати кожен пункт зі списку, намагаючись вирішити, як обійтися без тієї чи іншої речі, яку явно не вдасться роздобути по дорозі. Ніхто не знав, скільки часу доведеться провести в дорозі: Вестланд розкинулася на багато миль, а Серединні Землі не поступалися по протяжності Вестланду. Річарду прийшло в голову, що непогано б заглянути до нього додому. Він частенько здійснював тривалі переходи і завжди тримав під рукою запас харчів. Але ризик був занадто великий. Вже краще відправитися в дорогу без нічого або роздобути необхідне в іншому місці, ніж повертатися до невідомої небезпеки.

Річард поки що не знав, де саме починається прохід через кордон, але його це не дуже хвилювало. До ранку достатньо часу, він встигне все обміркувати. Головне — впевненість у тому, що шлях існує; цього поки що достатньо.

Кішка ліниво потяглася і попрямувала до дверей, але, не пройшовши і півдороги, застигла на місці. Пухнаста шерсть на загривку встала дибки. Розмова за столом разом припинився. На віконному склі затанцювали червоні відблиски, занадто яскраві і зловісні, щоб їх могло відкидати затишне полум'я вогнища. Відблиски падали на скло зовні. Келен втягнула в себе повітря:

— Здається, десь горить смола.

Всі схопилися на ноги. Річард потягнувся за мечем. Мить, і чарівна зброя зайняло своє місце на перев'язі. Він кинувся було до вікна, але Зедд, схопивши за руку Келен, уже біг до дверей. Річард встиг помітити тільки факели і поспішив приєднатися до друзів.

Перед будинком, на зарослій високою травою галявині, довгим ланцюгом розтягся натовп сільських жителів людей з п'ятдесят. Дехто потрясав факелами, інші були озброєні вилами, мотиками та сокирами. Багатьох Річард добре знав, він завжди вважав їх мирними чесними трударями, обтяженими турботами про сім'ю.

Але зараз навіть старі приятелі здавалися йому чужими і злісними. Чадяче полум'я вихоплювало з темряви похмурі, ворожі лиця. Зедд вийшов на ганок, взявся в боки і глузливо посміхнувся, розглядаючи непроханих гостей. Сиве волосся Чарівника при світлі смолоскипів відливало червоним сяйвом.

— Ну і?.. Що далі, хлопці? — Поцікавився він.

За натовпі прокотився приглушений гомін, ватажки рішуче виступили вперед. Одного Річард впізнав одразу — старина Джон не раз заходив до Зедда за цілющими ліками.

— У наших краях стали творитися дивні речі. Ми знаємо, що ці біди насилає на нас магія! — Почав Джон. — А винуватець всього — ти, старий! Ти — відьма!

— Відьма? — Здивовано перепитав Зедд. — Я — відьма?

— Саме так! Відьма! — Джон спідлоба глянув на Річарда і Келен. — Вас це не стосується, ми маємо намір розібратися тільки зі старим. Виносьте-но краще ноги і не лізьте не в свої справи, інакше і вам не поздоровиться.

Річард не міг повірити власним вухам. І це — старина Джон?!

Келен рішуче зробила крок вперед, закривши собою Зедда. Біле плаття затріпотіло на вітрі, м'якими складками обвивши ноги дівчини. Келен взялася в боки.

— Якщо ви цю ж секунду не заберетеся звідси, вам доведеться гірко покаятися у власній дурості, — попередила Келен.

Люди почали переглядатися. У натовпі пролунали глумливі смішки, хтось відпустив на адресу Келен грубе зауваження. Дівчина нерухомо стояла на ганку, холоднокровно дивлячись на натовп. Смішки потроху вщухли.

— Так, — хмикнув Джон. — Отже, нам доведеться взяти на себе турботу про двох відьом.

Натовп схвально загув. Найбільш буйні почали розмахувати зброєю.

Настала черга Річарда. Він не поспішаючи ступив уперед, владно відсторонивши Келен. Гнів переповнював його, але Річард не поспішав дати волю почуттям. Він заговорив дружелюбно і спокійно:

— Привіт, Джон. Як поживає Сара? Давненько я вас обох не бачив.

Джон зберігав похмуре мовчання. Річард перевів погляд на селян, товпилися за спинами ватажків.

— Я багатьох з вас непогано знаю. Упевнений, що ви хороші, добрі люди. Ніколи не повірю, що ви дійсно намірилися з нами розправитися. — Він подивився на Джона. — Забирай-но своїх хлопців, і ступайте по домівках. Прошу тебе, Джон.

Джон махнув топорищем в сторону Зедда.

— Цей старий — відьма! Ми його прикінчимо. І цю теж. — Він вказав на Келен. — Якщо не хочеш здохнути разом з цією нечистю, іди своєю дорогою!

Натовп схвально завив і прийшов у рух. Смолоскипи сичали і стріляли іскрами. Повітря наповнилося запахами гару і поту. Зрозумівши, що Річард не має наміру йти геть, селяни рушили до будинку. Шукач стрімко вихопив меч. Неповторний металевий дзвін пролунав над галявиною, натовп ахнув і з переляку подався назад. Джон застиг на місці, почервонівши від гніву. Коли затихли відгомони останніх вигуків, над присутніми нависла напружена тиша, що порушувалася лише потріскуванням палаючих факелів. Гнітюче мовчання розірвав одинокий вигук. Хтось звинуватив Річарда в тому, що той зв'язався з відьмами. Потрясаючи топорищем, Джон кинувся на Шукача. Річард заніс меч, і клинок, зі свистом розтявши повітря, обрушився на нехитру зброя Джона. Мить, і в руках ватажка залишився жалюгідний шматок деревини.

Джон завмер, так і не опустивши ноги на сходинку. Річард приставив кінчик меча до горла призвідника. Гладкий клинок загрозливо виблискував в невірному світлі смолоскипів. Шукач не поспішаючи нагнувся, підтягнув Джона ближче і неголосно, майже пошепки, заговорив. Від його інтонацій у Джона кров застигла в жилах:

— Ще крок, і твоя голова полетить слідом за цією сокирою. — Джон стояв не дихаючи. — Назад! — Прошипів Річард.

Невдалий задирака волів відступити, але, відчувши підтримку натовпу, знову знайшов у собі сили протистояти:

— Ти нас не зупиниш, Річард. Ми прийшли, щоб врятувати від біди своїх дітей.

— Що?! — Вигукнув Річард. — Френк! — Він вказав мечем на знайому йому фігуру. — Френк! Коли твоя дружина лежала в лихоманці, хто приніс тобі цілющий відвар? Хто поставив її на ноги? Хіба не Зедд? — Кінчик меча хитнувся в іншу сторону. — А ти, Білл? Скільки разів ти просив Зедда про дощі, коли засуха загрожувала знищити весь урожай? — Він знову махнув мечем в сторону ватажка. — А ти, Джон? Пам'ятаєш ту історію, коли пропала твоя донька? Пам'ятаєш, як Зедд всю ніч вивчав хмари, а потім сам відшукав її в лісі і привів додому? — Джон опустив очі. Шукач прибрав меч в піхви. — Серед вас немає жодного, хто б не звертався до Зедда за допомогою. Він лікував хвороби, розшукував ваших близьких і завжди готовий був поділитися з вами останнім шматком хліба.

— Це чаклунство! Він — відьма! — Пролунав злісний крик.

— Він не зробив вам нічого поганого! — Річард ступив назад, на сходинку вище. — Він нікому нічим не нашкодив! Він допомагав вам всім! Ви що, збираєтеся підняти руку на вашого друга?

По натовпі пронісся збентежений гул. Але озлоблені селяни швидко віднайшли контраргумент.

— Це чаклунські штучки! — Вигукнув Джон. — Відьмацькі чари! Поки він тут, ніхто з нас не може вважати себе в безпеці.

Річард зібрався відповісти, але не встиг: Чарівник рішуче відтягнув його назад. Старий аж ніяк не виглядав схвильованим. Він дивився на натовп з безтурботною посмішкою. Судячи з усього, те, що відбувалося, тільки тішило його.

— Дуже вражаюче, — шепнув він. — Ви обидва виступили чудово. Чи не чи будете ви тепер так ласкаві надати мені можливість впоратися самому?

Зедд підняв брову і звернувся до непроханих гостей:

— Добрий вечір, джентльмени! Вітаю вас! Я надзвичайно радий бачити вас у доброму здоров'ї. — Дехто зніяковіло привітав його в відповідь, а кілька людей навіть підняли капелюхи. — Не могли б ви надати мені невелику люб'язність? Я хотів би перекинутися парою слів з друзями, перш ніж ви відправите мене до праотців.

Селяни закивали. Зедд поманив до себе Річарда і Келен і обійняв їх за плечі.

— Маленький урок, друзі мої. Приклад того, як слід користуватися владою. — Він доклав вузлуватий палець до носика Келен і сумно констатував: — Малий, дуже малий. — Потім зробив те ж з Річардом. — Занадто великий. — Нарешті Зедд підніс палець до власного носа і задоволено підсумував: — А ось мій — в самий раз.

Келен здивовано подивилася на старого. Він підняв її підборіддя і ласкаво вимовив:

— Якби я дозволив тобі зробити те, що ти хотіла, на цій галявині всю ніч довелося б копати могили, і серед них виявилися б і наші три. Тим не менш, не можу не оцінити твого благородства. Дякуємо за турботу. — Він поклав руку на плече Річарду. — Якщо б за справу взявся ти, могили копали б ми троє, як єдині, що залишилися в живих. Я занадто старий, щоб виконувати обов'язки землекопа. Та й навіщо вигадувати собі роботу? Знайдуться справи і важливіші. Втім, ти теж тримався молодцем, це робить тобі честь.

Він поблажливо поплескав друга по плечу, прибрав руку і кінчиком пальця підчепив його за підборіддя, потягнувшись іншою рукою до підборіддя Келен.

— Ну, а тепер покладіться на мене. Біда не в тому, що нам нема чого сказати їм, а в тому, що вони не бажають слухати. Тому в першу чергу слід домогтися уваги. — Він підняв брову і перевів погляд з Річарда на Келен. — Я зараз скажу їм пару слів, дивіться і вчіться. Звичайно, на вас моя промова не справить враження, але, при бажанні, ви зможете освоїти непоганий урок.

Привітно посміхаючись, він прочовгав до натовпу і радісно замахав руками.

— Отже, джентльмени, я до ваших послуг! Скажи мені, Джон, як поживає твоя маленька донечка?

— Прекрасно, — пробурчав заводила, — але моя корова принесла теля з двома головами.

— Справді? І як ти думаєш, чому?

— А тому, що ти — відьма!

— Ну ось, знову. — Зедд засмучено похитав головою. — Я вас не зовсім розумію, джентльмени. Чого ви хочете? Розправитися зі мною за те, що, по-вашому, я вмію наводити чари, або ж просто образити, обізвавши бабою?

Натовп прийшла в деяке замішання.

— Ти про що? — Запитав хтось. — Ми не зрозуміли.

— Все дуже просто. Відьма — це жінка, а чоловіків називають чаклунами. Тепер зрозуміло? Коли ви називаєте мене відьмою, ви, тим самим, обзиваєте мене бабою. А якщо ви мали на увазі тільки те, що я, по вашому, чаклун, це вже зовсім інша образа. Так хто? Баба чи чаклун?

Знову настало замішання. Мужики почали радитися один з одним. Нарешті Джон висловив спільну думку:

— Ми хотіли сказати, що ти чаклун, і хочеш ти того чи ні, але ми маємо намір отримати твою шкуру.

— Ай-яй-яй-яй!.. — Зедд задумливо потеребив губу кінчиком пальця. — Треба ж, а мені і в голову не приходило, які ви хоробрі хлопці. Просто на рідкість хоробрі.

— Це як? — Не зрозумів Джон.

Старий знизав плечима.

— А як по-вашому, що вміє робити чаклун?

Цього разу обговорення в натовпі зайняло значно більше часу. До Зедда долинали окремі вигуки: начаклувати теля з двома головах, викликати дощ, розшукати зниклого, напустити нещастя, наврочити немовляті, влаштувати так, щоб дружина кинула чоловіка. Але все це здавалося їм занадто дрібним, і поступово зазвучали більш серйозні звинувачення. Чаклун може перетворити людину на каліку або в жабу, вбити поглядом, закликати демонів і взагалі здатний на будь-яку капость.

Зедд дав їм виговоритися, потім простягнув руки вперед і підсумував:

— Відмінно. Значить, ви все розумієте. Тоді ви дійсно самі відважні хлопці з усіх, кого мені доводилося зустрічати. Подумати тільки! Не маючи нічого, крім вил та сокир, ви збираєтеся битися з чаклуном, який здатний виконати все, про що ви тільки що говорили! Ну і ну, яке лицарство! — Він здивовано похитав головою.

Присутніх охопило легке занепокоєння. Монотонно і занудно старий продовжив перелік всіх капостей, на які здатний чаклун середньої руки. Він описував кожне діяння в найдрібніших подробицях. Нерухомий натовп зосереджено слухав. Зедд продовжував говорити, не підвищуючи тону, не змінюючи інтонацій. Минуло вже більше півгодини. Річард і Келен втомилися слухати і, знемагаючи від нудьги, переступали з ноги на ногу. Присутні, застигли як ідоли, дивлячись на Чарівника широко розкритими очима, в яких відбивалися червоні відблиски палаючих факелів.

Настрій в натовпі змінився: на зміну гніву прийшов жах. Інтонації Чарівника теж змінилися: зникли м'які, нудьгуючі нотки, в голосі з'явилася загроза.

— Отже, любі, що накажете з вами робити?

— Ми думаємо, що ти відпустиш нас, не заподіявши нам шкоди, — почувся запобігливий голос. Решта закивали.

— Е, ні! — Чарівник помахав кістлявим пальцем. — Думаю, це було б невірним кроком. Бачте, джентльмени, ви прийшли сюди для того, щоб убити мене. Життя — найцінніше, що у мене є, а ви на нього спокусилися. Чи можу я допустити, щоб ви пішли непокараними? — Невдалих погромників охопило тремтіння. Зедд зробив крок вперед, і натовп в жаху відступив. — Отже, в покарання за те, що ви хотіли відібрати в мене життя, я позбавлю вас… ні, не життя… я позбавлю вас самого цінного, найдорожчого, що у вас є! — І він театрально змахнув рукою поверх голів. Натовп ахнув.

— Ось так. Справу зроблено, — оголосив старий. Річард і Келен, що стояли, притулившись до стіни будинку, зацікавлено випростались.

Секунду натовп стояла нерухомо, потім якийсь хлопець сунув руку в кишеню і заволав:

— Золото! Моє золото! Воно зникло!

Зедд стомлено закотив очі.

— Ні, ні, ні! Я ж сказав — найцінніше. Те, чим ви найбільше пишаєтеся.

Всі примовкли, міркуючи, що стоїть за словами Чарівника. Раптово один бідолаха сунув руку в кишеню. Очі його широко розкрилися, він видав протяжний стогін і звалився на землю, втративши свідомість. Сусіди в жаху відсахнулися від нього. Скоро і інші почали з побоюванням обмацувати себе. Поляна наповнилась стогонами, криками і голосіннями. Зедд задоволено посміхнувся. Перед будинком творився танець кінця світу. Люди підскакували, кричали, обмацували себе, кружляючи на одному місці, падали на землю, билися в риданнях і слізно благали про пощаду.

— А тепер — геть звідси! — Вигукнув Чарівник. Він повернувся до друзям і змовницьки підморгнув, зморщивши ніс в шахраюватий усмішці.

— Зедд, будь ласка! — Волали нещасні. — Прости, не залишай нас такими! Допоможи нам, Зедд!

Звідусіль лунали благання. Зедд не поспішаючи обернувся на крики.

— Що це означає? Ви що, хочете сказати, що я занадто суворо з вами обійшовся? — Поцікавився він з награним здивуванням.

— Занадто, Зедд! — Завив натовп.

— Ну і як ви думаєте, чому б це? Одержали ви для себе урок?

— Так! — Заволав Джон. — Ми зрозуміли, що Річард був правий. Ти дійсно не завдавав нікому зла! — З натовпу почулися схвальні вигуки. — Ти нам завжди допомагав, а ми нерозумні. Прости нас, будь ласка, Зедд. Ми повели себе підло і невдячно. Тепер ми знаємо, що вміння чаклувати ще не робить тебе поганим. Не залишай нас, будь ласка, своєї прихильності. Зедд, просимо тебе, будь ласка, не залишай нас такими.

Поляна знову оголосила жалібними криками.

Зедд посмикав пальцем губу.

— Ну… — Він у сумніві звів очі до неба. — Думаю, я міг би все повернути. — Натовп присунулася. — Але тільки, якщо ви приймете мої умови. Думаю, вони абсолютно справедливі.

Нещасні були готові на все.

— Гаразд. В такому випадку ви повинні розповідати всім, що магія ще не робить людину злодієм і що судити слід тільки за вчинками. Коли ви повернетеся до своїх родин, ви повинні розповісти їм, що сьогодні вночі ледь не вчинили страшну помилку. Скажіть своїм близьким, в чому ви опинилися неправі. Тільки на таких умовах вам повернеться те, чого вас позбавив. Ну як, справедливо?

Селяни радісно закивали.

— Більш ніж справедливо, — запобігливо пробелькотів Джон. — Дякуємо тобі, Зедд.

Люди повернулись і швидко пішли геть. Зедд з цікавістю спостерігав, як вони йдуть.

— О, джентльмени! Хвилинку! Ще одна умова. — Нещасні в жаху заціпеніли. — Будьте такі ласкаві підняти з землі ваші… е… знаряддя. Я старий хворий чоловік. Я запросто можу спіткнутися, впасти і поранитися.

Напружено дивлячись на Чарівника, селяни почали гарячково нишпорити в густій траві, підбираючи вила, мотики і сокири. Зібравши все, вони швидко попрямували до лісу, але, не витримавши, кинулися бігти.

Зедд, підперши боки, стежив, як до смерті налякані бідолахи зникають у темряві. Річард і Келен стояли поруч зі старим.

— Ідіоти, — пробурмотів він під ніс. У тьмяному світлі, що падало з вікна, важко було розрізнити вираз його обличчя, але Річард побачив, що старий серйозний.

— Друзі, — сказав Чарівник — тут відчувається рука досвідченого режисера.

— Зедд, — зніяковіло запитала Келен, — ти й справді?.. Ну… Ти що, дійсно позбавив їх чоловічого достоїнства?

— Ось це було б справжньою магією! — Хихикнув старий. — Але боюся, моїх скромних можливостей для цього недостатньо. Ні, люба, я просто їх обдурив. Я переконав цих бовдурів в своїй могутності і надав самим домислити інше.

Річард повернувся до Чарівника.

— Трюк? Так це — просто трюк? — Розчаровано перепитав він. — А я-то думав, що ти дійсно їх зачарував.

Зедд знизав плечима.

— Іноді артистично виконаний трюк допомагає краще, ніж чарівництво. Навіть більше того: майстерний трюк — справжнє диво.

— Так, але все ж таки це просто трюк.

Чарівник підняв кістлявий палець.

— Плоди, Річард, плоди! Судити можна тільки по плодах. Дозволь я тобі втрутитися, і ці хлопці не зносили б голів.

Річард посміхнувся.

— Знаєш, мені чомусь здається, що вони радше віддали б перевагу знесенню голів, аніж ніж мати справу з твоїми фокусами.

Зедд, задоволений, захихотів.

— Так от, що ти мав на увазі, коли велів нам дивитися і вчитися? Ти хотів, щоб ми зрозуміли, що трюк іноді може спрацювати не гірше магії? — продовжував Річард.

— Це теж. Але не тільки. Головне інше. Я ж сказав, що вся ця комедія вміло зрежисована. Даркеном Ралом! Це підступи Даркена Рала. Тільки сьогодні він злегка схибив. Діяти треба напевно, а якщо ти не в стані довести до кінця задуману інтригу, краще і не починай. Інакше ти дасиш противнику ще один шанс. Попереджений — значить, озброєний. В цьому і полягає урок. Висновки роби сам, і запам'ятай все гарненько.

Річард нахмурився.

— Цікаво, навіщо йому знадобилося все це влаштовувати?

— Не знаю! — Зедд знизав плечима. — Можливо, він поки що не домігся влади в цих краях, але тоді нерозумно було і намагатися влаштовувати весь цей спектакль. Тільки злякаєш здобич.

Друзі попрямували до будинку. Їм багато чого треба було зробити, перш ніж лягти спати. Річард спробував зайнятися зборами, але якесь дивне занепокоєння не давало йому зосередитися.

Усвідомлення прийшло раптово. Річарда немов облило крижаною водою. Він судорожно схлипнув, витріщив очі і кинувся до Зедда.

— Ми повинні негайно втікати! Негайно! — Закричав Ричард, трясучи старого за балахон.

— Що?

— Зедд! Ти що, серйозно вважаєш Даркена Рала ідіотом?! Нічого подібного! Знаєш, навіщо він влаштував цю комедію? Та він просто хотів приспати нашу пильність. За його задумом ми зараз повинні відчувати себе переможцями. Він же прекрасно розумів, що нам не складе особливих труднощів впоратися з жалюгідною натовпом обдурених мужиків. Ралу тільки того й треба, щоб ми розслабилися і сиділи тут, вітаючи себе і обсипаючи один друга компліментами, поки він не заявиться до нас в гості власною персоною. Тебе він не боїться! Ти сам казав, що Рал сильніший зараз за будь-якого Чарівника. Він не боїться мене і не боїться Келен. Поки ми тут мирно збираємо речі в дорогу, Рал вже поспішає сюди. Він має намір покінчити з нами разом, прямо зараз, сьогодні вночі! Комедія з селянами — не помилка, а частина його плану. Ти сам сказав, що іноді трюк виявляється дієвішим, ніж найсильніша магія. Рал теж це розуміє: він влаштував хитрий трюк, щоб відволікти нас!

Келен зблідла.

— Зедд, Річард правий. Рал саме так і зробить. Я знаю його почерк. Він завжди підходить найнесподіванішим чином. Ми повинні цю ж хвилину зникнути!

— Побий мене грім! Старий я дурень! Ви праві, треба негайно сховатися, але я не можу залишити свій камінь! — З цими словами Зедд кинувся за будинок.

— Зедд, вернись! Зедд, у нас немає часу! — Відчайдушно закричала Келен.

Але старий уже мчав вгору по горбу, волосся його розпатлалося, балахон майорів на бігу. Річард швидко пішов до будинку, дівчина пішла за ним. Обидва були пригнічені. Як вони могли так попастися, як дозволили заколисати себе! Річард повірити не міг, що так легко дав себе обдурити. Хіба можна недооцінювати Рала? Він схопив заплічний мішок, що валявся біля вогнища і побіг у свою кімнату, перевіряючи на ходу, чи на місці ікло. Річард повернувся, тримаючи в руках лісовий плащ, накинув його на плечі Келен і швидко озирнувся по сторонах, міркуючи, що ще можна захопити в дорогу. Часу на роздуми не залишалося, на карту було поставлено їх життя. Він підхопив Келен під руку і кинувся до дверей. На ганку їх чекав захеканий Зедд.

— Ну і як камінь? — Поцікавився Річард. — Він прекрасно знав, що старий не зміг би навіть зрушити величезну брилу, а не те що забрати.

— Все в порядку, камінь у мене в кишені, — посміхаючись, відповів Чарівник. Річард не став втрачати час і відклав всі питання на потім. З темряви з'явилася ображена кішка. Тварина відчула, що господар зібрався йти. Кішка віддано потерлася про ноги Зедда, старий узяв її на руки.

— Не можу я тебе залишити, кішко. Сюди наближається лихо.

Зедд розв'язав заплічний мішок Шукача і сунув туди кішку.

Річарда охопила незрозуміла тривога. Він озирнувся навколо, уважно вдивляючись в темноту у пошуках прихованої загрози. Розгледіти нічого не вдалося, але він не міг позбутися дивного відчуття, ніби за ним пильно стежать чиїсь очі.

Келен помітила його занепокоєння.

— Щось не так? — Злякано запитала вона.

Річард наполегливо відчував на собі пильний погляд. «Можливо, просто страх», — вирішив він.

— Нічого. Пішли.

Він звично крокував через рідколісся. Юнак знав тут кожне деревце і зміг би пройти тут навіть із зав'язаними очима. Подорожні швидко просувалися вперед, не перекидаючись жодним словом. Час від часу Зедд приймався засмучено бурмотіти собі під ніс, повторюючи одну й ту ж фразу:

— Ні, ну який дурень! Так мені і треба!

Зрештою Келен не витримала і спробувала заспокоїти старого, запевняючи, що він занадто суворий до себе. Їх усіх обвели навколо пальця, кожен винить в цьому тільки себе. Але головне, що вони вчасно схаменулися і втекли з пастки. Останнє не має значення. Стежка була досить широкою, і всі троє йшли поруч: в середині — Річард, ліворуч від нього — Зедд, праворуч — Келен. Кішка висунула з мішка цікаву мордочку і з задоволенням дивилася по сторонах. Вона звикла подорожувати таким способом ще з тих пір, як була кошеням. Дорога стелилася перед ними, залита місячним світлом. Річард примітив біля узбіччя дві притулок-сосни: їх темні силуети чітко прорисовувалися на тлі зоряного неба. Як не велика була спокуса заночувати в хвойному наметі, він твердо знав, що саме цього робити не можна: необхідно відійти якомога далі від Даркена Рала. Ніч видалася по-осінньому холодною, але Річард йшов досить швидко, щоб не замерзнути. Келен мерзлякувато загорталась в плащ.

Минуло близько півгодини з тих пір, як вони в поспіху залишили будиночок Зедда. Чарівник попросив друзів ненадовго зупинитися. Він понишпорив у кишені балахона, дістав звідти жменьку порошку й кинув назад, на стежку. Срібні іскорки зірвалися з долоні Зедда і, побрязкуючи на льоту, зникли за поворотом.

Річард ступив назад.

— Що це? — Здивовано запитав він старого.

— Нічого особливого, звичайний чарівний пил. Він знищить наші сліди, і Даркена Рал не зможе дізнатися, куди ми пішли.

— Але хмара все одно слідуватиме за нами по п'ятах.

— Хмара може вказати Ралу тільки загальний напрямок. Якщо ми постійно будемо переходити з місця на місце, Рал мало що зрозуміє. А ось коли ти десь зупинишся на пару днів, як у мене, Рал відразу вислідить тебе.

Подорожні йшли на південь. Стежка повела через смолистий сосновий ліс, збігаючи по схилу пагорба. Дійшовши до вершини, вони почули за спиною страшний рев і в переляку обернулися. Вдалині, за чорною стіною лісу, до неба зметнувся величезний стовп полум'я.

— Це мій будинок. Значить, Даркен Рал вже там. — Зедд посміхнувся. — Здається, він сердиться.

Келен доторкнулася до його плеча.

— Мені дуже шкода, Зедд.

— Не сумуй, мила, не варто так турбуватися через якийсь старий будиночок. Виявися там ми, було б куди гірше.

Вони рушили вперед. Келен повернулася до Річарда:

— Ти знаєш, куди ми йдемо?

Річард тільки зараз зрозумів, що знає.

— Так. — Він непомітно посміхнувся, радіючи, що не довелося брехати.

Три фігури ковзали серед темних тіней по нічному лісі. Зверху за ними невідривно стежили дві пари гарячих голодних зелених очей. Два величезні крилаті створіння беззвучно злетіли вгору і, склавши крила, каменем полетіли на спини своїх жертв.

11

Видавши дикий крик, кішка кулею вилетіла з заплічного мішка і вискочила Річарду на маківку. Той інстинктивно пригнувся, тільки це і врятувало його від неминучої загибелі. Але хоча гар в останній момент промахнувся і не зумів схопити чіпкими лапами намічену жертву, сила удару виявилася достатньою, щоб збити юнака з ніг. Довгі гострі кігті продерли сорочку і залишили на спині глибокі криваві борозни. Річард шкереберть покотився по стежці, відчайдушно чіпляючись за траву і чагарник. Нарешті йому вдалося зупинитися. Юнак з важким стогоном повалився на живіт, уткнувшись носом в дорожній бруд. Не встиг він зрозуміти, що сталося, як чудовисько всією тушею навалилося йому на спину. В очах у Річарда потемніло. Придавлений неймовірним вантажем, він не міг ні зітхнути, ні поворухнутися, ні тим більше дотягнутися до меча. Падаючи, він встиг помітити, як другий гар з розмаху відкинув худого Зедда в густі зарості придорожні і зараз з тріском проламується за старим крізь чагарник.

Гострі кігті все глибше впивалися Річарду в спину. «Це кінець», — промайнуло у нього в мозку. Але це був ще не кінець. Допомога прийшла несподівано. Келен, про яку всі забули, відважно жбурнула важкий кругляк в голову гара. Удар не заподіяв чудовиську особливої шкоди, але на долю секунди відвернув його увагу, Гар відкрив бездонну пащу і злобно заревів. Його гучний рев розколов нічну тишу, наводячи жах на мирних лісових мешканців.

Річард задихався. Супутниці гара, криваві мухи, нещадно жалили його в шию. Тільки зараз він зрозумів, яке доводиться миші, прикутій до землі пазуристою котячою лапою. Зібравши волю в кулак, він зробив відчайдушну спробу підвестися і судорожно ковтнув повітря. Потім насилу завів руку назад, дотягнувся до притискає його лапи і спробував зіштовхнути чудовисько з зраненої спини, але зміг тільки видерти жмут гарової вовни. Судячи зі страхітливих розмірів кінцівок чудовиська, Річарду довелося зіткнутися з короткохвостим Гаром — більш великим, лютим і, на жаль, розумнішим, ніж довгохвостий, з яким юнак вже мав задоволення познайомитися. Падаючи, Річард придавив тілом меч, і тепер руків'я впивалося йому в живіт. Але найстрашніше — чарівна зброя виявилася поза досяжністю Шукача.

Від непосильної напруги жили у нього на лобі здулися. Здавалося, ще мить, і вони лопнуть. В очах все померкло, невблаганно насувалася тьма. Грізні крики гара вже не досягали затьмареної свідомості. Келен продовжувала обстрілювати чудовисько камінням. Забувши про обережність, дівчина не помітила, як наблизилася до гара на небезпечну відстань. Хижа лапа з швидкістю блискавки метнулася убік і вхопила її за волосся. На мить звір перемістив тягар, і Річард, хоч і не зміг дістатися до меча, але встиг зробити судомний вдих. Цілюще повітря потрапило в легені, і до Шукача стало повертатися свідомість, Келен відчайдушно заверещала. Загибель здавалася неминучою. Врятувати їх було нікому.

І тоді невідомо звідки вискочила стара кішка. Суцільний клубок зубів і пазурів, вона, пронизливо нявкаючи, стрибнула гару на голову і почала люто бити ворога маленькою лапкою, цілячись по злобно фосфоресціюючих очах. Не випускаючи Келен, розсерджене чудовисько потягнулося другою лапою до кішки.

Як не коротка була передишка, її виявилося достатньо, щоб Річард встиг відкотитися убік, скочити на ноги і вихопити з піхов Меч Істини. Келен закричала ще відчайдушніше. Кров вдарила юнаку в голову. Вже не пам'ятаючи себе від гніву, він одним помахом чарівного зброї відсік потужну лапу чудовиська і звільнив Келен. Дівчина похитнулась і відступила назад. Гар завив від болю, і не встиг Річард знову занести меч, як поранений звір завдав кривднику настільки потужного удару, що той відлетів на кілька ярдів і повалився на спину. Долаючи підступ нудоти, Річард спробував підвестися. Сосни, ялини, кущі — все крутилося в шаленому хороводі. Меч зник — мабуть, юнак впустив його при падінні. Посеред стежки на задніх лапах стояв розлючений гар. У дикому крику чудовиська змішалися біль і лють, з кінцівки фонтаном била кров. Вертикальні гарячі зелені зіниці металися з боку в бік у пошуках противника. Гар зауважив Річарда і з ненавистю втупився на нього. Келен ніде не було видно.

Раптово праворуч від стежки сліпучим білим спалахом вистрілила блискавка, опромінивши на мить околиці нестерпно яскравим світлом. Слідом пролунав оглушливої сили вибух. Вибухова хвиля підхопила Річарда і відкинула його до найближчого дерева. Гара теж збило з ніг. Крізь просвіти між стволами виблискував гігантський вогненний смерч. Величезні уламки дерев, гілки, сухе листя з різким свистом пронеслися над стежкою і зникли за горизонтом, залишивши після себе хвости чорного диму.

Гар з ревом схопився з землі. Спалах засліпив Річарда, але, незважаючи на це, він встиг помітити страшну загрозу і почав гарячково нишпорити по землі в пошуках меча. На юнака накотилася хвиля гніву, і в ту ж мить він відчув, що чарівна зброя відгукнулося на заклик Шукача. Дрімаюча до цієї пори магія клинка прокинулася, і меч потягнувся до того, кому належав по праву. Річард закликав зброю, вимагав її, жадав відчути в долоні металевий холод руків'я. Тепер він точно знав, що меч поруч, по іншу сторону стежки. Він ніби бачив блиск клинка. Річард поповз через дорогу.

Гар, помітивши його маневр, приловчився і штовхнув кривдника з такою силою, що той, втративши орієнтацію, стрімголов відкотився убік. В момент удару в грудях щось хруснуло, і тепер кожен вдих коштував юнакові неймовірних зусиль, викликаючи гострий біль у боці. Криваві мухи роєм обліпили йому обличчя. Річард нічого не бачив. Він не розумів, куди його відкинуло, з якого боку чекати нападу, де знаходиться стежка. Але одне він знав точно — він знав, де лежить Меч Істини.

Річард стрімголов кинувся до меча.

Рука потягнулася до руків'я. Краєм ока він встиг помітити наближення Зедда. Раптово на Річарда налетів розлючений гар. Правою лапою він схопив жертву, підняв вгору і, допомагаючи собі огидними перетинчастими крилами, став повільно стискати юнака в смертоносних обіймах. Річард виривався і бив тварину ногами. Різкий біль в лівому ребрі змусив його закричати. Гар уперся ненавидячим поглядом в очі юнака і невблаганно відкрив гігантську пащу, обдаючи його смердючим диханням. В примарному місячному світлі блиснули величезні мокрі ікла. Гар задоволено забурчав, готуючись відправити у ненаситну утробу черговий ласий шматочок.

Річард вивернувся і з силою заїхав чоботом по закривавленій культі чудовиська. Закинувши голову, гар нестямно завив і випустив жертву.

У дюжині ярдів за спиною гара, біля самого краю лісу, виник Зедд. Річард впав на коліна і схопив меч, але не встиг він пустити в хід зброю, як Великий Чарівник викинув вперед руки з розчепіреними пальцями. З кінчиків пальців вирвався сніп чарівного полум'я. Громовий удар знову розколов холодне повітря. Вогонь палахкотів все яскравіше і яскравіше, перетворюючись в синьо-жовту кулю рідкого полум'я. Стогнучи і розбухаючи, як жива, куля полетіла у бік чудовиська, осяваючи околиці мертвенно білим світлом. З глухим стуком вона врізався в спину гара. Чорний силует хижака з дивовижною виразністю вималювався на тлі застиглих дерев.

Не встиг Річард і оком моргнути, як сліпуче заграва повністю сховала гара, поглинула й охопила його. Криваві мухи спалахнули і розсипалися тисячами дрібних іскор. Полум'я з шипінням і тріском зжерло чудовисько. Ще мить, і гар зник, розчинившись в синьому мареві. Разом з ним зник і чарівний вогонь, залишивши після себе лише легкий димок. Ще деякий час над дорогою постояв запах горілого хутра — все, що залишилося від грізного хижака. Запанувала тиша.

Річард в повній знемозі впав на землю. Все його тіло терзав нестерпний біль. В глибокі борозни від кігтів забилася грязюка, спину він не відчував. Кожен вдих віддавався різким уколом в покаліченому лівому боці. Річарду хотілося лежати без руху на землі, дивлячись у бездонне зоряне небо, хотілося, щоб ніхто більше його не чіпав. Він відчув у правій руці холод руків'я і почав благати, закликаючи на допомогу магію меча. Негайно ж Шукач відчув, як в його жили палючим потоком ринув гнів, заступивши собою все, включаючи втому і біль.

Кішка дбайливо провела шорстким язичком по обличчю юнака і ласкаво потерлася головою об його щоку.

— Спасибі тобі, кішка, — насилу прошепотів Річард. З темряви виникли Зедд і Келен і, схилившись над ним, обережно підхопили з двох сторін під руки, допомагаючи піднятися.

— Не треба! Так боляче! Краще я спробую встати сам.

— Ти поранений? — Стривожено запитав Зедд.

— Гар штовхнув мене в лівий бік. Тепер там щось здорово коле.

— Дай подивлюся. — Чарівник нахилився і став тихесенько промацувати Річарду ребра. Юнак зблідв від болю. — Ну що ж, уламки не стирчать, і то добре. Не вішай носа, не так вже все й погано!

Річард насилу втримався від сміху, побоюючись чергового нападу болю.

— Зедд, адже зараз це був не фокус? Правда? Це — справжня магія?

— Цього разу — так. Це була магія, — поблажливо усміхнувся Чарівник. — Але якщо Даркен Рал дивився в наш бік, він міг помітити спалах. Ти не крутись, я подивлюся, чим тобі можна допомогти.

Келен опустилася біля Річарда на коліна і накрила долонею його руку, яка все ще стискала ефес магічного зброї. Від її дотику з меча ринула така потужна хвиля гніву, що у Річарда мимоволі перехопило дихання. Він зрозумів, що магія намагається захистити його від невідомої загрози.

Келен же нічого не відчула. Вона схилилася над ним і підбадьорливо посміхнулася йому.

Зедд поклав одну долоню на покалічені ребра Шукача, другою рукою підняв його за підборіддя і заговорив. Голос його звучав м'яко, рівно і заспокоююче. Слухаючи Зедда, Річард поступово розслаблявся і вже не думав про дивну реакцію меча на дотик Келен. Старий сказав, що у Річарда пошкоджено три ребра, і зараз він заговорить біль і накладе чари, щоб зміцнити і захистити зламані ребра, поки вони не загояться. Не змінюючи інтонації, Зедд тихенько розповідав, як біль відступить, але не зникне до тих пір, поки не зростуться ребра. Він говорив довго і монотонно, але Річард вже відключився і не вникав у зміст сказаного. Він впав в дивний, блаженний стан, близький до глибокого сну. Зедд замовк, і юнак, одразу прокинувшись, здивовано подивився по сторонах.

Усвідомивши, хто він і де знаходиться, Річард спробував сісти. Біль пройшла. Він подякував старому другу і легко встав на ноги. Річард вклав меч у піхви, взяв на руки вірну кішку, тихенько прошепотів їй на вушко слова подяки і дбайливо простягнув Келен, щоб та потримала її, поки він відшукає заплічний мішок. Річард скинув його на землю під час сутички з Гаром. Спину ще саднило, але юнак вирішив, що про рани можна подбати і пізніше, а зараз головне — швидше втекти від небезпеки. Річард відвернувся і, стягнувши з шиї заповітне ікло, швидко сунув його в кишеню.

Юнак поцікавився у супутників, чи не поранені вони. Зедд обдарував учня поглядом, що виражав почуття ображеної гідності, і заявив, що не такий вже він старий і немічний, як думають деякі. Келен ввічливо відповіла, що чудово себе почуває, і подякувала другові за увагу. Юнак висловив надію, що йому ніколи не доведеться змагатися з нею в метанні каміння. Келен чарівно посміхнулася і сунула кішку в його заплічний мішок. Дивлячись, як Келен мерзлякувато кутається в лісовій плащ, Річард задумався над тим, про що хотів попередити його чарівний клинок при дотику її руки.

— Треба поспішати! — Оклик Зедда вивів його з задуми.

Подорожні пройшли ще близько милі і побачили кілька стежок, що розходилися. Річард рішуче звернув на одну з них, а Чарівник завбачливо розсипав жменю магічною пилу, яка знищувала всі сліди. Стежка, обрана Шукачем, виявилася занадто вузькою, по ній можна було йти тільки слідом. Попереду, вказуючи шлях, йшов Річард, за ним — Келен, ходу замикав Зедд. Всі троє, не втрачаючи пильності, час від часу з побоюванням поглядали на небо. Річард не знімав руки з чарівного меча.

Гілки дерев танцювали на пронизливому осінньому вітрі, їх тіні металися в примарному місячному світлі. Річард стояв перед масивними дубовими дверима, міцно підвішеними на кованих петлях. Його супутники не висловили гарячого бажання лізти через частокіл, тому Річард один перемахнув через паркан, залишивши їх чекати зовні. Юнак простягнув було руку, збираючись постукати в будинок, але в ту ж секунду відчув холод сталі біля горла. Хтось підловив його і зараз, однією рукою притискаючи до горла кинджал, іншою міцно тримав Шукача за волосся. У Річарда все похололо всередині.

— Чейз? — Безнадійно прошепотів він.

Рука розтулилась, клинок зник.

— Річард! Тобі чого вдома не сидиться? Шастати серед ночі! Нічого кращого придумати не міг? Скажи на милість, для чого тобі знадобилося підкрадатися до мого дому?

— Я не підкрадався. Просто я не хотів піднімати шум, щоб не тозбудити твоїх.

— Боже мій! Та ти весь в крові! Це твоя?

— Як не прикро, велика частина. Чейз, будь такий добрий, відчини браму. За парканом чекають Зедд і Келен. Нам дуже потрібна твоя допомога.

Як був, босоніж, Чейз побрів до хвіртки, чортихаючись всякий раз, коли натикався на гострі сучки. Він впустив гостей і запросив їх до хати.

Емма Брендстон, дружина Чейза, відрізнялася завидною добродушністю. Привітна усмішка не сходила з її обличчя ні за яких обставин. Вона здавалася повною протилежністю чоловікові. За все життя Емма ще жодного разу нікого не налякала, в той час як задерикуватий страж кордону вважав, що день пройшов даремно, якщо йому не вдалося хоч на когось нагнати страху. Тільки в одному відношенні Емма повністю була схожа на чоловіка: що б не сталося, вона завжди зберігала повну незворушність. На світі не було нічого, що могло б здивувати або розбурхати її. Ось і зараз дружина Чейза зустріла гостей безтурботною чарівною посмішкою і тут же взялася за справу. У довгій білій нічній сорочці, з пишним волоссям, зібраним на потилиці у тугий вузол, Емма вже поралася біля вогнища. Дивлячись на неї, можна було подумати, що вона щоночі зустрічає обдертих, стікаючих кров'ю подорожніх. Втім, за довге життя з Чейзом, Емма, напевно, бачила і не таке.

Річард повісив заплічний мішок на спинку стільця, обережно вийняв кішку і простягнув її Келен. Кішка тут же прилаштувалася у дівчини на колінах, вигнула спинку, ліниво потяглася і замуркала, згорнувшись пухнастим сірим клубочком. Зедд сів поруч з Річардом. Чейз накинув на потужні плечі сорочку і запалив світильники, які звисали з масивних дубових балок. Балки ці господар будинку від початку до кінця ставив своїми руками: він сам вибрав підходящі дерева, сам зрубав їх, сам витесав балки і, нарешті, сам встановив на місце. Страж кордону взяв стілець і прилаштувався навпроти гостей спиною до каміна. Камін був гордістю Чейза. Довгі роки він збирав зі всього Вестланда камені, кожен з яких відрізнявся чимось особливим, будь то химерна форма, незвичне забарвлення або незвичайна структура. Чейз склав зі своїх трофеїв камін і, приймаючи гостей, довго розповідав їм дивовижні історії, пов'язані з кожним каменем.

Посередині соснового столу стояла невибаглива дерев'яна ваза, доверху наповнена соковитими стиглими яблуками, Емма прибрала вазу, замінивши її чайником. Потім вона поставила на стіл глиняний глечик з ароматним запашним медом і роздала гостям кружки. Покінчивши з обов'язками господині будинку, Емма приступила до лікування спини Річарда. Не терплячим заперечень тоном вона веліла йому зняти сорочку і показати спину. Обробляти рани для дружини стража кордону було справою звичною. Вона як слід обмила шкіру гарячою водою і заходилася старанно відскрібати жорсткою мочалкою бруд, який забився в рани. З таким же запалом вона, мабуть, відчищали підгорілі каструлі.

Річард зажмурився і до крові закусив губу, намагаючись не закричати від болю. Емма співчутливо подивилася на страждальця і, не перериваючи роботи, вибачилася, що змушена завдавати йому такої муки.

— Доведеться тобі трохи потерпіти. Якщо зараз не видалити всю грязюку, потім буде значно гірше, — пояснила вона.

Завершивши нарешті цю болісну процедуру, Емма дбайливо витерла понівечену спину м'яким рушником і змастила рани прохолодною цілющою маззю. Тим часом Чейз встиг сходити в сусідню кімнату за чистою сорочкою. Річард, не зволікаючи, натягнув на себе одяг, вважаючи, що тим самим захистить себе від подальших спроб лікування.

Емма перевела погляд на Келен і Зедда.

— Може, ви хочете їсти? — Запитала вона з привітною усмішкою.

Зедд підняв руку.

— М-м-м, я б не відмовився… — Річард обдарував його нищівним поглядом. Старий весь стиснувся і втягнув голову в плечі. — Ні, ні. Спасибі, ми тільки що повечеряли.

Емма підійшла до чоловіка і встала за спинкою його стільця, ласкаво куйовдячи густе волосся Чейза. Обличчя його прийняло мученицький вираз: він насилу переносив подібні ніжності на людях. Грізний страж кордону відчував себе при цьому безнадійно зганьбленим. Не витримавши, він нахилився до столу і став розливати чай, поклавши тим самим кінець тортурам.

Чейз запропонував гостям покуштувати меду, після чого, вважаючи, що виконав всі необхідні церемонії, хмуро втупився в Річарда.

— Річард, друже мій, скільки я тебе пам'ятаю, ти завжди примудрявся обходити стороною будь-які неприємності. Я не сумнівався в тому, що в тебе особливий талант ні в що не втручатися. Треба думати, тепер ти намірився надолужити згаяне?

Річард не встиг відповісти: в дверях з'явилася заспана донька Чейза — Лі. Малятко потерло кулачками сонні очі. Чейз глянув на дочку з удаваною суворістю. Та ображено надула губки.

— Ти сама погана дівчина з усіх, кого мені доводилося зустрічати.

На обличчі дівчинки засяяла щаслива усмішка. Лі підбігла до батька, охопила його ноги рученятами і уткнулась носом в коліна. Чейз скуйовдив донечці волосся.

— Марш в ліжко, малятко!

— Стривай, — зупинив її Зедд. — Лі, піди сюди. — Вона обійшла навколо столу. — Моя стара кішка вічно скаржиться, що їй нема з ким пограти — немає у неї знайомих дітлахів. — Лі крадькома кинула погляд на коліна Келен. — Ти, випадком, не знаєш нікого з дітвори, у кого вона могла б трохи погостювати?

Дівчинка захоплено відкрила очі.

— Зедд, якщо твоя кішка захоче, нехай залишається з нами! Чесне слово, тут їй буде дуже весело!

— Справді? Ну що ж, нехай погостює у вас.

— Гаразд, Лі, — погодилася Емма, — а тепер пора спати.

Річард підняв голову.

— Емма, будь так люб'язна, не могла б ти підібрати для Келен підходящий дорожній одяг?

Емма окинула гостю критичним поглядом.

— Ну, плечі в неї побільше моїх, а ноги — довші. Боюся, з моїх суконь їй нічого не підійде. А от у старших дочок напевно щось знайдеться.

Вона тепло посміхнулася Келен і простягла їй руку.

— Пішли, мила, подивимось, що тобі краще згодиться.

Келен вручила кішку Лі і взяла дитину за руку.

— Сподіваюся, кішка не заподіє тобі особливих турбот. Тільки вона дуже просить, щоб ти дозволила їй спати в тебе в ногах. Не заперечуєш?

— Ой, ні! — З жаром вигукнула Лі. — Це ж так здорово!

Виходячи з вітальні, Емма обернулася, кинула на чоловіків розуміючий погляд і щільно зачинила за собою двері. Чейз сьорбнув чай.

— Ну?

— Пам'ятаєш, Майкл говорив про змову? Так от, насправді все набагато гірше.

— Це правда, — флегматично підтвердив Чейз.

Річард вийняв з піхов Меч Істини і поклав його на стіл. Невірне полум'я світильників відбилося від гладко відполірованого металу. Чейз подався вперед, потягнувся до меча і підняв зброю. Деякий час страж кордону потримав меч на витягнутих руках, потім підніс його поближче до очей і став з інтересом вивчати. Пальці Чейза пробігли по слову Істина, ковзнули по жолобках з обох сторін клинка, провели по лезу. При всіх цих маніпуляціях з лиця Чейза не зникав вираз помірної зацікавленості.

— Мечам прийнято давати імена, але зазвичай ім'я гравірують на клинку. Вперше в житті бачу, щоб воно було на руків'ї, — підсумував Чейз і очікувально втупився на гостей.

— Не прикидайся, Чейз, — докірливо сказав Річард, — ти не в перший раз бачиш цей меч і прекрасно знаєш, що він собою представляє.

— Знаю. Але мені ніколи ще не доводилося тримати його в руках. — Чейз підняв очі і похмуро втупився на Річарда. В голосі його з'явилося напруга: — Питання в тому, як він до тебе потрапив?

Річард відповів так само напружено:

— Мені вручив його благородний Великий Чарівник.

Чейз насупився, лоб прорізали глибокі зморшки.

— А ти Зедд? Яка твоя роль?

Зедд подався вперед, ледь помітна посмішка торкнула тонкі губи старого.

— А я і є той, хто вручив йому цей меч.

Чейз полегшено відкинувся на спинку стільця і повільно похитав головою.

— Хвала духам, — прошепотів він. — справжній Шукач. Нарешті!

Річард вирішив перейти до справи.

— У нас мало часу. Мені необхідно знати дещо, пов'язане з кордоном.

Чейз глибоко зітхнув, підвівся зі стільця і підійшов до каміна. Він уперся могутніми руками в камінну полицю і застиг, спрямувавши задумливий погляд на полум'я. Річард терпляче чекав. Немов підбираючи слова, страж провів рукою по шорсткій поверхні каменя.

— Річард, ти знаєш, у чому полягають мої обов'язки?

Шукач здивовано знизав плечима.

— Ти стежиш, щоб люди не наближалися до кордону досить близько. Інакше їм загрожує біда.

Чейз похитав головою.

— Ти ніколи не замислювався над тим, що треба робити, щоб позбавитися від вовків?

— Напевно, найкраще влаштувати облаву.

Страж кордону похитав головою.

— Можливо, тобі і вдасться відстрелити з десяток вовків, але чим більше їх відстрелиш, тим більшим стає приплід у залишених в живих. В результаті число їх не зменшується. А от якщо ти дійсно хочеш, щоб їх стало менше, слід знищити їх їжу. Інакше кажучи, поставити пастки на кроликів. По-перше, це куди як простіше. Ну а по-друге, менше буде їжі — менше вовченят зможе вижити. І в кінці кінців вовків залишаться лічені одиниці. Так ось, полювання на кроликів і є робота, яку я виконую.

Річарду стало не по собі.

— Більшість наших добрих співгромадян не знає, що таке кордон. Вони не розуміють сенсу нашої роботи. Їм здається, що стражі кордону служать якомусь безглуздому закону. Багато хто, особливо люди похилого віку, бояться кордону. Але є й такі, які впевнені, що знають все краще за інших. Вони ходять в наші краї браконьєрити. Вони не бояться кордону, зате побоюються нас. Правоохоронці кордону в їхньому уявленні — цілком реальна загроза, і ми намагаємося їх не розчаровувати. Не можна сказати, що браконьєрам дуже подобається наша позиція, але, як би там не було, вони воліють триматися від нас подалі. А для деяких вестландців кордон — це гра, вони приходять, щоб перехитрити нас і проскочити непоміченими. Ми й не сподіваємося всіх переловити, але, по суті, нас турбує зовсім інше: ми прагнемо нагнати страху на вестландців, щоб вовкам з кордону перепадало поменше кроликів. Бо якщо їжа буде багатою, хижаки можуть і зміцніти. Так, ми дійсно захищаємо людей, але не тим, що заважаємо їм наближатися до кордону. З цим може впоратися будь-який дурень. Наша задача набагато складніша. Правоохоронці кордону повинні відганяти з небезпечної зони всіх ідіотів, щоб чудовиська не виповзли зі своїх нір і не прикінчили всіх інших. Правоохоронці багато чого побачили на своєму віку і розуміють усе. Решта, на жаль, — ні. Останні місяці на свободу виривається все більше і більше тварюк з кордону. Радники, очолювані твоїм братом, оплачують наші послуги, але вони мало що тямлять у цих справах. Правоохоронці кордону зберігають вірність не уряду і не закону. Єдиний наш обов'язок — захистити людей від чудовиськ. Тому ми ні від кого не залежимо. Правоохоронці кордону — самі собі пани. Звичайно, ми виконуємо накази начальства, але робимо це лише до тих пір, поки накази ці не вступають в протиріччя з нашим щирим служінням. Коли уряд ставиться до нас прихильно, працювати легше. Але якщо настає непевний час… Що ж, тоді ми будемо керуватися лише своєю совістю і слідувати тільки своїм наказам.

Чейз повернувся до столу, сів і нахилився вперед, спираючись на лікті.

— У всьому світі є тільки одна людина, чиї накази ми готові виконувати за будь-яких обставин. Наша справа — частина його справи. Це — Шукач Істини. — Страж кордону підняв меч і простягнув його Річарду. Невідривно дивлячись на юнака, він вимовив слова присяги: — Клянусь бути вірним Шукачеві і, якщо буде потрібно, віддати життя в ім'я його справи.

Річард, розчулений, опустився на стілець.

— Спасибі тобі, Чейз. — Він кинув швидкий погляд на Чарівника і знову звернувся до вартового кордону: — Зараз ми посвятимо тебе в усі подробиці того, що відбувається, а потім я скажу, чим ти повинен допомогти.

Річард і Зедд, доповнюючи один одного, розповіли Чейзу все, що сталося за останні кілька днів. Юнак хотів, щоб вартовий кордону знав усе, і сам зміг зробити висновок, що боротьба упівсили неможлива. Перемога або смерть, вибору немає. І правила гри задає Даркен Рал. Чейз уважно слухав друзів, переводячи погляд з одного оповідача на іншого. Коли мова зайшла про магію Одена, страж посміхнувся.

Їм не довелося зайвий раз пояснювати Чейзу всю серйозність становища і переконувати в істинності своїх слів. Вартовий кордону чимало побачив на своєму віку, куди більше, ніж вони могли собі уявити. Чейз мовчки кивав, зрідка ставлячи уточнюючі запитання.

Історія про те, як Чарівник розправився з натовпом бешкетників, розвеселила Чейза. Гуркіт басовитого сміху рознісся по всьому будинку. Страж реготав до сліз.

Відкрилися двері, і в кімнату ввійшли Емма і Келен. Дівчина змінила сукню на прекрасний дорожній костюм: зелені шаровари, перехоплені широким білим поясом, коричнева сорочка і темний плащ з капюшоном. За спиною висів добротний заплічний мішок. Від колишнього вигляду залишились лише шкіряні черевики і приторочений до пояса мішечок. У такому вигляді Келен здавалася цілком пристосованою для подорожі по лісі. Але волосся, обличчя, фігура і, звичайно, манера триматися відразу говорили уважному спостерігачеві, що все її вбрання — не більш ніж маскарадний костюм.

— Мій провідник, — представив дівчину Річард.

Чейз лише злегка підняв брову.

Погляд Емми впав на меч. З виразу її обличчя Річард зрозумів, що дружина Чейза знає, що це за річ. Емма підійшла до чоловіка і стала поруч. Немов прощаючись і благословляючи в дорогу, вона ніжно поклала руку йому на плече. Емма зрозуміла: сьогоднішня ніч принесла з собою біду. Річард вклав меч у піхви, Келен підійшла до одного і сіла поруч з ним. Юнак коротко доказав, що послідувало за сутичкою з селянами. Коли він закінчив, запанувала тиша. Всі мовчали. Нарешті Чейз підняв голову і запитав:

— Що я можу для тебе зробити?

Річард відповів тихо, але твердо:

— Розкажи мені, де прохід?

Чейз різко підкинув голову.

— Який ще прохід? — Спрацювали застарілі звички вартового кордону.

— Прохід через кордон. Я знаю, що він є, але не знаю, де. Часу на пошуки у мене немає. — Річард не відчував ані найменшого бажання грати в ці ігри. Він відчув, як в душі наростає гнів.

— Хто тобі про нього сказав?

— Чейз! Відповідай!

Чейз посміхнувся.

— Добре, але тільки з однією умовою. Я сам проведу вас.

Річард подумав про Еммі і дітей. Звичайно, робота Чейза пов'язана з ризиком, але це зовсім інша справа.

— Чейз, в цьому немає ніякої необхідності.

Страж окинув Річарда оцінюючим поглядом.

— Це мій обов'язок. Там дуже небезпечно. Ви самі не знаєте, у що хочете вплутатися. Одних я вас туди не відпущу. Крім того, я несу відповідальність за все, що відбувається на кордоні. Якщо хочеш, щоб я сказав тобі, де прохід, приймай мою умову.

Річард поринув у роздуми. Всі мовчки чекали, що він вирішить. Шукач зрозумів, що Чейз не блефує, а час дорогий. Вибору не залишалося.

— Чейз, ми вважатимемо за честь, якщо ти погодишся супроводжувати нас.

— Добре. — Він ляснув по столу. — Прохід називається Королівські Ворота. Розташований він в згубному місці, яке прийнято називати Південним Притулком. Це чотири-п'ять днів шляху верхи, якщо триматися Соколиної стежки. Раз час не терпить, так ми і зробимо. Скоро світанок. Вам необхідно пару годин поспати, а провізію та все решту ми з Еммою зберемо.

12

Не встиг Річард склепити повіки, як Емма розбудила його і покликала снідати. Зоря ледь займалася, але вже прокинулися перші півні. Вони озвучували околиці гучними криками, вітаючи настання нового дня. З кухні доносився дражнячий аромат. Річард раптом зрозумів, що страшно зголоднів. Привітна посмішка ні на хвилину не сходила з Емминої особи, але в очах її затаїлася печаль. Дружина вартового кордону запросила гостей до столу. Вона повідомила, що Чейз уже поснідав і пішов сідлати коней. Річард глянув на Келен: в простому дорожньому костюмі вона була настільки ж граційна, як і у вишуканому білому платті. За сніданком Емма ділилася з гостею проблемами виховання дітей, Зедд не переставав голосно захоплюватися кулінарними талантами господині, а Річард похмуро міркував про те, що їх чекає попереду.

Дверний отвір заступила величезна фігура Чейза. У кімнаті відразу стало темніше. При вигляді стража кордону Келен мимоволі здригнулася. Він постав перед гостями в повному бойовому спорядженні: поверх шкіряної сорочки виблискувала металева кольчуга, масивна срібна пряжка з емблемою вартового кордону прикрашала широкий чорний пояс. Облачення довершували щільні чорні штани, важкі черевики і довгий чорний плащ. За пояс Чейз недбало заткнув пару чорних рукавиць. З голови до п'ят він був обвішаний зброєю, якої цілком вистачило б на невелику армію. Будь-який інший на його місці зійшов би за рядженого, але тільки не Чейз. Він виглядав більш ніж загрозливо. Відмовившись від звичної маски награної байдужості, вартовий кордону надав лицю настільки жорсткого виразу, що ніхто не насмілився б засумніватися в тому, ніби він готовий у будь-який момент влаштувати криваву різанину.

На прощання Емма простягнула Зедду невеликий згорток.

— Це тобі, смажене курча, — пояснила вона.

Обличчя Чарівника розпливлося в усмішці. Він ніжно поцілував Емму в лоб. Келен обняла дружину вартового кордону і пообіцяла при першій же можливості повернути одяг. Настала черга Річарда прощатися з гостинною господинею. Він схилився до Емми.

— Бережи себе! — Тихенько прошепотіла вона.

Чоловіка вона поцілувала в щоку. Цього разу Чейз поставився до її ніжностей більш поблажливо. Чейз вручив Келен довгий ніж, прибраний у піхви, і попросив не розлучатися з ним ні за яких обставин. Річард поцікавився, чи не знайдеться якогось ножа і для нього, пояснивши, що свій довелося залишити удома. Пальці Чейза звично пробігли по складному переплетення перев'язей і негайно намацали потрібний ремінь. Він відстебнув ніж і простягнув Річарду.

Келен окинула озброєного до зубів Чейза критичним поглядом.

— Ти впевнений, що це все тобі знадобиться?

— Важко сказати. Але якщо я залишу цей дім, тоді точно знадобиться, — криво посміхнувся страж кордону.

Настав час рушати в дорогу. Кавалькаду очолював Чейз, за ним — Зедд, Келен і Річард. Вони неспішно їхали Оленячим лісом. День обіцяв бути ясним. В ранковому повітрі відчувалася бадьоряча свіжість. Високо в небі, над головами подорожніх, ширяв яструб. «Недобра ознака на початку шляху», — подумав Річард. Можна було б прекрасно обійтися і без попереджень. Ближче до полудня вони перетнули Оленячу долину і в'їхали під крони Верхнього Мисливського лісу. Подорожні звернули на Соколину стежку, яка огинала води Транта, і подалися на південь. Слідом за ними повільно повзла знайома змієподібна хмара. Річард був радий відвести її подалі від Чейзового будинку. Шукача турбувало, що, просуваючись все далі на південь, вони втрачають дорогоцінний час, але Чейз сказав, що іншої дороги через кордон немає.

Листяні дерева поступалися місцем віковим соснам. Річарду здавалося, ніби вони їдуть по дну глибокого каньйону. Прямі стволи йшли на запаморочливу висоту, перш ніж від них починали відходити самі нижні гілки. У тіні цих гігантських дерев Річард відчував себе карликом. Він любив бродити по лісі, нерідко здійснював тривалі переходи і добре знав цю частину Соколиної стежки. Часом йому здавалося, наче вони з друзями просто відправилися на прогулянку. Але все ж щось було не так. Вони будуть їхати через такі місця, де Річарду ніколи раніше бувати не доводилося. Там їх чекає чимало небезпек. Чейз стурбований тим що твориться в прикордонних лісах, він сам це говорив. Одне це вже насторожує. А Чейз не стане турбуватися через дрібниці, не така він людина. Швидше навпаки, вартовому кордону часом не завадило би бути обережнішим.

Річард глянув на своїх супутників. Чейз, чорний, як привид, на величезному коні, озброєний до зубів. Його однаково побоювалися і ті, кого він захищав, і ті, за ким полював. Зате діти просто душі в ньому не чули. Зедд, сивий, крихкий, як тростинка, в просторому балахоні, задоволений уже тим, що йому не довелося нічого нести, крім смаженого курчати. І в той же час — повелитель чарівного вогню і одні духи знають чого ще. І нарешті, Келен. Відважна, цілеспрямована, наділена невідомим магічним даром. Єдина, хто міг би змусити Чарівника назвати Шукача. Всі троє — його друзі. І, незважаючи на це, кожен таїть в собі загрозу. Цікаво, хто з них більш небезпечний? Вони беззаперечно слідують за Річардом і в той же час незрозумілим чином самі направляють його. Всі троє поклялися віддати життя в захист Шукача. І ніхто з них, ні разом, ні поодинці, не в силах протистояти Даркену Ралу. Вся їх затія здалася Річарду абсолютно безнадійною. Він їхав, занурений в невеселі роздуми.

Незабаром Зедд взявся за курча. Час від часу він кидав через плече обгризені кісточки. Нарешті старий Чарівник згадав, що не завадило б пригостити і друзів. Чейз відмовився. Він пильно оглядав стежку і зарості, особливо уважно вдивляючись в гущавину зліва, з боку кордону. Двоє інших прийняли пропозицію. Річард і не очікував, що курчати вистачить надовго. Коли стежка стала трохи ширшою, він наздогнав Келен і поїхав поруч. День видався погожий, дівчина зняла плащ і посміхнулася Шукачеві тією особливою посмішкою, якої не удостоювався більше ніхто.

Річарду прийшла в голову думка:

— Зедд, може чарівник на кшталт тебе щось зробити з цією хмарою?

Старий, примружившись, подивився на Річарда.

— Я вже думав про це. Вважаю, що це в моїх силах, але краще почекати, поки ми не від'їдемо подалі від будинку Чейза. Для чого піддавати небезпеці Емму з діточками?

Незабаром після полудня їм зустрілися старезний дід з бабою — давні знайомі вартового кордону, які жили тут з незапам'ятних часів. Чейз зупинився поговорити з ними. І хоча вартовий звертався до співрозмовникам дуже шанобливо, ті явно побоювалися його. Люди похилого віку переказали тривожні чутки про численні біди і напасті, які обрушилися на мешканців прикордонних лісів. Поки вони говорили, Чейз, розвалившись, сидів у сідлі, що злегка поскрипувало під його вагою. Він пообіцяв людям похилого віку розібратися в ситуації та порадив після настання темряви не виходити з дому.

Вечоріло, а четверо подорожніх все продовжували рухатися вперед по Соколиній стежці. Вже зовсім стемніло, коли вони нарешті вирішили зупинитися на нічліг. Не встигло сонце появитися над прикордонними відрогами, як вони знову рушили в путь. Річард і Келен дрімали на ходу. Вони їхали все далі на південь. Ліс став більш рідким. Часом стежка бігла просторими, залитими сонцем полянами, порослими соковитою зеленню. Осіннє повітря було напоєне пряними запахами трав. Стежка звернула вправо, віддаляючись від похмурих прикордонних гір. Тут вже можна було зустріти нечисленні сільські будиночки, мешканці яких, заледве угледівши Чейза, тут же поспішали сховатися.

У своїх мандрах Річард рідко заходив так далеко на південь. Він погано знав ці краї і тому уважно оглядав місцевість, намагаючись запам'ятовувати орієнтири. Ближче до полудня подорожні влаштували невеликий привал і перекусили, гріючись в м'яких променях осіннього сонця. Стежка знову повернула до суворих скелястих відрогів і незабаром підійшла майже до самого кордону. Тут і там погляд натикався на мляві стовбури дерев, уражені зміїною лозою. Сонячне світло майже не проникало в гущавину. Обличчя Чейза стало ще більше суворим. Він їхав попереду, зосереджено вдивляючись в глухі хащі. Часом страж кордону спішувався і вів коня на приводу, похмуро вивчаючи сліди.

Дорогу перетнув невеликий струмок, що збігав з гір. Вода в ньому виявилася каламутною і холодною. Чейз зупинився і довго вдивлявся в тіні. Решта терпляче чекали, поглядаючи то один на одного, то на кордон. Річард відчув знайомий запах тління. Зміїна лоза. Страж кордону проїхав трохи вперед, спішився і присів навпочіпки, ретельно досліджуючи стежку. Піднявшись, він передав поводи Зедду і, перш ніж сховатися в хащі, кинув тільки одне слово: «Чекайте».

Друзі мовчки дивилися йому вслід. Кінь Келен взялася пощипувати траву, відганяючи час від часу настирливих мух.

Чейз повернувся похмурий як дощова хмара. Ні слова не кажучи, він натягнув рукавиці і взяв у Зедда поводи.

— Далі поїдете втрьох. Не чекайте мене і не зупиняйтеся. Тримайтеся Соколиної стежки.

— Що таке? Що ти там виявив? — Стривожено запитав Річард.

Чейз повернувся до Шукачеві.

— Вовки справили бенкет. Я збираюся поховати те, що залишилося, а опісля — їхати лісом, тримаючись між стежкою і кордоном. Треба дещо перевірити. Не забудьте, що я сказав. Не зупиняйтеся. Коней не гоніть, але і не притримуйте, нехай йдуть доброю риссю. І поглядайте по сторонах! Якщо вам здасться, що мене немає занадто довго, не здумайте повертатися і розшукувати мене. Це марно. Я знаю, що роблю, і вам мене ніколи не знайти. Я сам повернуся, як тільки зможу. А поки що — вперед. І не звертайте зі стежки!

Він стрибнув у сідло, розвернув коня і поскакав до лісу. Тільки земля полетіла з-під копит.

— Їдьте! — Крикнув наостанок страж кордону.

Річард встиг помітити, що, перед тим як зникнути в заростях, Чейз витяг з піхов коротку шаблю і міцно стиснув її в руці. Виходить, Чейз обдурив їх. Не збирається він нічого ховати. Не до душі все це було Шукачеві. Відпускати друга одного, у небезпечній близькості від кордону… Так, але Чейз провів тут більшу частину життя. Він знає, що робить і що треба робити, щоб захистити їх. Річард повинен довіряти йому.

— Ви чули, що він сказав? — Запитав Шукач. — Поїхали.

Чим далі вони просувалися, тим вищими ставали скелі, що стояли по сторонах стежки, змушуючи її петляти то вправо, то вліво. Дерева стояли суцільною стіною. Сонячне світло майже зовсім щезло з нерухомого лісу. Дорога нагадувала глухий тунель, пробитий в хащі. Річарду це подобалося все менше і менше, і він, не сповільнюючи ходу, постійно вдивлявся в тіні ліворуч, з боку кордону. Гілки нависали над стежкою так низько, що подорожнім раз у раз доводилося пригинатися до загривка коней. І як тільки Чейзу вдається продиратися крізь такі зарості?

Незабаром стежка розширилася. Річард нагнав Келен і поскакав ліворуч, бажаючи хоч якось захистити її від небезпек кордону. Він перекинув поводи в ліву руку, поклавши праву на меч. Дівчина їхала, мерзлякувато кутаючись у плащ, але Річард все ж зауважив, що в руці її затиснутий мисливський ніж, подарований Чейзом.

Раптово глухе протяжне виття розірвало тишу. Так могла завивати зграя вовків, але Річард знав, що це — не вовки, а — тварюки з кордону.

Всі троє стривожено подивилися наліво. Коні злякано здригнулися і перейшли на галоп. Довелося натягнути поводи. Річард розумів, що повинні відчувати коні. Він насилу поборов у собі бажання послабити поводи, але раз Чейз велів їхати риссю, значить, у нього були на те причини. Раптом сковуючий льодом душу вереск, при звуках якого у Річарда волосся на потилиці встало дибки, заглушив завивання. Шукачеві довелося закликати на допомогу всю свою волю, щоб побороти спокусу пустити коня в галоп. Вереск перейшов в рев. В цьому дикому, відчайдушному реві звучала вимога, в ньому була жага крові. Майже годину вони їхали риссю, переслідувані по п'ятах страшними криками, які явно не думали вщухати. Залишалося одне — продовжувати шлях.

Не в силах більше виносити цього, Річард різко натягнув поводи, зупинив коня і повернувся до лісу. Там був Чейз. Один на один з дикими звірами, породженими магією кордону. Він не може кинути друга. Він зобов'язаний допомогти.

— Ми повинні їхати вперед, — повернувся до нього Зедд.

— А якщо Чейз потрапив в біду? Не можемо ж ми кинути його на сваволю звірів!

— Це його робота, дай йому справитися з нею самому.

— В даний момент його «робота» — не вартовий кордону. Його «робота» — дбати про нашу безпеку!

Чарівник під'їхав ближче і м'яко промовив:

— Ти правий, Річард. Саме цим він зараз і зайнятий. Він присягнувся захищати тебе, нехай навіть ціною власного життя. Те, що ти робиш, важливіше, ніж чиє б то не було життя. Чейз це знає. Ось чому він наказав не повертатися за ним.

Річард не вірив власним вухам:

— Думаєш, я дозволю другу відправитися на вірну смерть і навіть не спробую втрутитися?

Виття стало наближатися.

— Я думаю, ти не дозволиш йому загинути даремно!

Річард пильно подивився в очі старому.

— Але, може, нам вдасться його врятувати!

— А може, й ні.

Коні стривожено забили копитами.

— Зедд правий, — втрутилася Келен. — Мужність зараз не в тому, щоб відправитися на виручку Чейзу, а в тому, щоб продовжувати шлях.

Річард знав, що вони мають рацію, але аж ніяк не був схильний визнавати це. Він невдоволено глянув на Келен.

— В один прекрасний день ти теж можеш опинитися в такій же ситуації! Що я тоді повинен буду робити?

Дівчина спокійно витримала його погляд.

— Продовжувати шлях.

Річард мовчки дивився на неї, не знаючи, що відповісти. Завивання чулися все ближче і ближче. Обличчя Келен залишалося настільки ж безпристрасним.

— Річард, Чейз займається цим все життя. З ним все буде в порядку, — Обнадійливо сказав Зедд. — Я не здивуюся, якщо дізнаюся, що подібні пригоди навіть забавляють його. Буде потім що розповісти. Ти ж знаєш Чейза. Дещо в його байках може навіть виявитися правдою.

Річард був злий і на них, і на себе. Він пришпорив коня і вирвався вперед, не бажаючи продовжувати даремну розмову. Друзі не стали зупиняти його. Річард цілком поринув у свої думки. Його дратувало, що Келен могла подумати, ніби, загрожуй їй небезпека, він зміг би кинути її. Вона не вартовий кордону. Йому не подобалося, що хтось міг заплатити за їх порятунок власним життям. Це не має сенсу. Принаймні, йому не хотілося, щоб це мало сенс.

Річард намагався не звертати уваги на завивання і верески, що доносилися з хащі. Ричання і виття почали віддалятися і незабаром залишилися далеко позаду. Ліс здавався повністю вимерлим: ні птаха, ні зайця, ні навіть миші. Тільки кострубаті дерева, кущі ожини і неясні тіні. Шукач постійно прислухався до стукоту копит, перевіряючи, чи не відстали Зедд і Келен. Не хотілося озиратися, не хотілося бачити їхні обличчя. Раптово він усвідомив, що крики стихли. Що б це могло означати? Чи до добра це?

Річарду захотілося сказати друзям, що він винен, що він просто турбувався за Чейза, але він не міг цього зробити і відчував себе зовсім безпорадним. «З Чейзом все буде гаразд, — твердо сказав він собі. — Чейз — досвідчений вартовий кордону, не дурень і не стане зв'язуватися з тим, з чим йому не впоратися». Цікаво, чи існує в світі щось таке, з чим Чейзу не впоратися? І як він, Річард, подивиться Еммі в очі, якщо з її чоловіком все ж щось трапиться?

Невчасно він дав волю своїй уяві. З Чейзом все в порядку. Та він просто в лють прийде, якщо дізнається, що Річард міг таке про нього подумати, що він хоча б на мить дозволив собі засумніватися в ньому.

Цікаво, чи повернеться Чейз до заходу чи ні, і як бути, якщо він все ж не з'явиться? Зупинятися на нічліг? Ні. Чейз не велів зупинятися. Якщо знадобиться, вони будуть скакати всю ніч, поки їх не наздожене вартовий кордону. Річарду здавалося, що гори загрозливо нависли над подорожніми, готові в будь-який момент обвалитися. Йому ніколи раніше не траплялося підходити так близько до кордону.

Поки думки його були зайняті Чейзом, Річард трохи заспокоївся. Гнів охолов. Він обернувся до Келен. Та привітно посміхнулася йому, і він посміхнувся у відповідь. Тепер він відчував себе краще. Річард спробував уявити, як виглядали ці ліси раніше, коли зміїна лоза щене погубила стільки дерев. Напевно, це було прекрасне місце: затишне, зелене, безпечне. Можливо, тут проїжджав батько, повертаючись з Серединних Земель. Скакав по цій самій стежці, а до сідла у нього була приторочена Книга.

Цікаво, що творилося біля другої кордону перед тим, як він упав? Теж гинули дерева? Може, краще всього просто дочекатися, поки впаде і ця, і спокійно перейти на іншу сторону? Чи варто відхилятися так далеко на південь? Але чому він думає, що дорога на південь — це гак в сторону? Адже він не знає, в якій частині Серединних Земель схована остання шкатулка Одена. А скринька з таким же успіхом може виявитися як на півночі, так і на півдні.

Ліс ставав все похмурішим. Останні дві години Річард крізь густі крони не бачив сонця, але воно, поза всяких сумнівів, вже хилилося до горизонту. Йому зовсім не посміхалося подорожувати в темряві в цьому знищеному лозою лісі, але зупинятися тут на нічліг хотілося ще менше. Річард поїхав повільніше, не бажаючи сильно відриватися від друзів.

У надвечірній тиші почулося ледь помітне дзюрчання води. Незабаром подорожні під'їхали до невеликої річечки, через яку був перекинутий дерев'яний міст. Річард зупинився. Вид моста викликав дивне відчуття: здавалося, він таїть у собі незрозумілу загрозу. Обережність не зашкодить. Шукач направив коня до води і заглянув під міст. Балки кріпилися до гранітних опор залізними кільцями. Штирі, на яких висіли кільця, зникли.

— Хтось тут добре попрацював. Людину міст ще витримає, але з конем — Ні. Боюся, нам доведеться промокнути.

— Щось мені не хочеться мокнути, — капризно сказав Зедд.

— У тебе є інші пропозиції? — Поцікавився Річард.

Зедд провів пальцями по щоках.

— Так, — оголосив він. — Ви перейдете, а я потримаю міст.

Річард глянув на Чарівника, як на божевільного.

— Давайте, все буде в порядку.

Зедд випростався в сідлі, простяг руки долонями догори, закинув голову, глибоко зітхнув і заплющив очі. Неохоче, з побоюванням Річард і Келен ступили на дерев'яний настил. Спустившись на інший берег, вони розвернули коней і зупинилися. Кінь Чарівника сам пішов вперед. Вершник все так же прямо сидів у сідлі, розпростерши руки, закинувши голову, стуливши повіки. Порівнявшись зі своїми супутниками, він опустив руки і розкрив очі. Ті здивовано втупилися на Чарівника.

— Може, я помилився, — пробурмотів нарешті Річард. — Може, міст би і витримав.

— Може, й помилився, — посміхнувся Зедд і, не оглядаючись, клацнув пальцями. Міст з тріском впав у воду. Колоди жалібно заскрипіли, віднесені течією.

— А може, й ні. У всякому разі, залишати його в такому вигляді небезпечно. Ще провалиться хто-небудь.

Річард похитав головою.

— Коли-небудь, друже мій, ми сядемо і про все поговоримо.

Він розвернув коня і рушив у дорогу. Зедд, глянувши на Келен, мовчки знизав плечима. Та посміхнулася Чарівникові, повернула теж і поїхала за Річардом.

Вони скакали по Соколиній стежці, пильно вдивляючись в глухі нетрі. Річард гадав, на що ще здатний старий Чарівник. Він надав коневі право самому вибирати дорогу в темряві. Часом Шукачеві починало здаватися, що вони їдуть вже цілу вічність. Цікаво, чи настане колись кінець цьому знищеному лісові? З приходом ночі в гущавині пробудилась життя. Все навколо наповнилося неясним шурхотінням і іншими звуками. Кінь під Річардом злякався. Вершник заспокійливо поплескав його по загривку й глянув вгору, очікуючи побачити гарів. Марно. Густі крони дерев повністю закривали небо. Але якщо гари таки надумають напасти, їм доведеться немало потрудитися, щоб застигнути мандрівників зненацька: мертві стовбури і сухі гілки завадять наблизитися безшумно. Хоча, може статися, в гілках зачаїлися тварюки і пострашніші гарів. Річард нічого не знав про мешканців прикордонних лісів, але не відчував особливого бажання познайомитися з ними поближче. Серце шалено калатало в грудях.

Так пройшла ще година. Раптово зліва від стежки почувся тріск. Хтось продирався крізь зарості, ламаючи на ходу чагарник. Річард пустив коня в галоп і озирнувся на друзів. Зедд і Келен скакали за Шукачем. Хто б це не був, звір чи людина, але він не відставав. Відірватися від погоні не вдавалося. Таємничий переслідувач рушив навперейми. «Може, це Чейз, — подумав Річард. — А може, й ні».

Шукач вихопив з піхов Меч Істини, весь підібрався, подався вперед і пришпорив коня, залишивши своїх супутників далеко позаду. Втім, зараз Річард про них не думав. Він докладав усіх зусиль, щоб розгледіти в густий темряві того, хто перегородив їм дорогу. Кінь стрілою летів по темній стежці. Лють Шукача змінилася нетерпінням. Виставивши підборіддя, він мчав уперед, готовий битися не на життя, а на смерть. Стук копит заглушав лісові звуки, але Річард знав, що невідомий все ще там, що він наближається.

Нарешті він помітив ярдів за десять від себе чорний силует, ковзаючий на тлі вже ледь помітних дерев. Шукач підняв меч і кинувся на ворога, весь в очікуванні майбутньої сутички. Невідомий застиг на місці.

В останню мить Річард встиг розгледіти, що перед ним Чейз. Страж кордону застережливо підняв важку булаву.

— Радий переконатися, що ти насторожі, — замість привітання сказав Чейз.

— Чейз! Я ледве з розуму не зійшов зі страху!

— Був момент, коли я теж тебе злякався.

До них під'їхали Зедд і Келен.

— За мною, не розтягуйтеся. Річард, поїдеш останнім. Тримай меч напоготові.

Чейз розвернувся і пришпорив коня. Решта поскакали вслід за ним. Річард не знав, женеться хтось за ними чи ні. Якби намічалася бійка, Чейз повів би себе інакше, але, з іншого боку, він велів тримати меч напоготові. Шукач неспокійно озирнувся через плече.

Чотири вершники мчали крізь темряву, низько пригинаючись до загривків коней. Таке переміщення по нічному лісі таїло у собі чимало небезпек, але Чейз знає, що робить.

Коли вони досягли розвилки, першої за весь день, Чейз без коливань звернув праворуч, геть від кордону. Незабаром вони вибралися з хащі. Місячне світло осявало хвилясту гряду горбів, порослих травою. Лише подекуди темніли невеликі купи дерев. Страж межі натягнув поводи і пустив коня кроком.

Річард прибрав меч у піхви.

— Що це було? — Запитав він, порівнявшись з Чейзом.

Перш ніж відповісти, вартовий кордону причепив булаву до ременя.

— Нас переслідують тварюки кордону. Коли вони вилізли з лігва, маючи намір тобою поласувати, я встав у них на шляху і злегка попсував їм апетит. Деякі втекли, а ті, що залишилися, слідували за тобою, не виходячи за межі кордону. Там мені до них не дотягтися. Тому-то я і не хотів, щоб ви швидко їхали. Інакше я не встигав би за вами, пробираючись крізь гущавину, і ці тварюки змогли б випередити мене. Зараз ми від'їхали подалі, щоб вони не відчули наш запах. Тепер занадто небезпечно подорожувати вздовж кордону по ночах. Ми зупинимося на привал тут, на якомусь пагорбі. — Він озирнувся на Річарда. — До речі, навіщо ти там зупинився? Я ж просив не робити цього.

— Коли піднялося виття, я за тебе злякався і хотів йти на допомогу, але Зедд і Келен відрадили мене. — Річард подумав, що Чейз розсердиться, але той залишився спокійний.

— Дякую, але більше так не роби. Поки ви стояли і обговорювали це питання, тварюки з кордону мало до вас не дісталися. Зедд і Келен були праві. Наступного разу не сперечайся з ними.

Річард відчув, як у нього горять вуха. Він знав, що Зедд і Келен мали рацію, але від цього було не легше. Що не кажи, а йому все ж довелося залишити друга в біді.

— Чейз, — запитала Келен, — ти сказав, вони до когось дісталися. Це правда?

У невірному місячному світлі обличчя стража кордону здавалося викарбуваним з каменю.

— Так. До одного з моїх людей. Не знаю, до кого саме. — Він відвернувся. Розмова стихла. Ніхто не наважувався перервати мовчання.

Подорожні розбили табір на вершині пагорба, з якого добре проглядалися всі околиці. Якщо хто-небудь і надумає на них напасти, то принаймні не зможе наблизитися непомітно. Чейз з Зеддом розпряглии коней. Річард і Келен розпалили багаття, дістали хліб, сир, сушені фрукти і підвісили над вогнем казанок з м'ясом. Покінчивши господарювати, вони відправилися збирати хмиз. Річард напівжартома зауважив, що удвох вони складають чудову команду. У відповідь Келен ледь помітно посміхнулася і відвела погляд убік. Річард взяв дівчину за руку.

— Келен, якби там була ти, я б неодмінно повернувся, — тихо промовив він, намагаючись висловити цими словами дуже багато чого.

Келен допитливо подивилася йому в очі.

— Будь ласка, Річард, навіть не думай про це.

Вона м'яко забрала руку і пішла до вогнища.

Коли Зедд з Чейзом повернулися, Річард відмітив, що піхви, які погойдувались на плечі стража кордону, порожні: коротка шабля зникла. Не вистачало і однієї з бойових сокир та кількох довгих ножів. Але Чейз не залишився беззбройним, до цього було ще далеко.

Його булава вся була забруднена кров'ю, рукавиці просочилися нею наскрізь. На одязі розповзлися бурі плями. У повному мовчанні він дістав ніж, підчепив величезне жовте ікло, що застрягло між шипами булави, і жбурнув його в темряву. Відмивши обличчя і руки від крові, страж кордону підсів до багаття.

Річард підкинув у вогонь оберемок хмизу.

— Чейз, а що за істоти за нами гналися? І як взагалі хтось може виходити з кордону і входити в нього?

Чейз взяв великий шмат хліба і відправив себе в рот відразу півкуска.

— Їх називають гончими серця. Вони рази в два більше вовка, величезні груди бочкою, голова — як одна суцільна паща, величезна, повна зубів. Скажені. Якого кольору, не знаю. Виходять тільки ночами. Ось так. В цьому лісі так темно, що й не розгледиш, та й зайнятий я був. Ніколи не бачив стільки за раз.

— А чому їх так називають?

Чейз, продовжуючи жувати, похмуро подивився на Шукача.

— Спірне питання. У гончих серця великі вуха і дуже чуйний слух. Кажуть, вони можуть знайти людину по биттю серця. — Річард витріщив очі. Чейз взяв ще шмат і з хвилину мовчки жував. — Інші кажуть, що їх звуть гончими серця тому, що так вони і вбивають. Кидаються на груди. Більшість хижаків тягнеться до горла, але тільки не гончі серця. Їм потрібно твоє серце, і зубів у них для цієї справи достатньо. Серце — перше, що вони пожирають. Якщо псів декілька, вони б'ються через нього.

Зедд поклав собі в миску м'яса і передав черпак Келен.

У Річарда начисто пропав апетит, але він повинен був з'ясувати все.

— А ти, Чейз? Як ти думаєш?

— Ну, — Чейз знизав плечима, — я ніколи не сидів біля кордону по-справжньому тихо, щоб перевірити, почують вони стук мого серця чи ні.

Він відкусив ще шматок і подивився собі на груди. Не перестаючи жувати, страж кордону стягнув з себе важку кольчугу. У ній зяяли дві рвані діри. В сплющених металевих кільцях застрягли зламані кінці жовтих ікол. Шкіряна сорочка наскрізь просякла кров'ю гончих.

— У того, хто це зробив, в череві вже стирчав уламок моєї шаблі, а я в цей час був верхом. — Він подивився на Шукача і підняв брову. — Я відповів на твоє питання?

У Річарда мурашки пробігли по шкірі.

— А як їм вдається виходити з кордону і входити в нього?

Келен простягнула Чейзу ще миску. Той взяв її і продовжив розповідь:

— Вони пов'язані з магією кордону, вірніше, породжені нею. Це, скажімо так, сторожові пси кордону. Вони спокійно можуть входити туди і виходити назад. Кордон не завдає їм шкоди. Але гончаки серця прив'язані до нього і не можуть далеко відходити. З тих пір, як кордон став слабшати, вони забираються все далі і далі. Ось чому останнім часом так небезпечно подорожувати по Соколиній стежці. Якщо б ми вирішили шукати обхідний шлях до Королівських Воріт, на це пішов би ще тиждень. Та стежка, на яку ми недавно звернули, єдина, що веде від кордону. Тепер аж до самого Південного Пристанища жодних відгалужень від Соколиної стежки не буде. Я знав, що неодмінно повинен догнати вас, поки ви не проїхали розвилку, інакше нам довелося б ночувати в лісі. Завтра, при світлі дня, я покажу вам, як слабшає кордон.

Річард мовчки кивнув. Кожен занурився у власні думки.

— Вони рудувато-коричневі, — неголосно сказала Келен. Вона сиділа, спрямувавши погляд на вогонь. — Гончі серця рудувато-коричневі, хутро у них коротке, яке буває на спині у оленя. В Серединних Землях їх тепер можна зустріти всюди. Коли впала друга межа, гончі серця звільнилися від уз. Вони повністю збиті з пантелику і з'являються не тільки вночі, але і вдень.

Всі троє завмерли, намагаючись усвідомити почуте. Зедд, і той на хвилину перестав жувати.

— Непогано, — видихнув нарешті Річард. — Треба думати, в Серединних Землях знайдеться щось і гірше?

Це було не питання, а швидше уїдливе зауваження. Палаючий хмиз тихо потріскував, помаранчеві відблиски полум'я грали на втомлених обличчях мандрівників.

Здавалося, Келен була думками за багато миль звідси.

— Даркен Рал, — прошепотіла вона.

13

Річард сидів далеко від багаття, притулившись до холодної скелі. Мерзлякувато кутаючись у плащ, він дивився в бік кордону. Слабкий вітер доносив крижаний подих гір. Чейз довірив першу варту Шукачеві, другу — Зедду, а собі взяв останню. Келен спробувала було висловити невдоволення з приводу такого розподілу обов'язків, але всі її протести виявилися марними. В результаті дівчині довелося скоритися залізній волі Чейза.

Місячне світло осявало сплячу долину, що простягалася майже до самого кордону. Скрізь, скільки вистачало погляду, тягнулася нескінченна низка пологих пагорбів, порослих місцями чахлими деревцями. Неподалік дзюрчав струмок. Красиве місце, враховуючи, як близько звідси до прикордонних лісів. Звичайно, самі ліси теж, мабуть, були прекрасні, поки Даркен Рал не ввів у гру шкатулки Одена і кордон не почав зникати. Чейз сказав, що, за його розрахунками, гончі серця не зможуть забратися так далеко, але навіть якщо він помилився, Річард не дозволить їм підкрастися непомітно. Він провів пальцями по руків'ю меча, намацавши слово ІСТИНА. Неуважно погладжуючи виступаючі букви, він подумки пообіцяв, що цього разу не дозволить гарам застати себе зненацька. Річард був радий, що йому дісталася перша варта. Хоч він порядком втомився, сну не було ні в одному оці. І все ж він позіхнув.

З темряви над нерівним килимом лісу виступали похмурі гори кордону. Вони нагадували Шукачеві чорний хребет невідомого чудовиська, занадто великого, щоб сховатися за деревами. Річард спробував уявити собі, як виглядають тварюки, що мовчки дивляться на нього з цієї ненаситної темряви. Чейз говорив, що далі на південь гори стануть нижчими і біля Південного Пристанища зникнуть зовсім.

Раптово з темряви виринула Келен, з голови до п'ят загорнута у важкий плащ. Підійшовши ближче, вона примостилася біля Шукача і притулилася до нього, намагаючись зігрітися. Келен мовчала. Звільнені шовковисті пасма лоскотали Річарду щоку, ручка мисливського ножа колола бік, але він нічого не говорив, побоюючись, що при перших же словах дівчина відсунеться. Найбільше на світі Річарду хотілося, щоб вона ніколи не відходила від нього.

— Як інші? Сплять? — Запитав він нарешті, не повертаючи голови. Келен кивнула. — А звідки ти знаєш? — Зедд спить з відкритими очима. — На лиці Шукача заграла лукава посмішка.

Дівчина посміхнулася у відповідь.

— Так сплять всі чарівники.

— Правда? Я думав, тільки Зедд.

Річард знову почав старанно оглядати околиці, але, відчувши на собі пильний погляд дівчини, обернувся. Очі їх зустрілися.

— А тобі не хочеться спати? — Ледве чутно прошепотів Річард. Келен була так близько!

Дівчина знизала плечима. Легкий вітерець грав її локонами. Протягнувши руку, вона відкинула з обличчя неслухняні каштанові пасма.

— Я прийшла попросити пробачення.

Річарду дуже хотілося, щоб вона поклала руку йому на плече, але Келен не зробила цього.

— Пробачення? За що?

— Я сказала, що ти не мав би за мною повертатися. Не думай, ніби я не ціную твоєї дружби. Ціную. Просто на тебе покладено завдання, перед важливістю якого життя однієї людини нічого не значить.

Він знав, що за словами Келен стоїть щось більше. Річард невідривно дивився в її зелені очі і відчував на обличчі тепло її дихання.

— Келен, у тебе хтось є? — Він боявся стріли, пущеної прямо в серце, але не запитати не міг. — Тебе чекає вдома близька людина, яка любить тебе?

Він довго не зводив з неї напруженого погляду. Дівчина не відвернулася, але очі її наповнилися сльозами. Річард віддав би все, навіть життя, за право притиснути її до грудей і поцілувати.

Келен простягнула руку і легенько провела пальцями по його обличчю.

— Це не так просто, Річард, — відкашлявшись, сказала вона.

— Чому? Або так, або ні.

— У мене є певні зобов'язання.

На мить Шукачеві здалося, ніби дівчина хоче щось розповісти, відкрити йому свою таємницю.

Осяяна загадковим місячним сяйвом, вона здавалася зараз ще прекраснішою. Але краса її була не тільки зовнішньою. В Келен його полонило все: і розум, і винахідливість, і відвага, і та особлива посмішка, яку вона дарувала тільки Річарду. За одну цю посмішку він, не замислюючись, воював би навіть з драконом, попадись той на його шляху. Річард знав, що ніколи більше не подивиться ні на одну жінку.

Йому потрібна тільки Келен, і ніхто не зможе замінити її.

Річарду відчайдушно захотілося пригорнути дівчину до себе і відчути смак її м'яких губ. Але в ту ж мить у нього виникло дивне передчуття, подібне до того, що попередило його про пастку на мосту. Це стійке відчуття небезпеки пересилило бажання поцілувати Келен. Інтуїція підказала Шукачеві: один такий поцілунок таїть в собі загрозу більшу, ніж дюжина зруйнованих мостів. Річард згадав, як при одному дотику Келен до його долоні, що стискала оголений меч, потекла в його жили люта сила магії. Що стосується моста, то тут його побоювання цілком підтвердилися. Річард вважав за краще довіритися внутрішньому голосу і не ризикнув обійняти Келен.

Вона опустила очі.

— Чейз каже, що наступні два дні будуть суцільним кошмаром. Напевно, краще мені спробувати заснути.

Річард знав: що б з нею зараз не відбувалося, він не в стані допомогти. Він не має права нав'язуватися, Келен повинна впоратися з цим сама.

— У тебе є зобов'язання і переді мною, — сказав він.

Дівчина здивовано подивилася на нього і запитливо підняла брову. Річард посміхнувся.

— Ти обіцяла бути моїм провідником. Я не збираюся забувати про це.

Келен посміхнулася і мовчки кивнула у відповідь. На очі її навернулися сльози. Дівчина поцілувала кінчик свого пальця, притиснула його до щоки Шукача і розчинилася в ночі.

Річард сидів у темряві, намагаючись позбавитися від клубка, що стояв в горлі. Келен давно пішла, але він все ще відчував на щоці дотик її пальця.

Ніч тут була така тиха, що Річарду здавалося, ніби в усьому величезному світі не спить тільки він. Високо над головою, подібно застиглому в польоті магічному пилу, мерехтіли зірки. Місяць теж мовчазно дивився на Шукача. Вовче виття, і те не долітало до вершини пагорба. Почуття самотності охопило Річарда, погрожуючи зламати його волю.

Річард зловив себе на тому, що мріє про появу ворога, який відвернув би його від тяжких роздумів. Щоб хоч чимось зайнятися. Шукач дістав меч і почав чистити блискучий клинок краєм плаща. Він повинен використовувати Меч Істини, як вважатиме за потрібне. Так сказав Зедд. Люди Рала полюють за Келен. Ну що ж, спершу їм доведеться познайомитися з чарівним клинком.

Річард подумав про Квод, про Даркена Рала, і його охопив гнів. Він бажав, щоб переслідувачі опинилися перед ним негайно, щоб покласти цьому край. Шукач жадав битви. Він весь підібрався. Серце шалено закалатало в його грудях.

Раптово Річард усвідомив, що його гнів породжений магією меча. Меч Істини звільнився від піхов, і одна тільки думка про те, що над Келен нависла загроза, пробудила дрімаючу лють клинка. Річард застиг, вражений здогадкою. Як же це просочилося в нього? Так непомітно, так тихо і так спокусливо. «Сприйняття», — як сказав Чарівник. Що ж прочитала магія в його серці?

Річард прибрав меч у піхви і придушив гнів, відчуваючи, як при вигляді темної долини ним знову опановує зневіра. Він встав, пройшовся, щоб розім'яти ноги, і знову, замислений, опустився біля скелі.

За годину до кінця першої варти, він почув знайомі тихі кроки. Зедд, власною персоною. Без плаща, в одному старому балахоні. По шматку сиру в кожній руці.

— Навіщо ти піднявся? Твоя варта ще не скоро.

— Я думав, ти зрадієш старому другу. Тримай, це тобі, — Чарівник простягнув Річарду шматочок сиру.

— Спасибі, не треба. Я маю на увазі сир. Другу я буду радий.

Зедд прилаштувався біля Шукача. Притиснувши до грудей кістляві коліна, він натягнув на них балахон, спорудивши якусь подобу намету.

— В чому справа?

Річард знизав плечима.

— Мені здається, в Келен.

Зедд нічого не відповів, і Річард відвів очі.

— Я засинаю і прокидаюся з думкою про неї. Такого зі мною ніколи не траплялося. Знаєш, Зедд, я ще жодного разу не відчував себе таким самотнім.

— Розумію. — Зедд відклав сир в сторону.

— Я знаю, що подобаюся їй, але мені здається, ніби вона тримає мене на відстані. Коли сьогодні ввечері ми сиділи біля вогнища, я сказав, що, виявися вона на місці Чейза, я б неодмінно повернувся. Потім вона прийшла сюди і сказала, що не хоче, щоб я йшов за нею, але вона мала на увазі інше. Вона взагалі не хоче, щоб я про неї думав.

— Чудова дівчина, — пробурмотів Зедд.

— Що?

— Я сказав, що вона чудова дівчина. Всі ми її любимо, але, повір, Річард, у Келен є й інші турботи. Інші обов'язки.

— І що це за інші турботи? — Насупившись, запитав Искатель.

Зедд злегка відкинувся назад.

— Не мені тобі про це розповідати. Нехай вона поговорить з тобою сама. Мені здавалося, ти це знаєш. — Старий поклав руки йому на плечі. — Якщо тобі стане від цього легше, то знай: вона мовчить лише тому, що ти подобаєшся їй більше, ніж слід. Вона боїться втратити твою дружбу.

— Ти посвячений в її таємницю. І Чейз теж, я по очах бачу. Всі знають, крім мене. Сьогодні вночі вона спробувала мені сказати, але не змогла. Даремно вона боїться мене втратити. Такого просто не може трапитися.

— Річард, Келен — чудова людина, але вона не для тебе. Вона не для тебе.

— Чому?

Зедд взявся зосереджено струшувати з рукава порошинки, уникаючи дивитися другові в очі.

— Я пообіцяв нічого не говорити тобі до тих пір, поки вона сама не вважатиме за потрібне це зробити. Доведеться тобі повірити мені на слово. Вона не може стати тим, ким ти хочеш. Знайди іншу дівчину. Земля кишить ними. Та що там, половина народу — жінки. По-моєму, у тебе багатий вибір, так що вибери іншу.

Річард обхопив руками коліна і відвернувся.

— Добре.

Зедд здивовано підняв очі, усміхнувся і поплескав юнака по спині.

— Добре. Але за однієї умови, — додав Річард, вивчаючи поглядом прикордонні лісу. — Ти повинен відповісти на одне питання. Тільки чесно. Як самому собі. Якщо скажеш «так», я зроблю те, про що ти просиш.

— Одне? Одне питання? — Обережно запитав Зедд, притиснувши до тонких губах кістлявий палець.

— Одне питання.

— Гаразд. Одне питання, — погодився Зедд після хвилинного коливання.

Річард повернувся до старого. Очі його спалахнуло гнівом.

— Якщо б хто-небудь сказав тобі перед весіллям… Ні, не так, хай тобі навіть легше буде відповісти «так»… Якби той, кому ти довіряєш, старий друг, якого ти любиш, як батька… Так от, якби він прийшов до тобі і сказав: «Обери іншу», — ти б його послухався?

Зедд відвів очі й глибоко зітхнув.

— Прокляття! Будь впевнений, тепер-то я запам'ятаю, що не слід дозволяти Шукачеві задавати питання. — Він підняв сир і відкусив шматочок.

— Я теж так думаю.

Зедд жбурнув сир у темряву.

— Зрозумій, Річард, це нічого не змінює! Між вами нічого не буде! Я це говорю не для того, щоб образити тебе. Я люблю тебе як сина. Якщо б я міг змінити світ, я б зробив це для тебе! Мені дуже хотілося б, щоб все було по-іншому, але це неможливо. Між вами нічого не вийде. Келен це знає, і якщо ти будеш стояти на своєму, то нічого не досягнеш і заподієш їй біль. Я знаю, ти цього не хочеш.

— Ти сказав, — в голосі Річарда звучала спокійна впевненість, — ти сказав, що я Шукач. Я знайду спосіб змінити світ.

— Хотілося б мені, мій хлопчику, щоб це було можливо, але тут ти помиляєшся. — Зедд сумно похитав головою.

— Але що ж мені робити? — В розпачі запитав Річард.

Старий друг обняв його слабкими руками і притиснув до себе. Річард відчув озноб.

— Просто залишайся її другом. Це саме те, чого вона потребує. Нічим іншим ти стати не зможеш.

Річард мовчки кивнув у обіймах Зедда.

Через кілька хвилин Шукач відсунувся і кинув підозрілий погляд на Чарівника.

— А навіщо ти прийшов?

— Посидіти з другом.

Річард похитав головою.

— Ти прийшов як Чарівник, щоб дати Шукачеві пораду. Так говори, з чим завітав.

— Гаразд. Я дійсно прийшов як Чарівник, щоб вказати Шукачеві на серйозну помилку, яку той мало не зробив.

Річард прибрав руки з кістлявих плечей старого, але продовжував дивитися йому в очі.

— Я знаю. Шукач не повинен піддавати себе ризику, бо так він піддає ризику всіх.

— І все ж ти це зробив, — не відступав Зедд.

— Назвавши мене Шукачем, ти прийняв не тільки те хороше, що є у мені, але і погане теж. Я ще не встиг звикнути до відповідальності. Коли бачиш, що друг потрапив в біду, важко утримати себе і не кинутися йому на виручку. Я знаю, що не зможу більше дозволити собі подібну розкіш. Вважай, що догану зроблено.

— Ну що ж, ця частина пройшла вдало. — Зедд посміхнувся. Хвилину він сидів нерухомо, потім обличчя його стало суворим. — Але, Річард, проблема набагато складніша, ніж здається. Ти повинен зрозуміти, що, як Шукач, можеш приректи на смерть невинних людей. Щоб зупинити Даркена Рала, тобі доведеться відвернутися від тих, кого можна було б врятувати. Воїн завжди пам'ятає в запалі битви про те, що якщо він нагнеться до поваленого товариша, то може отримати ніж у спину. Щоб перемогти, він зобов'язаний продовжувати бій, не звертаючи уваги на благання про допомогу. Ти повинен навчитися цьому, щоб перемогти. Іншого способу не існує. Ти повинен випалити це в собі розпеченим залізом. Ти вступив в смертельну сутичку. На карту поставлені долі світу. Багато зватимуть тебе на допомогу. Не тільки воїни, але й мирні жителі. Даркен Рал, не роздумуючи, вб'є кожного, щоб досягти бажаної перемоги. Ті, що б'ються на його боці, готові на все. І ти теж повинен бути готовий до всього. Подобається тобі це чи ні, але правила встановлює нападаючий. І ти повинен грати за ними, або тобі доведеться по них же померти.

— Але звідки у Рала прихильники? Як же хтось може підтримувати його? Даркен Рал хоче принизити всіх і кожного. Зробитися володарем світу. Як вони можуть за нього боротися?

Чарівник притулився до скелі і окинув навколишні пагорби таким поглядом, ніби йому відкривалося щось, приховане від непосвячених. Голос старого наповнився гіркотою.

— Це тому, Річард, що багато людей мають потребу в тому, щоб хтось їх очолив. Засліплені жадібністю та егоїзмом, вони в кожному шукають суперника. Вони мріють про ватажка, який зрубає високі дерева, щоб сонце дійшло і до них. Вони впевнені, що жодне дерево не повинно бути вище куща, щоб усім діставалося світла порівну. Вони швидше погодяться слідувати за вогнем, що пожирає все на своєму шляху, ніж запалять свічку самі.

Деякі думають, що, коли Даркен Рал здобуде перемогу, він винагородить їх сповна. Чекаючи майбутніх благ, вони стають безжалісними в сьогоденні. Інші просто сліпі і б'ються за брехню, яка ллється їм у вуха. А потім у пожежі війни розрізняють якими ланцюгами їх сковано, але не можуть вже нічого змінити. — Зедд провів рукою по балахон і зітхнув. — Річард, війни існували завжди. Будь-яка війна — кровопролитна битва двох ворогів. І до цих пір жодне військо не вступало на поле битви, вважаючи, що Творець на боці противника.

— Не розумію, — похитав головою Річард.

— Я ні секунди не сумніваюся в тому, що послідовники Рала вважають нас кровожерними чудовиськами, здатними на все. Їм будуть нескінченно твердити про жорстокість і нещадність ворога. Я впевнений, що ніхто з них не знає про Даркена Рала більше, ніж він сам розповів. — Чарівник нахмурився. Очі його метали блискавки. — Це суперечить здоровому глузду, але не стає менш загрозливим і смертоносним. Поплічники Рала мріють розтрощити нас, і ні про що інше їм думати не треба. Але тобі, щоб перемогти противника, який сильніший, доведеться попрацювати головою.

Річард провів долонею по волоссю.

— Це заганяє мене в кут. Я можу дозволити вбивати ні в чому не повинних людей, але не можу вбити Даркена Рала.

— Ти неправий. Я ніколи не говорив, що ти не зможеш вбити Даркена Рала. — Зедд окинув його багатозначним поглядом. — Я сказав лише, що Меч тобі в цьому не помічник.

Річард пильно вдивлявся в обличчя старого друга, освітлене тьмяним мерехтінням місяця. Іскра думки осяяла непевну імлу, що панувала у нього в душі.

— Зедд, — тихо спитав він, — невже без цього ніяк не обійтися? Невже доведеться приректи на смерть ні в чому не винних людей?

Обличчя Чарівника стало похмурим і сумним.

— Так було в останній війні. Це відбувається і зараз, поки ми з тобою розмовляємо. Келен розповідала, що Рал, бажаючи дізнатися моє ім'я, вбиває людей. Ніхто, жодна людина в світі не пам'ятає, як мене звуть, але він не залишає спроб. Я міг би здатися і тим припинити вбивства, але тоді я не зміг би протистояти Ралу, і в результаті загинуло б ще більше народу. Це жахливий вибір: приректи на болісну смерть кількох або стати причиною загибелі багатьох.

— Прости, друже! — Річард щільніше закутався в плащ: його била дрож. Він подивився на застиглу долину і перевів погляд на Зедда. — Я познайомився з Ша, Мерехтливою в ночі, за кілька хвилин до того, як вона загинула. Ша пожертвувала власним життям заради того, щоб Келен змогла потрапити в Вестланд, щоб змогли вижити інші. Келен теж несе тягар відповідальності за тих, кому дозволила померти.

— Так, — неголосно сказав Зедд. — Серце розривається, коли подумаєш, що їй довелося побачити. І що швидше за все доведеться побачити тобі.

— У порівнянні з цим все, що між нами відбувається, здається таким незначним.

— Але від цього біль не стає меншим. — В очах Зедда читалися ніжність і співчуття.

Річард знову окинув поглядом долину.

— Зедд, ще одне питання. По дорозі до тебе я запропонував Келен яблуко.

Зедд видав здивований смішок.

— Ти запропонував червоний фрукт гості з Серединних Земель? Але це символ смертельної загрози. В Серединних Землях всі червоні фрукти отруйні.

— Так. Тепер я це знаю, але тоді не знав.

— І що ж вона сказала? — Зедд подався вперед і підняв брову.

Річард відвів очі.

— Вона не сказала. Вона зробила. Вчепилася мені в горло. На мить мені здалося, що вона хоче вбити мене. Не знаю, як вона збиралася це зробити, але впевнений, що вона була готова мене вбити. На щастя, вона коливалася досить довго, щоб я встиг все пояснити. Адже до того часу вона вже стала моїм другом і кілька разів рятувала мені життя. Але в той момент вона була готова мене вбити. — Річард помовчав. — Це те, про що ти говорив, так?

Зедд глибоко зітхнув я кивнув.

— Так, Річард. Якби ти запідозрив, що я зрадник, не знав, а всього лише запідозрив… І якби ти знав, що, якби це було правдою, нашу справу буде програно, і якщо б у тебе не було б ні часу, ні можливості дізнатися правду, зміг би ти вбити мене?? По одній тільки підозрі? Зміг би ти вбити мене на місці? Зміг би підійти до мене, старого друга, і нанести смертельний удар? Вистачило б у тебе духу зробити це?

Погляд Зедда обпікав. Річард був приголомшений.

— Я… не знаю.

— Ну, тоді ти повинен скоріше це з'ясувати, інакше не має сенсу битися з Даркеном. У тебе не вистачить рішучості для боротьби і перемоги. Можливо, одного разу доля поставить тебе перед вибором. Ти повинен будеш сам прийняти рішення: життя або смерть. Келен знає, як вона поступить, бо їй добре відомо, що загрожує світу у разі поразки. У неї є рішучість.

— І все ж вона коливалася. З того, що ти сказав, випливає, що вона допустила помилку. Я міг взяти верх. Вона повинна була відразу вбити мене, ще до того, як у мене з'явився шанс. — Річард нахмурився. — І вона помилилася би.

— Не тіш себе ілюзією, Річард. — Зедд повільно похитав головою. — Келен торкалася тебе рукою. Що б ти не зробив, це було б занадто повільно. Їй варто було тільки подумати. Вона була господинею становища і тому могла дозволити тобі говорити і порозумітися. Вона не допустила помилки.

Вражений, Річард все ж не поспішав здаватися.

— Але ж ти б не зміг, просто не зміг би зрадити нас всіх, точно так само, як я ніколи б не зміг заподіяти їй зла. Я не вловлюю суті.

— Суть у тому, що, хоч ти і знаєш, що я не здатний на зраду, якщо ж я це зроблю, ти повинен бути готовий до дії. Якщо це виявиться неминучим, у тебе має вистачити сил убити мене. Суть в тому, що Келен, хоча й знала, що ти її друг і не можеш заподіяти їй зла, як тільки їй здалося, що ти погрожуєш, виявилася готова до дії. І якби ти відразу ж не розвіяв її підозри, не змусив її повірити тобі, будь впевнений, вона б тебе убила.

Якийсь час Річард мовчки дивився на старого друга.

— Зедд, а якби все було навпаки, якби ти вважав, що я загрожую нашій справі, ти… ти зміг би?

Чарівник насупився, відкинувся назад і безпристрасно відповів:

— В одну мить.

Відповідь налякала Річарда, але він зрозумів, що хотів сказати друг, хоча волів би почути це дещо по-іншому. Все, крім безоглядної відданості справі, веде до поразки. Якщо вони допустять помилку, Рал буде безжалісний. Вони загинуть. Все просто.

— Ну як, не пропала охота бути Шукачем? — Запитав Зедд.

— Ні! — Річард дивився в порожнечу.

— Страшно?

— Пробирає аж до мозку кісток.

— Відмінно. — Зедд поплескав його по коліну. — Мене теж. Гірше було б, якщо б ти не злякався.

Шукач зміряв Чарівника крижаним поглядом.

— Я і Даркена Рала змушу трястися від страху.

Зедд посміхнувся і кивнув.

— З тебе вийде хороший Шукач, мій хлопчику. Вже ти мені повір.

Річард здригнувся, уявивши, що Келен вбиває його тільки за те, що він запропонував їй яблуко. Він насупився.

— Зедд, а чому в Серединних Землях всі червоні фрукти смертельно отруйні? Це ж протиприродно.

Чарівник сумно похитав головою.

— Тому, Річард, що червоні фрукти люблять діти.

— Не зрозумів. — Річард нахмурився ще сильніше.

Зедд, дивлячись вниз, почав креслити на піску смуги.

— Це сталося восени, в таку ж пору року, як зараз. Під час останньої війни. Визрівав урожай. Я відшукав складне заклинання. Його склали великі чарівники давнини. Отруйне заклинання. На один колір. Промовити його можна було тільки один раз. Я не знав, як воно діє, але був упевнений в тому, що воно небезпечне. — Зедд важко зітхнув і поклав руки на коліна. — І ось воно потрапило в руки Паніза Рала, і той розібрався з ним. Паніз Рал знав, що діти люблять фрукти, і хотів завдати нам удару в саме серце. Він скористався заклинанням, щоб отруїти червоні фрукти. Це нагадує отруту зміїної лози. Вона діє повільно, не відразу. Нам потрібен час на те, щоб зрозуміти, що ж викликає лихоманку, а потім і смерть. Паніз Рал спеціально вибрав те, що напевно будуть їсти не тільки дорослі, а й діти. — Зедд говорив ледь чутно. Старий Чарівник спрямував незрячий погляд в нічну темряву. — Багато народу загинуло. Багато дітей.

— Якщо знайшов його ти, то як же воно потрапило до Рала? — Річард відчув озноб.

Зедд окинув його поглядом, здатним заморозити літній день.

— У мене був учень. Молодий чоловік, якого я виховав. Одного разу я застав його за неналежним заняттям. Я знав, що тут щось не так, але любив його і, незважаючи на свої підозри, не поспішав діяти. Я вирішив поміркувати над цим вночі. На ранок він зник разом із заклинанням, яке я знайшов. Він виявився шпигуном Паніза Рала. Якби я вчинив як потрібно, якби відразу вбив його, всі ці люди, всі ці діти залишилися б живі.

Річард відчув клубок у горлі.

— Зедд, але ж ти не міг знати…

Він подумав, що старий зараз вибухне, почне кричати і лаятися, але той лише знизав плечима.

— Вчися на моїй помилці, Річард. Якщо вона піде тобі на користь, значить, всі ці життя не пропали даром. Може, моя історія послужить тобі уроком, який допоможе врятувати всіх від панування Даркена Рала.

Річард потер руки, намагаючись хоч трохи зігрітися.

— А чому в Вестланді червоні фрукти безпечні?

— Усяке заклинання має межу. Це було обмежено відстанню, на яке воно поширюється від того місця, де сказано. Воно дійшло якраз до кордону між Серединними Землями і Вестландом. Кордон не можна було провести там, де діяло отруйне заклинання, інакше в Вестланді залишилися б чари.

Річард сидів, занурений в мовчання, і розмірковував.

— А є спосіб позбавитися від цього? — Запитав він нарешті. — Зробити так, щоб червоні фрукти перестали бути небезпечними?

Зедд посміхнувся. Річарду це здалося дивним, але він був радий бачити посмішку старого.

— Міркуєш як чарівник, мій хлопчик. Думаєш, як зняти заклинання. — Зедд знову насупився, вдивляючись у темряву. — Звичайно, повинен бути спосіб зняти закляття. Я міг би зайнятися цим і з'ясувати, що тут можна зробити. Якщо нам вдасться перемогти Даркена Рала, я неодмінно спробую це здійснити.

— Відмінно. — Річард мерзлякувато прикрив поли плаща. — Кожен повинен їсти яблука, коли захоче. Особливо діти. — Він глянув на старого. — Зедд, я запам'ятаю урок, обіцяю. Я не підведу тебе, не забуду про тих, загиблих.

Зедд посміхнувся і батьківськи поплескав Річарда по плечу.

Друзі мовчки сиділи, насолоджуючись нічною тишею і спокоєм взаєморозуміння. Вони міркували про те, що їм не дано було знати: що їх чекає попереду.

Річард думав про те, що їм належить зробити, про Паніза Рала і про Даркена Рала. Він думав про те, яким все здається безнадійним. «Думай про рішення, — сказав він собі, — не про завдання. Ти — Шукач».

— Ти повинен дещо зробити, Чарівник. По-моєму, зараз нам саме час зникнути. Даркен Рал досить довго стежив за нами. Ти можеш зробити що-небудь з тою хмарою?

— Знаєш, я думаю, ти правий. Хотів би я знати, як її вдалося причепити до тебе, але не можу це з'ясувати. Так що доведеться придумати щось інше. Він задумливо погладив пальцями гостре підборіддя. — Ти не помітив, чи з тих пір, як хмара слідувала за тобою, йшов дощ, або хоча б було похмуро?

Річард замислився, пригадуючи кожен день. Коли вбили батька, стояв туман. Здавалося, це було так давно.

— Вночі, перед тим як я знайшов зміїну лозу, в Мисливському лісі пройшов дощ, але після цього весь час трималася ясна погода. Я не пам'ятаю, щоб з дня смерті батька хоч раз було похмуро. Принаймні нічого, крім пари високих рідких хмарок. А що?

— Ну, думаю, у нас є можливість обдурити твою хмару, навіть якщо не вдасться від неї відчепитися. Якщо небо весь час було ясним, значить, тут не обійшлося без Даркена Рала. Він розганяє всі хмари, щоб без труднощів знайти свою. Просто, але ефективно.

— А як йому вдалося розігнати хмари?

— Він наклав на цю хмару заклинання, яке відгонить всі інші хмари, а потім причепив хмару до тебе.

— Тоді чому б тобі не накласти на неї заклинання посильніше, щоб воно збирало інші хмари? Поки Рал зрозуміє в чому справа, його хмара загубиться серед інших, і він не зможе відшукати її і розвіяти твоє заклинання. А якщо Рал вдасться до дуже сильної магії, намагаючись розігнати хмари і знайти свою, то, не знаючи, що ти зробив, він віджене і свою хмару, і тоді зв'язок між нами порветься остаточно.

Зедд здивовано втупився на нього і закліпав.

— Прокляття! Річард, ти абсолютно правий! Мій хлопчику, мені здається, з тебе вийде чудовий чарівник.

— Ні, дякую. Досить з мене одного нездійсненного обов'язку.

Зедд відкинувся назад, наморщив лоба, але нічого не сказав. Він засунув руку в кишеню, витягнув звідти камінчик і кинув його на траву перед Річардом. Потім Чарівник піднявся і почав проробляти над камінцем паси руками. Раптово камінчик перетворився у величезну брилу.

— Зедд! Та це ж твій Хмарний Камінь!

— Так і є, мій хлопчику, це камінь чарівників. Давним-давно мені передав його батько.

Пальці Чарівника рухалися все швидше і швидше, поки не спалахнуло світло і не закрутилися в шаленому вирі кольорові сполохи. Чародій продовжував робити паси, поєднуючи і перемішуючи різнокольорові промені. Все відбувалося в повній тиші. Повітря наповнилося запахом весняного дощу. Нарешті Чарівник зупинився, задоволений.

— Піднімись на камінь, мій хлопчику.

Річард невпевнено ступив на камінь, в промінь світла. Світло мерехтіло і приємно гріло шкіру. Шукачеві здалося, ніби він лежить на піску, під ласкавим літнім сонечком, щойно вибравшись з прохолодного озера. Він насолоджувався відчуттям тепла і безпеки, повністю віддавшись під владу світла. Руки його самі собою піднялися, простираючись в сторони, голова відкинулася назад. Він глибоко зітхнув і заплющив очі. Це було чудово. Річарду здавалося, що він пливе в потоках світла. Його переповнила радість. Він відчув життєвий, безперервний зв'язок з усім, що є на світі. Він був одночасно деревами, травою, жуками, птахами, всіма живими істотами, водою і навіть повітрям. Він відчував себе не окремою особистістю, а частиною єдиного цілого. По-новому проявилися взаємозв'язки речей. Він був і безсилий і могутній одночасно. Він дивився на світ очима всіх істот, що оточували його. Це було так захоплююче і приголомшливо. Він злився з птахом, що парив в піднебессі, подивився на світ його очима. Голодний і стомлений, полював разом з ним за мишею і бачив внизу вогнище і сплячих навколо людей.

Річард дозволив своєму «я» розвіятися за вітром. Він став ніким і всім відразу, відчував їх потреби, вдихнув їх тривоги, спробував їх радість, усвідомив їх бажання, а потім дав всьому розчинитися, розсіятися, і опинився в порожнечі. Один у всьому всесвіті. Єдиним, хто існує на світі. Він віддався у владу світла, яке привело його до інших, до тих, хто стояв до нього на цьому камені: до Зедда, до батька Зедда, до інших чарівників, які жили сотні, тисячі років тому. Один за іншим проходили вони нескінченною чередою. Усім єством він відчував їх присутність. Вони ділили з ним сльози здивування, що котилися по його щоках.

Руки Зедда зметнулися, розсіюючи чарівний пил. Порошинки, загадково мерехтячи, закрутилися навколо Річарда. Він не опинився в самому центрі блискучого вихору. Іскри збавили свій біг і зібралися перед ним. Брязкаючи, як кришталевий дзвіночок, пил зметнувся до неба, немов вибігши по мотузці невидимого повітряного змія. Здавалося, звук піднімається разом з пилом, вище і вище. Мерехтіння досягло змієвидної хмари і втягнулося в нього. Хмара спалахнула всіма кольорами веселки. Уздовж лінії горизонту заграли нетерплячі іскри, прокололи нічну темряву теплими, веселими вогниками.

І раптом в одну мить мерехтіння зникло, хмара померкла, а світло, струмуюче з чарівного каменю, сховалося в ньому, ніби його ніколи й не було. Настала тиша. Річард прокинувся. Він знову стояв на звичайному камені і дивився широко розкритими очима на усміхненого Зедда.

— Зедд, — прошепотів він, — тепер я знаю, чому ти весь час стоїш на камені. Зі мною такого ніколи не було. Я й уявити собі не міг, що це можливо.

Зедд розуміюче посміхнувся.

— Це чудово, мій хлопчику. Ти абсолютно правильно тримав руки і голову закинув під потрібним кутом, та й тіло вигнув, як треба. У тебе це вийшло так само природно, як у каченяти, що перший раз пірнуло у ставок. Безумовно, в наявності всі дані, щоб стати чарівником. — Він весело подався вперед. — А тепер уяви, що робиш це без одягу.

— А що, є різниця? — Здивовано запитав Річард.

— Ще б. Одяг заважає сприйняттю. — Зедд обійняв Річарда за плечі. — Якось я дам тобі спробувати.

— Зедд, навіщо ти змусив мене це зробити? Ти ж сам міг піднятися на камінь.

— Як ти себе почуваєш тепер?

— Не знаю. По-іншому. Ніби відпочив. В голові прояснилося. Вже не таким пригніченим і спустошеним.

— Тому-то я і дозволив тобі зробити це, друже мій. У тебе була важка ніч. Я не в змозі розібратися з твоїми труднощами, але можу допомогти тобі хоча б у цьому.

— Спасибі, Зедд.

— Іди спати. Тепер моя черга стояти на сторожі. — Він підморгнув. — Якщо передумаєш щодо занять магією, буду щасливий вітати тебе серед чарівників.

Зедд підняв долоню. Шматок сиру, який він відкинув, з'явився з темряви і ковзнув йому в руку.

14

Чейз притримав коня.

— Сюди. Це як раз те, що нам потрібно.

Він звернув зі стежки і поїхав серед рідкісних ялин, погублених зміїною лозою. Решта пішли за ним. З сріблясто-сірих стовбурів, майже повністю позбавлених гілок, клаптями звисав темно-зелений мох. На землі валялися гниючі останки колись могутніх дерев. Бурі стебла болотної трави, зламані недавними бурями, як змії, звивалися під копитами коней.

Коні обережно обходили повалені дерева. У сирому і теплому повітрі витав запах тління. Навколо подорожніх вилися хмари мошкари. Здавалося, комарі — єдині живі істоти, ще не покинули ці згубні місця. Хоча дерева росли досить рідко, на болоті панувала напівтемрява. Низькі, набряклі хмари повністю застеляли небо. Клоччя туману чіплялися за срібні стовбури, залишаючи на них холодні краплі вологи.

Чейз їхав першим, вказуючи дорогу. За ним слідували Зедд і Келен. Річард скакав в хвості, замикаючим. Видимість була поганаа, не більше пари сотень футів, і, хоча здавалося, що Чейза це не турбує, Річард не переставав позирати по сторонах: в такому тумані хто завгодно може підкрастися непомітно. Мандрівникам доводилося невпинно відмахуватися від комашні. Всі, крім Зедда, щільніше закуталися в плащі. Чарівник закінчував на ходу залишки сніданку. Він вів себе так, немов просто відправився на розважальну прогулянку по околицях. Будучи провідником, Річард прекрасно орієнтувався в лісі, але зараз присутність Чейза, який відмінно знав ці місця, тільки радувало його. На болоті все здається абсолютно однаковим. Річард з досвіду знав, як легко тут заблукати.

З тих пір, як Річард минулої ночі постояв на камені чарівників, на нього менше давив тягар відповідальності. Тепер він бачив у покладених на нього обов'язках не тяжку ношу, але швидше щасливу можливість зробитися частиною чогось єдиного, доброго і справедливого. Ні, він зовсім не забув про небезпеки. Просто тепер він ще гостріше відчував необхідність зупинити Рала. Річард усвідомив своє місце в світі і зрозумів, що йому дано шанс допомогти іншим, тим, хто не в змозі битися з Даркеном Ралом. Він знав, що не має права відійти в сторону: це було рівносильно смерті. Для нього і для багатьох.

Річард дивився на Келен. Її плечі то піднімалися, то опускалися в такт рухам коня. Якби він тільки міг відвести її в ті самі місця в Оленячому лісі, потаємні місця, далеко в горах, повні краси та спокою. Показати водоспад, який він знайшов, і укриту під водоспадом печеру, перекусити разом на березі тихого лісового озера, а потім взяти її в місто, накупити всякої всячини і відвести дівчину туди, де вона буде в безпеці. Він хотів, щоб Келен могла посміхатися, не згадуючи щохвилини про ворогів, які все ближче і ближче. Минулої ночі він зрозумів, що мрія бути з нею — не більше ніж нездійсненне бажання.

Чейз помахом руки велів всім зупинитися.

— Тут.

Річард обвів очима болото. Нічого не змінилося. Все те ж безкрайнє мертве болото. Кордону не було видно. Місцевість здавалася сумною і одноманітною. Подорожні спішилися, прив'язали коней до поваленого дереву і пройшли ще кілька ярдів.

— Кордон, — урочисто оголосив Чейз, простягаючи руку.

— Я нічого не бачу, — сказав Річард.

— Дивись, — посміхнувся Чейз. Повільно і обережно він рушив вперед. Навколо вартового кордону стало повільно згущуватися зеленаве сяйво. Спочатку ледь помітне, воно ставало все яскравіше і яскравіше і кроків за двадцять перетворилося в щільний зелений кокон. Чейз йшов далі. Поблизу нього світіння було сильнішим, воно огортало стража кордону коконом футів десять в товщину. Кокон продовжував розбухати. Тепер він нагадував розплавлене скло, яке коливалося і було ніби безформне. І все ж Річард міг розгледіти крізь нього темні обриси дерев. Чейз зупинився і повернув назад. Кокон почав танути, сяйво померкло. Раніше Річард завжди вважав, що кордон — як стіна, видима і відчутна.

— Що це? — Річард відчув замішання.

— А ти чого чекав? Ось, подивись. — Чейз окинув поглядом болото. Він довго шукав відповідну гілку, але всі вони були гнилими і трухлявими. Нарешті страж кордону знайшов досить міцну гілку футів дванадцять в довжину. Він знову попрямував до кордону. Чейза оточило знайоме сяйво, потім утворився зелений кокон. Вхопивши гілку за один кінець, він штовхнув гілку в стіну. Кінець зник в шести футах від Чейза, але той все продовжував вести гілку вперед, поки в руках у нього не залишився шестифутовий огризок. Річард, був вражений. Він не бачив жодної стіни, але не міг розгледіти іншого кінця гілки. Це здавалося незбагненним.

Гілка з силою рвонулася з рук Чейза. Але не пролунало ні звуку. Страж кордону витягнув її назад і повернувся до решти. Він простягнув їм восьмифутову палицю з розмеленим кінцем, з якого стікала слина.

— Гончі серця, — посміхнувся Чейз.

Зедд, здавалося, нудьгував. Келен це подія не зацікавила, а ось Річард був здивований. Помітивши єдиного вдячного глядача, Чейз вхопив його за сорочку і потягнув за собою.

— Пішли, я покажу, як це виглядає зсередини. — Чейз міцно стиснув ліву руку Річарда, і вони рушили вперед.

По дорозі страж кордону давав Річарду настанови.

— Рухайся повільно. Коли дійдемо, я дам тобі знати. Тримай мене за руку і ні в якому разі не відпускай.

Вони повільно пішли вперед.

Виникло зеленувате сяйво. Воно ставало яскравіше буквально з кожним кроком, але раніше, коли Річард дивився на це з боку, все сприймалося інакше. Тепер світло оточувало його з усіх сторін. Почулося дивне дзижчання. Наче хтось розтривожив осиний вулик. Чим далі вони йшли, тим голосніше воно звучало. Зелене світло теж стало більш яскравим, а на ліс опустилася така темнота, немов наступив вечір. Потім з порожнечі виникла освітлена зелена стіна. Річард більше не бачив лісу. Обернувшись, він не зміг розрізнити обрисів Зедда і Келен.

— Тепер спокійно, — попередив Чейз.

Вони пройшли крізь зелену завісу. Річард шкірою відчував опір.

Все зникло. Тепер вони з Чейзом стояли посеред похмурої печери, освітленої зеленим сяйвом. Річард ще міцніше стиснув руку Чейза. Здавалося, дзижчання віддається у нього в грудях.

Ще крок — і зелена завіса раптово перетворилася, ставши прозорою.

— Досить, — сказав Чейз. Йому відповіло невиразне відлуння. Стіна стала трохи прозорішою, як вода в глибокому лісовому озері. Чейз стояв нерухомо, спостерігаючи за Річардом.

По той бік стіни миготіли в напівтемряві неясні фігури.

Чорнильно-чорні тіні, хижаки, що борознять невідомі глибини.

Смерть у власному лігві.

Щось темне різко метнулося в їхній бік.

— Гончі, — вимовив Чейз.

Раптово Річарда охопила неясна туга. Туга з мороку. Гул — не просто звуки, це голоси.

Голоси, які шепочуть його ім'я.

Тисячі далеких голосів звали Річарда. Чорні тіні збиралися біля стіни, гукали його, простягали руки.

Він знову відчув страшну самотність, усвідомив всю марність власного життя, безглуздість життя взагалі. До чого терпіти цей біль? Адже вони чекають, вони жадають прийняти його в свої обійми. Він більше ніколи не буде один. Чорні тіні наблизилися. Вони знову і знову повторювали його ім'я. Річард вже розрізняв обличчя. Неясно, як крізь мутне скло. Тіні підійшли ще ближче. Його нездоланно тягло до них. Це так просто — зробити крок назустріч і стати одним з них.

І тут Річард побачив батька.

Серце його шалено забилося. Батько кликав його слабким, благальним голосом. Він тягнув руки, безуспішно намагаючись торкнутися сина. Він був зовсім поруч, за стіною. У Річарда серце розривалося від туги і непереборного болю. Він так давно не бачив батька. Батько чекає його, хоче до нього доторкнутися. Йому більше не треба боятися. Тільки б дотягнутися до батька. Тоді він врятований.

Врятований. Навіки.

І Річард спробував доторкнутися до батька, спробував підійти до нього, зробити крок крізь стіну. Але хтось тримав його за руку. Він рвонувся сильніше. Хтось заважав йому підійти до батька. Він крикнув цьому невідомому, щоб той відпустив його. Крик глухо і порожньо прозвучав в імлі.

Річарда потягнули геть від батька.

В ньому прокинувся гнів. Хтось намагався відтягнути його за руку. З люттю він схопився за меч, але рука залізною хваткою стиснула його зап'ястя. З лютим криком Річард потягнув меч. Але величезні руки міцно тримали його. Його, упираючись з останніх сил, тягнули від батька. Річард опирався. Невблаганний противник тягнув його все далі й далі.

Там, де щойно була непроглядна темрява, з якої його виволокли, виникла зелена стіна. Чейз тягнув Річарда крізь зелену завісу, геть від стіни. Ще один поштовх, що викликав різкий напад нудоти, і світ повернувся. Повернулося і сухе мертве болото.

Миттєво прийшовши в себе, Річард злякався того, що мало не накоїв. Чейз відпустив його руку, яка все ще стискала меч. Річард сперся на плече друга, намагаючись на ходу відновити дихання. Він відчував величезне полегшення.

Чейз нахилився і заглянув йому в очі.

— Все нормально?

Річард кивнув, не в силах вимовити ні слова. Він був занадто вражений тим, що трапилося. Побачивши батька, він знову відчув весь біль втрати. Йому довелося зібрати всі сили тільки для того, щоб зітхнути і втриматися на ногах. Горло боліло. Він зрозумів, що задихається, просто до сих пір цього не відчував.

Річард усвідомив, як близький він був до того, щоб зробити крок крізь стіну і загинути. Його охопив жах. Він не був готовий до того, що сталося. Якби не було поряд Чейза, він був би вже мертвий. Він рвався в підземний світ. Річард зрозумів, наскільки погано ще знає себе. Як могло йому прийти в голову піддатися цьому бажанню? Невже він такий слабкий? Так безвладний?

Голова розколювалася. Перед внутрішнім зором все ще стояло обличчя батька, його очі. Річард чув, як батько кличе його, кличе так відчайдушно. Він не міг позбутися цього бачення. Він усім серцем прагнув до батька. Все могло бути так просто. Образ батька переслідував його і не відпускав від себе. Річард і сам не хотів відпускати цей образ. Він хотів повернутися. Як він не противився, його невблаганно тягло назад.

Келен стояла біля самої краю зеленого сяйва і чекала їх. Вона дбайливо обняла Річарда за поперек і відвела подалі від Чейза. Потім взяла за підборіддя, повернула до себе обличчям і подивилася йому в очі.

— Річард, послухай мене. Думай про щось інше. Зосередься. Ти повинен думати про інше. Я хочу, щоб ти згадав кожну розвилку на кожній стежці Оленячого лісу. Ти можеш зробити це заради мене? Будь ласка! Починай. Згадай кожну стежку, кожну розвилку. Заради мене.

Він кивнув і став пригадувати стежки.

Келен з люттю повернулася до Чейза і заліпила йому ляпаса.

— Виродок! — Пронизливо закричала вона. — Навіщо тобі це знадобилося? — Вона знову щосили вдарила його. Волосся розметались у неї по обличчю. Чейз навіть не намагався чинити опір. — Ти все це зробив навмисне! Та як ти міг? — Келен замахнулася в третій раз, але Чейз перехопив її руку.

— Ти дасиш мені хоч слово сказати чи так і будеш мене лупцювати?

Келен відсмикнула руку і опустила очі. Вона важко дихала.

— Йти через Королівські Ворота небезпечно. Шлях цей прямим не назвеш. Стежка там вузька і звивиста. Місцями стіни так близько підходять один до одного, що майже змикаються. Один невірний крок, і ти пропав. Ти пройдеш крізь стіну. Зедд це знає. Ви обидва знаєте. Ти не можеш зрозуміти, де межа, до тих пір, поки не опинишся всередині. Я знаю це тільки тому, що провів тут все життя. Тепер все стало ще небезпечніше. Кордон слабшає, і крізь неї стало легше пройти. Коли йдеш через прохід і хтось починає тебе переслідувати… Річард міг би вскочити в підземний світ, просто не знаючи, що це таке.

— Це не виправдання! Ти міг би його попередити!

— Я ніколи не зустрічав дитини, яка боялася би вогню до того, як обпеклася. Всі слова безглузді. Треба, щоб він спробував сам. Якщо б Річард не зрозумів, що таке кордон, зараз, поки він ще не увійшов у Королівські Ворота, він не зміг би вийти звідти. Так, я спеціально підвів його туди. Щоб показати. Щоб зберегти йому життя.

— Ти міг би просто сказати йому!

Чейз похитав головою.

— Ні. Він повинен був відчути.

— Досить! — Сказав Річард. В голові у нього нарешті прояснилося. Всі повернулись в його сторону. — До кінця дня хтось із вас ще встигне остаточно заморочити мені голову. Але я знаю, що ви всі щиро піклуєтеся про мене. Тільки зараз у нас знайдуться справи і важливіші. Чейз, як ти дізнався, що кордон слабшає? Що змінилося?

— Стіна руйнується. Раніше ти б не побачив тьми крізь зелену завісу. Ти б взагалі нічого не побачив би по той бік.

— Чейз правий, — підтвердив Зедд. — Мені це видно і звідси.

— І скоро вона завалиться остаточно? — Запитав Річард Чарівника.

— Важко сказати, — знизав плечима Зедд.

— А ти вгадай, — відпарирував Річард. — Приблизно. Отже, яка твоя найправдоподібніша версія?

— Не раніше, ніж через два тижні. Але не пізніше, ніж через шість або сім.

Річард на хвилину задумався.

— А ти не можеш зміцнити її за допомогою магії?

— Це не в моїх силах.

— Як ти думаєш, Чейз, Рал знає про Королівські Ворота?

— Поняття не маю.

— Ну а хто-небудь вже ходив цим шляхом?

Чейз задумався.

— Мені про це нічого не відомо.

— Сумніваюся, — вступив в розмову Зедд. — Рал може подорожувати по підземному світу, він не потребує проходу. Він розвалює весь кордон цілком. Не думаю, що його турбує якийсь незначний прохід.

— Турбуватися — одне, знати — інше, — сказав Річард. — Думаю, нам не слід тут затримуватися. Як би він не дізнався, куди ми попрямували.

— Про що ти? — Келен відкинула з обличчя пасмо волосся.

Річард обдарував її поглядом, повним співчуття.

— Думаєш, ті, кого ти там бачила, насправді твої мама і сестра?

— Я думала, це вони. А ти так не вважаєш?

— Не думаю, щоб це був мій батько. — Він подивився на Чарівника. — А ти що скажеш?

— Я не здатний відповісти на твоє питання. Ніхто не знає, який підземний світ насправді.

— Даркен Рал знає, — з гіркотою сказав Річард. — Не думаю, щоб батько міг побажати мені такої долі. А Даркен Рал міг, це я знаю. Отже, всупереч тому, що говорять мені очі, схоже, мене намагалися схопити прихильники Рала. Ти сказав, ми не можемо пройти крізь кордон, тому що саме цього вони від нас і чекають і готуються схопити нас. Думаю, мене гукали його слуги в підземному світі. І вони точно знають, де я торкнувся стіни. Якщо я правий, це означає, що скоро Рал дізнається, де ми знаходимося. І я зовсім не збираюся затримуватися тут, щоб переконатися у власній правоті.

— Річард правий, — промовив Чейз. — Щоб сховатися від гончих серця, необхідно до настання темряви доїхати до похмурих драговин. Це єдине безпечне місце аж до самого Південного Пристанища. У Південному Пристанищі ми будемо тільки завтра до вечора. На наше щастя, гончі серця туди не заглядають. Завтра ми переночуємо в Південному Пристанищі, а на ранок вирушимо до Еді, кістяної жінки. Еді — мій друг. Вона живе недалеко від проходу. Щоб пройти через Королівські Ворота, потрібна її допомога. Але сьогодні у нас одна надія — драговина.

Річард зібрався було запитати, хто така кістяна жінка і як вона може допомогти перетнути кордон, але не встиг. В повітрі раптово промайнула чорна тінь. Вона звалилася на Чейза і завдала йому удару такої сили, що той перелетів через кілька повалених дерев. З немислимою швидкістю тінь обвила ноги Келен і, рвонувши, збила її на землю.

— Річард! — Відчайдушно закричала Келен.

Річард кинувся до дівчини. Вони вчепилися один одному в зап'ястя, і обох потягло до кордону.

З пальців Зедда бризнуло полум'я. Чарівний вогонь просвистів у них над головами і згас. Ще одне чорне щупальце метнулося до Чарівника і підкинуло його в повітря. Річард зачепився ногою за сук на поваленому дереві. Прогнила гілка з тріском відвалилася. Він вивернувся, намагаючись впертися каблуками в землю. Каблуки ковзали по мокрій траві. З другої спроби Річард все ж встромив у землю каблуки, але не зміг утримати себе і Келен. Їх знову потягли через болото. Необхідно було звільнити руки.

— Обхопи мене за пояс! — Прокричав він.

Келен стрімко розтулила руки і тут же міцно обхопила його. Чорна тінь, що обвивала її ноги, зігнулася, ще сильніше здушивши здобич. Келен скрикнула. Річард оголив меч. Повітря наповнився металевим дзвоном.

Навколо вже виникло зелене свічення.

Річарда захлеснула лють. Страх зник. Ця тварюка загрожує Келен! Світіння посилилося. Лежачи долілиць, Річард не міг дістатися до того, хто тягнув дівчину. Келен надійно тримала його за талію, і ноги її були занадто далеко, а ворог — ще далі.

— Келен, відпусти мене!

Келен була занадто перелякана, щоб послухати його. Задихаючись від болю, вона відчайдушно чіплялася за Річарда. Їх потягло крізь зелену пелену. У вухах задзвеніло дзижчання.

— Відпусти! — Знову крикнув він.

Річард спробував розтиснути її руки. Дерева на болоті почали занурюватися в темряву. Річард відчув тиск стіни. Він і не припускав, що Келен так міцно за нього вхопилася. Ковзаючи по землі, Річард намагався дотягнутися до рук, що зімкнулися в нього на спині, і ніяк не міг зробити цього. Залишався єдиний шанс. Річард повинен був піднятися на ноги.

— Келен! Якщо ти мене не відпустиш, ми загинемо! Я їм тебе не віддам! Повір! Відпусти! — Він зовсім не був упевнений в тому, що вдасться вирватися, але твердо знав: іншого шансу не буде.

Келен так міцно притискалася до Річарда, що голова її вдавилася йому в живіт. Дівчина подивилася на нього. Чорна тварюка ще сильніше стиснула їй ноги, і обличчя Келен спотворилося від болю. Скрикнувши, вона розтулила руки.

Мить — і Річард вже стояв на ногах. В ту ж секунду прямо перед ним матеріалізувалася темна стіна. Батько простягнув до нього руки. Річард дав волю гніву і змахнув мечем. Клинок пройшов крізь перешкоду і розсік того, хто — Річард знав — не був його батьком. Тінь зі страшним криком вибухнула і звернулася в ніщо.

Ступні Келен були вже біля самої стіни. Чорна тварюка міцно тримала Дівчину, продовжуючи здавлювати їй ноги і тягнути за собою. Річард заніс меч. Ним заволоділо бажання вбивати.

— Ні, Річард! Це моя сестра!

Він знав, що ця тварина — не Денні. Як і та не була його батьком. Він цілком віддався цьому бажанню і з силою обрушив меч. Клинок знову пройшов крізь стіну і розрубав огидну тварюку. В спалаху світла пролунали страшні потойбічні крики і стогони. Келен була вільна. Вона плазом лежала на землі.

Річард не став чекати, що буде далі. Він підхопив Келен, міцно притиснув її до себе і, виставивши меч в сторону стіни, став відступати від кордону. Похапцем задкуючи, він відстежував кожен рух, кожен випад. Ось зелена завіса залишилася позаду.

Річард йшов до тих пір, поки не минув коней. Коли він нарешті зупинився і відпустив Келен, дівчина повернулася і стиснула його в обіймах. Її била дрож. Річарду довелося закликати на допомогу всю свою волю, щоб справитися з гнівом, який тягнув його назад, до кордону. Він знав: щоб придушити гнів, треба просто прибрати меч у піхви, але не міг на це зважитися.

— А інші? Де вони? — В жаху запитала Келен. — Ми повинні їх знайти.

Келен відскочила від нього і побігла назад. Річард схопив дівчину за руку, мало не збивши її з ніг.

— Залишайся тут! — Гаркнув він куди більш злобно, ніж було потрібно, і штовхнув її на землю.

Зедд лежав без свідомості. Річард схилився над старим, і в цей момент щось промайнуло у нього над головою. Гнів вирвався на свободу. Одним ударом меча Річард розсік чорну тінь. Обрубок з пронизливим криком кинувся до кордону. Чорні недоноски миттєво розтанули в повітрі. Річард однією рукою підхопив Зедда, перекинув його через плече, відніс до Келен і дбайливо опустив на землю. Келен поклала голову Чарівника собі на коліна, перевіряючи, чи не поранений він. Річард, пригинаючись, побіг назад, але всупереч очікуванням на нього ніхто не напав. Річард хотів зустріти ворога, битися з ним, знищити його. Чейз лежав на землі, придавлений поваленим деревом. Річард вхопився за кольчугу і витягнув вартового кордону. Кров сочилася з рани на голові Чейза. На обличчя налипли грудки бруду.

Річард замислився, не знаючи, що робити. Підняти Чейза однією рукою він не міг. Випустити меч — не наважувався. Він не хотів кликати на допомогу Келен, не можна піддавати її небезпеці. Річард міцно вхопив Чейза за шкіряну сорочку і поволік його по слизькій траві. Це виявилося нелегко: раз у раз доводилося огинати звалилися дерева. Річарда дивувало, що на нього ніхто не нападає. Може, він поранив цю тварюку або навіть убив її? Цікаво, чи можна вбити мерця? Меч має магію. Але Річард не був впевнений в тому, що меч може вразити мертвого. Він навіть не був повністю впевнений в тому, що ті, хто всередині кордону, дійсно мертві. Нарешті він дотяг Чейза до Зедда і Келен і підтягнув йогодо них. Чарівник все ще був без свідомості.

Келен зблідла від тривоги.

— Що нам робити?

Річард озирнувся.

— Нам не можна більше тут залишатися. Але ми не можемо їх кинути. Давай покладемо їх на спини коней і поїдемо. Як тільки відійдемо на безпечну відстань, негайно займемося їх ранами.

Хмари згустилися, на землю лягла волога пелена туману. Річард подивився по сторонах, відклав меч і з легкістю перекинув Зедда через сідло. З Чейзом було складніше. Мало того, що страж кордону був величезного зросту, він ще весь був обвішаний зброєю. Кров уже просочила його густе волосся. Якщо покласти його на коня, кровотеча посилиться. Річард зрозумів, що так не годиться. Він швидко дістав з заплічного мішка ом-траву і клапоть тканини. Річард розім'яв листя, щоб проступив цілющий сік, і притиснув їх до рани, а Келен зробила Чейзу пов'язку. Ганчірка негайно просочилася кров'ю, але Річард знав: ом-трава зупинить кров.

Річард підсадив Келен в сідло. Він прекрасно розумів, що ноги її болять куди сильніше, ніж здається. Річард передав дівчині поводи коня Зедда, а сам повів коня Чейза. Він знав, що стежку відшукати непросто. Туман все згущався, і навколо майже нічого не було видно. Здавалося, з туману на них з усіх боків дивляться примари. Він не знав, що краще: їхати попереду Келен або позаду неї. Не знав, як її захистити. Річард поїхав поруч. Він не став прив'язувати до сідел поранених друзів, і ті легко могли зісковзнути на землю. Їхати доводилося повільно. Мертві дерева здавалися абсолютно однаковими. Повалені стовбури не давали рухатися по прямій. Річарду раз по раз доводилося спльовувати залітаючих в рот комарів.

Все небо було однаково темним, сіро-сталевим, і не було ніякої надії відшукати сонце, щоб вибрати потрібний напрямок. Незабаром Річард зовсім втратив орієнтацію. Здавалося б, вони давно вже повинні були виїхати на стежку. Річард примічав якесь дерево попереду і, доїхавши до нього, вибирав наступне, далі, намагаючись рухатися по прямій. Він знав, що для цього в межах видимості повинні знаходитися принаймні три дерева, але ялини миттєво зникали в густому тумані. У нього вже не було впевненості, що він не йде кругами. Але навіть якщо вони їдуть по прямій, залишався питання, в якій стороні стежка.

— Ти впевнений, що ми правильно їдемо? — Запитала Келен. — Тут все здається однаковим.

— Ні, але принаймні поки ми не натрапили на кордон.

— Ти не вважаєш, що нам слід зупинитися і подбати про них?

— Надто ризиковано. Я не знаю, де ми знаходимося. Підземний світ може опинитися в десяти кроках звідси.

Келен тривожно озирнулася навколо. Річард відмовився від думки залишити її тут з Зеддом і Чейзом, а самому вирушити на пошуки стежки. Він боявся, що не зможе знайти дорогу назад. Краще триматися разом. Він уже почав турбуватися, що не зможе відшукати дорогу до настання темряви. І як тоді врятуватися від гончих серця? Якщо пси нападуть всією зграєю, не допоможе навіть чарівний меч. Чейз сказав, що вони повинні до ночі добратися до драговин. Але не сказав, чому вони можуть служити притулком. Куди не глянь, скрізь було одне і те ж: безкрайнє буре болото і сірі скелети дерев.

Річард побачив зліва від себе дуб. Потім ще кілька дерев. Деякі навіть були покриті листям, темно-зеленим, вологим від туману. Тут вони ще не проїжджали. Річард взяв трохи праворуч, тримаючись краю болота. Він сподівався, що тепер до стежки недалеко.

З кущів, що росли під дубами, за ними стежили мовчазні тіні. Річард сказав собі, що це всього лише гра уяви. Не було ні вітерця, ні шереху, ні звуку. Незважаючи на те, що в цих місцях заблукав б хто завгодно, Річард був злий на себе. Він провідник, і для нього це було непробачно.

Побачивши нарешті стежку, Річард полегшено зітхнув. Вони швидко спішилися і оглянули своїх підопічних. Зедд був все в тому ж стані, але у Чейза принаймні зупинилося кровотеча. Річард не уявляв собі, як їм можна допомогти. Він навіть не знав, втратили вони свідомість від удару або ж їх стан викликано особливою магією кордону? Келен теж цього не знала.

— Як ти думаєш, що нам робити? — Запитала вона.

Річард постарався приховати занепокоєння.

— Чейз сказав, що, якщо ми не доберемося до драговин, до нас доберуться гончі. Якщо ми залишимося тут, чекаючи, поки Зедд з Чейзом прийдуть в себе, нічим хорошим це не закінчиться. Хіба що нас наздоженуть гончі. Наскільки я розумію, у нас є два варіанти: залишити їх тут або взяти з собою. Але я ні за що їх не кину. Давай прив'яжемо їх до сідел і рушимо в сторону драговини.

Келен погодилася. Вони поспішно приступили до роботи. Річард змінив Чейзу пов'язку і злегка промив рану. Туман змінився дрібним дощем. Річард переворушив дорожні мішки і знайшов в них ковдри, загорнуті в непромокальну тканину. Він укутав друзів ковдрами, прикрив тканиною від дощу і перев'язав навхрест мотузкою.

Коли вони закінчили, Келен раптово обняла Річарда і притиснулася до його грудей. Перш ніж він встиг зробити відповідний рух, дівчина вже відскочила в бік.

— Дякую, що врятував мене, — ласкаво сказала вона. — Кордон наводить на мене жах. — Вона безпорадно подивилася на нього. — А якщо нагадаєш мені, що я просила тебе за мною не повертатися, я дам тобі стусана. — Очі її посміхалися з-під опущених він.

— Ні словом. Обіцяю.

Він усміхнувся у відповідь і натягнув їй на голову капюшон, дбайливо прибравши туди волосся. Потім накинув капюшон сам, і вони рушили в путь.

Ліс був абсолютно пустельним. Дощ сочився крізь листя і капав на голови подорожнім. Гілки тягнулися до стежки, як кігті хижого птаха, спраглого схопити вершників і коней. Коні самі намагалися триматися середини стежки і пряли вухами. Тут був такий густий підлісок, що не залишалося ніякої надії звернути в ліс в разі погоні. Келен щільніше загорнулась в плащ. Вибору не залишалося: просуватися можна було тільки по стежці, або вперед, або назад. Але шляху назад не було. Вони їхали вперед весь день до самого вечора.

Сіре світло минаючого дня почало згасати, а вони все ще не доїхали до драговини, і було абсолютно незрозуміло, скільки ще залишалося їхати. З хащі донеслося завивання гончих. У вершників перехопило подих.

Гончі наближалися.

15

Коней вже можна було не пришпорювати. Вони летіли як вітер, і вершники навіть не намагалися стримати їх біг. Коней підганяли завивання гончих серця. З-під копит летіли бризки води і бруду, дощ струмками стікав по змилених боках, але бруд знову налипав коням на ноги і животи. Коні відповідали переляканим іржанням на кожне нове завивання гончих.

Річард пропустив Келен вперед, намагаючись триматися між нею і переслідувачами. Виття долинало здалеку, з боку кордону, але Річард зрозумів, що пси мчать їм навперейми. Зіткнення неминуче, тепер це тільки питання часу. Якби подорожні могли повернути праворуч, подалі від кордону, тоді ще був би шанс відірватися від погоні. Але ліс був занадто густим, через зарості швидко не поскачеш, а зволікання могло вартувати смерті. Залишалася єдина надія — дістатися до драговини перш, ніж їх наздоженуть гончі. Річард поняття не мав, скільки туди їхати і що робити, опинившись на місці. Він знав одне: дістатися необхідно.

Кольори дня поблякли. Наближалася ніч. Холодні дрібні краплі падали Річарду на щоки і, змішавшись з потом, стікали теплими струменями по обличчю. Він дивився на безвольн тіла Зедда і Чейза, які погойдувалися і сподівався, що вони міцно прив'язані до сідел, сподівався, що рани їх безпечні, що незабаром вони прийдуть до тями. Така гонка явно не піде їм на користь. Келен не оглядалася. Вона пригнулась до гриви і пильно дивилася вперед.

Стежка петляла, звертаючи то вправо, то вліво, огинаючи могутні дуби і скелі. Все рідше зустрічалися загиблі дерева. Дуби і клени заступали пишними кронами сіре вечірнє небо. Стало зовсім темно. Гончі наблзилися. Коли вершники в'їхали в сирий кедрівник, стежка раптово пішла під ухил. «Добрий знак, — подумав Річард, — кедр росте на болотах».

Келен зникла за поворотом. Обігнувши групу дерев, Річард побачив, як вона спускається в балку. Незважаючи на туман Річард зауважив, що верхівки дерев розступалися. Похмурі драговиння. Нарешті.

Спустившись по стежці слідом за Келен, Річард відразу ж відчув запах гнилі та сирості. Химерні клапті туману розступалися і зникали при його наближенні. З непролазних хащів долинали різкі крики і ухання. Позаду, вже зовсім близько, долинало завивання гончих серця. З дерев, чиє коріння, більш схоже на чіпкі пазурі, йшло глибоко в воду, звисали ліани. Тонкі, вкриті чахлим листям, вони обвивали все, що могло витримати їх тягар. Здавалося, кожна рослина існує за рахунок іншої, намагаючись узяти гору над сусідами. Вода, темна і спокійна, розходилася гнилими калюжами, забиралася під коріння, лизала потужні стовбури. На поверхні води плавала ряска. Буйна рослинність поглинала стук копит. Тільки крики споконвічних мешканців драговин луною розносилися над водою.

Стежка стала зовсім вузькою. Довелося притримувати коней, щоб ті не спіткнулися об коріння. До слуху Річарда долетіли завивання гончих, що з'явилися на краю лощини. Келен озирнулася. Якщо не звернути з стежки, через кілька хвилин їх наздоженуть гончаки серця. Річард обвів поглядом околиці і оголив меч. Неповторний металевий дзвін зазвучав над каламутною водою. Келен зупинилася і обернулася.

— Туди, — він вказав вістрям меча направо, — на острів. Здається, там досить сухо. Можливо, гончі серця не вміють плавати.

Річард не надто сподівався на це, але нічого кращого придумати все одно не міг. Чейз сказав, що серед мочарів вони будуть в безпеці, але не сказав, чому. І це єдине, що прийшло йому в голову. Келен без коливань направила коня в воду. Річард пішов за нею. Крізь просвіти між стовбурами він бачив гончих, що наближалися. Озерце виявилося не надто глибоким, фути три-чотири. Кінь Келен повільно наближався до острова. Болотяна трава, відірвавшись від мулистого дна, спливала на поверхню.

І тут Річард побачив змій.

Довгі, темні, вони, звиваючись, підпливали з усіх сторін, піднімаючи голови. Червоні язички тріпотіли в тумані. Бурі з мідними плямами тіла були майже невидні в каламутній воді. Водна гладь залишалася практично нерухомою. Таких величезних змій Річарду ще не доводилося бачити. Келен дивилася тільки на острів і тому не помітила змій. До нього було далеко. Річард знав, що вони не встигнуть дістатися до острова. Їх наздоженуть змії.

Він озирнувся, намагаючись прикинути відстань до стежки. Там вже темніли контури гончих. Звірі металися, опустивши голови, і поривалися кинутись в воду слідом за вислизаючою від них здобиччю, але тільки протяжно вили від розчарування і безсилля.

Річард опустив вістря меча в воду. Він вб'є першу ж змію, яка наважиться наблизитися до них. І тут сталося щось дивне. Як тільки меч торкнувся води, змії різко повернули і поспішно попливли геть. Магія меча відлякала їх. Річард і не підозрював, що магія могла мати такий вплив, але був невимовно радий такому повороту подій.

Вони повільно просувалися вперед, об'їжджаючи гнилі дерева, які підносилися серед трясовини, як колони. Кожному доводилося розводити в боки звисаючі з гілок клапті моху. Як тільки вони виїхали на мілководдя і меч перестав торкатися поверхні води, повернулися змії. Річард нахилився і знову опустив меч в воду. Змії тут же відпливли, явно не бажаючи мати справи з чарівною зброєю. Річард замислився над тим, що відбудеться, коли вони виберуться на сушу. Чи підуть за ними змії? Ці тварюки можуть виявитися куди небезпечніше гончих.

Кінь Келен вийшов на берег і став підніматися по крутому схилу. З боків його стікала вода. Посеред острова, на найвищому місці, стояло кілька тополь. Біля берега росли кедри. Більша частина суші була покрита заростями очерету. Бажаючи перевірити, що станеться, Річард вийняв меч з води трохи раніше, ніж слід було. Змії попрямували до нього. Коли він вибрався з води, частина з них розгорнулася і попливла геть, частина залишилася поблизу, але жодна змія не наважилася виповзти на сушу.

Річард поклав Зедда і Чейза на землю під тополями. Уже стемніло. Він витягнув з дорожнього мішка шматок парусини і натягнув між деревами. Вийшов хоч якись притулок. Все навколо промокло, але вітру майже не було, і імпровізований намет надійно захищав від дощу. Про те, щоб розпалити вогонь, годі було й думати. Хмиз, що валявся під деревами, абсолютно відсирів. Добре ще, що було не холодно. В темряві квакали жаби. Річард прилаштував на уламок дерева пару свічок, і під навісом стало трохи світліше.

Вони з Келен оглянули Зедда. Ніяких ран у старого не було, але він все ще залишався без свідомості. Чейз перебував у такому ж стані.

Келен помацала лоб Зедда.

— Для Чарівника закриті очі — недобрий знак. Не уявляю, що ми можемо для них зробити.

— І я не знаю. — Річард похитав головою. — Добре ще, що у них немає гарячки. Може, в Південному Пристанищі знайдеться лікар? Я споруджу носилки і причеплю їх до коней. Думаю, так буде краще, ніж знову прив'язувати їх до сідел.

Келен дістала ще дві ковдри і закутала друзів. Потім вони з Річардом всілися перед свічками. Лив дощ. На стежці в зловісній темряві горіли жовті очі. Недобрі вогники очей металися уздовж берега. Час від часу до острова долітало розчароване виття. Річард і Келен дивилися на переслідувачів, яких відділяла від них всього лише чорна смуга води.

— Цікаво, чому вони не попливли слідом за нами? — Келен невідривно дивилася на палаючі очі хижаків.

Річард крадькома глянув на неї.

— Думаю, вони злякалися змій.

Келен миттєво скочила, ударившись головою об натягнуту парусину, і стала озиратися по сторонах.

— Змії, які змії? Мені зовсім не подобаються змії, — швидко промовила вона.

— Якісь великі водяні змії. — Річард подивився на неї. — Як тільки я опустив у воду меч, вони попливли геть. Думаю, тепер нам нема чого боятися. Вони не вилазять на сушу. Так що тут ми в безпеці.

Келен ще раз окинула пильним поглядом околиці, щільніше загорнувшись у плащ і підсіла ближче до Річарда.

— Ти повинен був попередити мене, — насупившись, сказала вона.

— Я й сам не знав, що вони тут водяться, до тих пір, поки не побачив. Позаду були гончаки. Не думаю, щоб у нас був інший вибір, і потім мені не хотілося тебе лякати.

Келен промовчала. Річард дістав ковбасу і кусень хліба, останній. Він розламав хліб, відрізав кілька шматків ковбаси і передав їй. Вони підставили бляшані кухлі під стікаючий з парусини струмінь води. Мовчки поїли, стривожено оглядаючи околиці, прислухаючись до безугавно шуму дощу.

— Річард, — нарешті запитала Келен, — ти бачив мою сестру? Там, всередині кордону?

— Ні. Чим би воно не було, але те, що тебе схопило, зовсім не здавалося мені людиною. Я б побився об заклад, що та істота, яку я розсік спочатку, не здалося тобі моїм батьком. — Вона негативно похитала головою. — Думаю, — продовжував Річард, — вони спеціально прибирають образ тої людини, яка тобі дорога, щоб обдурити тебе.

— Думаю, ти правий, — сказала Келен, відкушуючи ковбасу. Прожувавши, вона додала: — Я рада. Мені ненависна думка про те, що ми завдали їм болю.

Він кивнув і підняв очі. Волосся Келен намокло, кілька пасм прилипло до щік.

— Тут є ще дещо дивне. Коли ця тварюка з кордону, ким би вона не була, напала на Чейза, вона виявилася досить швидкою і дістала його при першому ж кидку. Потім, перш ніж ми встигли отямитися, вона без труднощів схопила тебе. Те ж і з Зеддом: вона дістала його з першої ж спроби. Але коли я пішов за Зеддом, вона кинулась на мене, промахнулася і більше не пробувала.

— Я помітила, — промовила Келен. — Вона дійсно сильно промахнулася. Ніби не знала, де ти. Вона точно знала, де були ми троє, але тебе знайти не могла.

Річард на хвилину задумався.

— Може, вся справа в мечі?

Келен знизала плечима.

— Що б це не було, я рада, що так вийшло.

Річард не був повністю впевнений в тому, що його врятував меч. Змії злякалися меча і відразу ж попливли геть. Тварюка на кордоні не злякалася, здавалося, вона просто не змогла його знайти. І ще одне дивувало Річарда. Коли він розсік тварюку усередині кордону, яка прибрала форму, схожу на батька, він не відчув болю. Зедд сказав, що за кожного вбитого мечем доведеться платити, що він відчує той біль, який заподіяв. Може, болю не було тому, що ця істота саме по собі є мертвою? Може, це все було тільки в його уяві, а в реальності взагалі не існувало? Ні, не могло цього бути: тварюка була досить реальною, щоб убити його друзів. Впевненість в тому, що він розрубав не батька, почала танути.

Поки вони доїдали в темряві залишки вечері, Річард розмірковував, що можна зробити для Зедда і Чейза. Виходило, що нічого. У Зедда були ліки, але як їх застосовувати, знав тільки Зедд. Може, їх вразила магія кордону? Зедд володів магією, але знову ж таки, скористатися нею міг тільки він сам.

Річард дістав яблуко, розрізав його на часточки, викинув середину і простягнув половину Келен. Та посунулася ближче і поклала голову йому на плече.

— Втомилася? — Запитав він.

Вона кивнула і посміхнулася.

— І в мене все болить в тих місцях, про які не прийнято говорити. — Вона з'їла ще скибочку яблука. — Ти щось знаєш про Південне Пристанище?

— Я чув про нього від інших провідників, що проходили через Оленячі Землі. З їх слів я зрозумів, що це притулок злодіїв і невдах.

— Не схоже, щоб у такому місці знайшовся лікар.

Річард не відповів.

— І що ж нам тоді робити?

— Не знаю. Але їм стане краще. Вони прийдуть до тями.

— А якщо ні? — Наполягала Келен.

Він вийняв з рота шматок яблука і подивився на неї.

— Келен, що ти хочеш сказати?

— Я хочу сказати, що ми повинні бути готові залишити їх у будь-який момент, щоб продовжувати шлях.

— Ми не можемо, — серйозно відповів він. — Вони нам потрібні. Пам'ятаєш, коли Зедд дав мені меч, він сказав, що у нього є план, але так і не сказав, що це за план. — Річард подивився на гончих. — Вони нам потрібні, — повторив він.

Келен обережно очистила часточку яблука від шкірки.

— А що, якщо вони сьогодні помруть? Що нам тоді робити? Нам доведеться продовжувати шлях.

Річард відчув її погляд, але не обернувся. Він розумів, що Келен хоче зупинити Рала. У ньому жило те ж прагнення. Він переступить будь-які перешкоди, нехай навіть доведеться залишити друзів. Але до цього поки-що не дійшло. Річард знав, що вона лише хоче переконатися в тому, що в нього дістане рішучості діяти. Вона занадто багато чим пожертвувала заради справи, занадто багато відняв у неї Даркен Рал, та й у нього теж. Келен хотіла переконатися, що він зможе йти вперед. Будь-якою ціною. До мети.

Свічки кидали на її обличчя слабкі відблиски. Іскорка в темряві. Відблиски полум'я танцювали у неї в очах. Річард знав, що Келен сама не рада тому, що їй доводиться це говорити.

— Келен, я Шукач, я усвідомлюю тягар відповідальності. І зроблю все, щоб зупинити Рала. Повір мені. І все ж я не стану з легкістю розплачуватися життям друзів. А зараз у нас і без того турбот вистачає. Давай не будемо придумувати складнощів.

Дощ капав у воду з листя дерев, в темряві краплі народжували гучний стук. Вона поклала руку йому на плече, ніби вибачаючись за свої слова. Річард розумів, що їй нема за що просити вибачення. Просто вона хотіла заглянути правді в очі. Це дійсно могло статися. Йому захотілося підбадьорити її.

— Якщо їм не стане краще, — сказав Річард, не зводячи з неї очей, — і якщо ми знайдемо безпечне місце, де їх можна буде залишити під чиїмось наглядом, ми так і зробимо, а самі підемо вперед.

— Це те, що і я хотіла сказати, — кивнула вона.

— Я знаю. — Він покінчив з яблуком. — Чому б тобі не поспати? Я постережу.

— Я не можу спати, — сказала вона, кивком показуючи на гончих, виючих на іншому березі. — Не можу, коли вони стежать за мною.

Річард посміхнувся.

— Добре. В такому випадку, може, допоможеш мені спорудити носилки? Тоді на світанку, як тільки зникнуть гончі, ми зможемо рушити в дорогу.

Вона посміхнулася у відповідь і встала. Річард відстебнув у Чейза від пояса загрозливого вигляду бойову сокиру і переконався, що сокира настільки ж успішно рубає дерево, як і плоть, і кістку. Річард був не зовсім впевнений, що Чейз схвалив би таке застосування своєї трофейної зброї, по суті справи, він точно знав, що вартовому кордону це не сподобалося б. Річард посміхнувся зі своїх думок. Він не міг чекати дозволу, але подумки представив собі, як несхвально нахмурився б його друг. Звичайно, з кожним разом Чейз все більше став би прикрашати цю історію. Для Чейза байка без перебільшень все одно, що м'ясо без підливи — надто суха.

«Друзі поправляться», — сказав він собі. Вони просто зобов'язані. Він не перенесе, якщо вони загинуть.

На роботу пішло кілька годин. Келен не відходила ні на крок, побоюючись змій. Гончі серця пожирали їх очима. Річард почав подумувати про те, щоб запозичити у Чейза арбалет і підстрелити парочку псів, але потім відмовився від цієї затії: Чейзу не сподобається, що кілька цінних стріл пропали даром. Зараз гончим до них все одно не добратися, а на світанку псам доведеться піти.

Покінчивши з спорудженням носилок, Річард і Келен оглянули друзів і сіли перед свічками. Він знав, що Келен втомилася — у нього у самого очі закривалися — але вона не погоджувалася лягти спати. Річард притягнув її до себе. Незабаром її дихання стало рівним і глибоким. Келен заснула. Вона спала неспокійно. Напевно, їй снилися кошмари. Келен здригнулася і застогнала. Річард розбудив її. Вона важко дихала, в очах стояли сльози.

— Кошмари? — Запитав він, заспокійливо погладжуючи її кінчиками пальців.

Келен кивнула й пригорнулася до нього.

— Мені снилася та тварюка з кордону, яка схопила мене за ноги. У сні це була величезна змія.

Річард обійняв її за плечі і пригорнув до себе. Келен не опиралася. Вона підтягла коліна до живота і сперлася на них. Річард боявся, що вона почує, як б'ється його серце. Якщо вона і почула, то нічого не сказала і незабаром знову заснула. Річард прислухався до її подиху, до квакання жаб, до шуму дощу. Келен мирно спала. Міцно стиснувши рукою заповітне ікло, заховане під сорочкою, він дивився на гончих. Ті відповідали йому голодними поглядами.

Келен прокинулася незадовго до світанку. У Річарда від втоми боліла голова. Келен наполягла на тому, щоб він трохи поспав, поки вона постереже. Річард не хотів спати. Так приємно було тримати її в обіймах. Але він був занадто змучений, щоб сперечатися.

Келен легенько потрясла його за плече. Уже розвиднілось. Тьмяне світло ледве-ледве пробивалося крізь густий туман. Світ здавався маленьким і тісним. Вода, яка кишіла гниючими рослинами, зрідка булькала. У трясовині йшло своє невидиме очам життя. На Річарда і Келен, не кліпаючи, втупилася пара чорних очей, майже нерозпізнаваних на тлі чорної ряски.

— Гончі пішли, — сказала Келен. За ніч вона трохи обсохла.

— Давно? — Запитав Річард, протираючи очі.

— Хвилин двадцять, може, тридцять тому. Коли стало світати, вони поспішно зірвалися з місця і побігли.

Келен простягнула йому чашку гарячого чаю. Річард здивовано подивився на неї.

— Я тримала його над свічкою, поки він не нагрівся, — посміхнулася вона.

Річард здивувався її винахідливості. Келен простягнула йому жменю сушених фруктів і сама взялася за їжу. Річард помітив біля її ніг бойову сокиру і подумав, що вона вміє нести варту.

Дощ не переставав. Час від часу тишу порушував різкий, дзвінкий пташиний крик. Здалеку ніби йому у відповідь чулося квакання жаб. Над водою вилася мошкара.

— Як Зедд і Чейз? — Запитав Річард.

Вона затрималася з відповіддю.

— Зедд дихає рідше.

Річард швидко підійшов до старого. Той здавався майже мертвим. Риси обличчя загострилися, шкіра набула попелястого відтінку. Він поклав руку до грудей Чарівника і відчув, що серце б'ється рівно, хоч дихання дійсно стало рідше. Шкіру покривав холодний піт.

— Думаю, на сьогодні ми від гончих урятовані. Краще швидше рушити в дорогу і постаратися знайти лікаря, — сказав він.

Річард знав, що Келен боїться змій — він їх теж боявся і зізнався їй в цьому, — але вона не дозволила страху оволодіти собою. Келен повірила словами Річарда, що змії не ризикнуть підпливти близько до меча, і без коливань попрямувала до води, коли він сказав, що пора. Їм довелося двічі перетнути водний простір. Спочатку — з Зеддом і Чейзом, потім — з матеріалом для носилок, які можна було зібрати лише на стежці.

Вони причепили держаки до коней, але поки стежка вела по драговинні, волокуші були марні. Із землі на кожному кроці виступало коріння — хворі могли вилетіти і задихнутися. Довелося їх везти знову в сідлах, поки дорога не стане кращою.

Драговина скінчилася. Сонце стояло вже високо. Вершники зупинилися, щоб перекласти друзів на носилки і прикрити їх ковдрами і непромокаючою тканиною. Річард з радістю переконався, що його розрахунок виявився вірним. Носилки нітрохи не уповільнювали руху. Вони легко ковзали по дорожній грязюці. Річард і Келен поснідали прямо на ходу, передаючи один одному їжу. Вони зупинилися на хвилину, щоб перевірити, як ідуть справи у Зедда і Чейза, і продовжили шлях. Дощ не припинявся.

Незадовго до настання сутінків вони під'їхали до Південного Пристанища. Село було скопищем ветхих халуп і халуп, збитих на швидку руку. Здавалося, селище відвернулося від дороги, ховаючись від цікавих очей. Жодна з халуп ніколи не знала фарби. Подекуди на дахах красувалися бляшані латки, по яких гучно тарабанив дощ. Посеред усього цього безладу стояв склад, поруч з ним височіла двоповерхова будівля. Кривий напис свідчив, що це трактир. Назва була відсутня. З вікон лилося жовте світло — єдина яскрава пляма на тлі сірості і запустіння. Біля стін трактиру валялися купи непотрібу, тільки біля самих дверей чиясь дбайлива рука розгребла сміття.

— Не відходь від мене, — сказав Річард, як тільки вони спішилися. — Народ тут небезпечний.

Келен загадково посміхнулася.

— Я до таких звикла.

Річард задумався над її словами, але не став задавати питань.

Як тільки вони увійшли до шинку, розмови разом стихли. Всі повернулись в їхній бік. Трактир виявився саме таким, як і уявляв собі Річард. Масляні лампи освітлювали кімнату, наповнену їдким тютюновим димом. Грубо збиті столи стояли в повному безладді. Деякі з них були всього лише бочками, на які поклали дошки. Стільців не було взагалі. Тільки лавки. Закриті двері зліва, мабуть, вели на кухню. Справа, в темряві, виднілися сходи, позбавлені перил. Підлога, на якій серед сміття були протоптані доріжки, була заляпана і запльована.

У шинку зібралися бродяги, мисливці і нероби. Величезного зросту, з довгими нечесаними бородами. У залі пахло елем, потом і димом.

Келен стояла поруч з Річардом, гордо розправивши плечі. Не так-то просто було її налякати. Річард сказав собі, що так і повинно бути. Вона виділялася серед цього наброду, як золоте кільце на пальці у жебрака. Поведінка Келен привела присутніх у ще більше замішання.

Коли дівчина відкинула капюшон, на обличчях появилися усмішки, які оголили жовті зламані зуби. Жадібні погляди не відповідали посмішкам. Річард пошкодував, що Чейз без свідомості.

Всередині у нього все похололо. Він зрозумів, що сутичка неминуча.

До них підійшов високий товстун. Поверх безрукавки на ньому красувався фартух, який, ймовірно, ніколи не вирізнявся білизною. Його гладко виголена голова відбивала світло ламп, а буйна рослинність на руках змагалася з бородою. Товстун витер руки об сальну ганчірку і перекинув її через плече.

— Чим можу служити? — Сухо запитав він, немов би перекочуючи язиком дерев'яну тріску.

Річард усім своїм виглядом показав, що не потерпить грубості.

— У місті є лікар?

Шинкар кинув погляд на Келен, потім знову подивився на Річарда.

— Ні.

Річард зауважив, що, на відміну від інших, у шинкаря при погляді на Келен не заблищали хижо очі. Це вже про щось говорило.

— Нам потрібна кімната. — Річард знизив голос. — Там, на вулиці, залишилися двоє наших друзів. Вони поранені.

Товстун перекотив в роті тріску і склав руки на грудях.

— Мені не потрібні неприємності.

— Мені теж, — з неприхованою загрозою виголосив Річард.

Лисий окинув Річарда критичним поглядом, затримавшись на мить на мечі. Він подивився Річарду в очі.

— Скільки вам треба кімнат? Трактир переповнений.

— Досить і однієї.

З-за столу, що стояв посеред залу, піднявся здоровань. З-під копиці засаленого рудого волосся дивилися жовті, близько посаджені очі. Пишна борода наскрізь просякла елем. Через плече в нього була перекинута вовча шкура. Долоня лежала на ручці ножа.

— Дорогу ж повію ти сюди притягнув, приятель, — сказав рудий. — Сподіваюся, ти не станеш заперечувати, якщо ми прийдемо до тебе в гості і пустимо її по колу?

Річард зміряв рудого поглядом. Він зрозумів, що виклик може закінчитися тільки бійкою. Не зводячи з рудоволосого очей, він повільно, дуже повільно потягнувся до меча. Не встиг він доторкнутися до нього, як в ньому скипіла лють.

Сьогодні він уб'є людину.

І не одну.

Річард мертвою хваткою стиснув оброблений філігранню ефес. Пальці побіліли від напруги. Келен наполегливо потягнула його за рукав. Вона тихо вимовила його ім'я, злегка підвищивши тон в кінці. Так зазвичай говорила мати, коли хотіла попередити його про щось. Річард кинув на неї швидкий погляд. Келен обдарувала рудоволосого нудотною посмішкою.

— Хлоп'ята, ви помилилися, — хрипло сказала вона. — Бачте, у мене сьогодні вихідний. Я сама зняла його на ніч. — Вона грюкнула Річарда по заду. Сильно. Він був так приголомшений, що застиг на місці. Не зводячи з рудоволосого очей, вона провела язиком по губах. — Але якщо він не відпрацює заплачених грошей, тоді ти будеш першим, кого я гукну замість нього. — Вона багатообіцяюче посміхнулася.

Настала томлива тиша. Річард щосили стримував бажання оголити меч. Затамувавши подих, він чекав реакції на слова Келен. Та все посміхалася рудому такою усмішкою, яка тільки ще більше дратувала Річарда.

В очах рудоволосого вирішувалося питання: життя і смерть. Всі завмерли. На лиці здорованя розповзлася широка посмішка. Трактир наповнився сміхом, свистом і схвальними вигуками. Рудий опустився на лаву. Відновилися перервані розмови. На Річарда і Келен більше не звертали уваги. Річард полегшено зітхнув. Шинкар відвів їх в сторону. Він з повагою подивився на Келен.

— Дякую, пані. Я радий, що голова у вас працює швидше, ніж рука вашого друга. Може, це й не дуже вартісний трактир, але він мій, і мені хотілося б зберегти його в цілості.

— Немає за що, — відповіла Келен. — У вас знайдеться для нас кімната?

Шинкар знову перекотив язиком тріску.

— Нагорі, праворуч по коридору, в самому кінці, є кімната із засувом.

— Зовні залишилися двоє наших друзів, — сказав Річард. — Мені знадобиться допомога, щоб віднести їх наверх.

Шинкар кивнув у бік сидить за столами наброду.

— Краще, щоб ці хлопці не бачили, що ви пов'язані з пораненими товаришами. Піднімайтеся-ка краще в кімнату. Вони всі від вас цього чекають. Мій син зараз на кухні. Ми принесемо ваших друзів по чорних сходах. Ніхто нічого не дізнається. — Річарду ця пропозиція прийшлася явно не по душі. — Доведеться тобі, друже, мені довіритися, — тихо додав шинкар, — інакше твої друзі можуть постраждати. До речі, мене звуть Білл.

Річард глянув на Келен. Її обличчя було непроникне. Він зустрівся очима з шинкарем. Ця людина не здавалася суворою і впертою, але вона не виглядала і хитруном. І все ж на карту поставлено життя його друзів. Річард постарався надати голосу загрозливих ноток.

— Гаразд, Білл. Ми зробимо, як ти пропонуєш.

Білл злегка посміхнувся і кивнув, перекотив тріску в інший кут рота.

Річард і Келен піднялися в кімнату і стали чекати. Через низьку стелю кімната здавалася дуже незатишною. Стіл, ліжко, запльовані стіни, чадяча лампа. Жодного вікна. Огидний сморід. Келен опустилася на ліжко. Річард почав міряти кімнату кроками. Дивлячись на нього, і Келен відчулала себе незатишно. Нарешті Річард підійшов до неї.

— Я не можу повірити в те, що ти це зробила.

Вона піднялася і подивилася йому в очі.

— Головне — результат, Річард. Якби я не втрутилася, ти наразив би нас на небезпеку. Через дрібницю.

— Але ці люди подумають…

— Тебе турбує, що вони подумають?

— Ні… але… — Він відчув, що червоніє.

— Я присягнулася віддати життя в захист Шукача. І я піду на все, щоб захистити тебе. — Вона багатозначно подивилася на нього, піднявши брову. — На все.

Зовсім розгублений, він шукав спосіб висловити обурення. Але водночас йому не хотілося, щоб це виглядало так, ніби він на неї злиться. Річард стояв на краю прірви. Одне невірне слово, і він зробить крок через край. І буде дуже важко повернутися. Річард все ще відчував, як кров стукає у нього в скронях, закликаючи до насильства. Важко було зрозуміти, яким чином лють затьмарила йому розум, ще важче було пояснити це Келен. І все ж, дивлячись у її зелені очі, він відчув, як гнів стихає.

— Річард, ти повинен пам'ятати про те, хто ти.

— Не зрозумів?

— Даркен Рал. Ось що має тебе турбувати. Ті люди, внизу, нас не стосуються. Ми повинні просто пройти повз них. Не більше того. Не турбуйся про них. Не варто. Направ всі сили на нашу справу.

Він глибоко зітхнув і кивнув.

— Ти права. Прости мене. Ти зробила сміливий вчинок, хоча мені це й не сподобалося.

Вона обняла Річарда і поклала голову йому на груди. У двері тихенько постукали. Переконавшись, що це Білл, Річард відсунув засув. Шинкар з сином внесли Чейза і дбайливо опустили його на підлогу. Коли син, довготелесий юнак, побачив Келен, він раптом відчув, що безнадійно закохався. Хоч Річард і розумів його, він все ж не міг цього схвалити.

— Це мій син, Ренді, — Білл тицьнув у нього пальцем.

А Ренді, як заворожений, дивився на Келен. Білл повернувся до Річарда, витираючи лисину тією самою брудною ганчіркою, яка бовталася в нього на плечі. В роті шинкаря все ще була тріска.

— Ти не сказав, що твій друг — Делл Брендстон.

— У чому проблема? — До Річарда повернулася колишня підозрілість.

Білл посміхнувся.

— Не в мені. У нас з вартовим кордону були деякі розбіжності, але він чесна людина. Він не приносить мені неприємностей. Іноді зупиняється тут, коли приїжджає у справах. Але якщо ті хлопці, внизу, дізнаються, що він тут, то розірвуть його на шматки.

— Спробують розірвати… — Поправив Річард.

Білл посміхнувся.

— Ми принесемо його.

Як тільки вони вийшли, Річард простягнув Келен дві срібні монети.

— Коли вони повернуться, дай одну хлопчиську і попроси його відвести наших коней на конюшню і як слід за ними доглянути. Скажи, що якщо вночі він їх постереже, а до світанку приготує в дорогу, ти додасиш ще одну.

— А чому ти думаєш, що він погодиться?

Річард посміхнувся.

— Не хвилюйся, якщо ти попросиш — зробить. Просто посміхнися йому.

Повернувся Білл, несучи на спині Зедда. Ренді йшов слідом, тягнучи дорожні мішки. Білл обережно опустив вартового на підлогу поруч з Чейзом. Він глянув на Річарда з-під кошлатих брів і повернувся до сина.

— Ренді, принеси дамі таз і глечик з водою. І рушник. Чистий рушник. Вона, мабуть, хоче вмитися.

Ренді позадкував, посміхаючись і плутаючись у власних ногах. Білл подивився йому вслід і повернувся до Річарда. Він довго розглядав гостя, навіть вийняв з рота тріску.

— Ці двоє дуже погані. Не стану питати, що з ними сталося, хлопець з головою не став би розповідати, а ти, я думаю, хлопець з головою. У нас тут немає лікаря, але поблизу є дехто, хто зможе допомогти. Це Еді. Її прозвали кістяною жінкою. Багато її бояться. Ті, внизу, і близько б до неї не підійшли.

Річард згадав, що Чейз називав Еді другом. Він насупився.

— Чому?

Білл кинув погляд на Келен і, примружившись, знову подивився на Річарда.

— Вони дуже забобонні. Думають, що Еді приносить нещастя. Та й живе вона біля самого кордону. Кажуть, що ті, хто припав їй не по вподоби, чомусь помирають. Зауваж, я не стверджую, що це правда. Сам я в це не вірю. Швидше за все вони це придумали. Вона не знахарка, але я знаю людей, яким вона допомогла. Може, їй вдасться допомогти вашим друзям. Принаймні, будемо на це сподіватися. Інакше вони довго не протягнуть.

Річард провів долонею по волоссю.

— А як нам знайти кістяну жінку?

— Звернете за стайнею, потім стежкою наліво. Це в чотирьох годинах їзди.

— А чому ти нам допомагаєш? — Запитав Річард.

Білл посміхнувся і склав руки на грудях.

— Давайте вважати, що я допомагаю вартовому кордону. Він тримає в узді декого з моїх постійних відвідувачів. До того ж охоронці кордону забезпечують мені деякий прибуток. Від держави. Тут поруч мій склад. Якщо Чейз видряпається, просто скажи, що я допоміг зберегти йому життя. — Він реготнув. — Уявляю його досаду.

Річард посміхнувся. Він зрозумів, що хотів сказати Білл. Чейз не любив, коли йому допомагають. Білл дійсно знав Чейза.

— Я подбаю про те, щоб він дізнався, що ти врятував йому життя. — Шинкар, здавалося, зрадів. — Тепер про цю жінку. Якщо вона живе одна, та ще біля кордону, і я збираюся просити її про допомогу, то, думаю, було б непогано, якщо б я їй дещо привіз. Ти не міг би зібрати для неї трохи припасів?

— Звичайно. Я визнаний постачальник, мене постачають з оленячих Земель. Звичайно, грабіжники-постачальники деруть податки. Я можу занести це в конторську книгу, щоб уряд розщедрився. Якщо, звичайно, це офіційне доручення.

— Офіційне.

Повернувся Ренді з тазом, водою і рушниками. Келен вклала йому в руку срібну монету і попросила доглянути за кіньми. Він повернувся за дозволом до батька. Білл кивнув.

— Тільки скажіть мені, який з коней ваш, і я особливо подбаю про нього, — з широкою посмішкою попросив Ренді.

— Вони всі мої, — посміхнулася у відповідь Келен. — Подбай про всіх. Від них залежить моє життя.

Лице Ренді стало серйозним.

— Можете на мене покластися. — Він позадкував до дверей і, коли залишилася видна тільки його голова, додав: — Я хочу, щоб ви знали: я не вірю жодному слову з того, що базікають про вас внизу. Я їм так і сказав.

Келен мимоволі посміхнулася.

— Дякую, але не варто через мене ризикувати. Тримайся, будь ласка, подалі від цих людей. І не кажи, що розмовляв зі мною, це тільки розпалить їх.

Ренді посміхнувся, кивнув і зник з очей. Білл закотив очі і потряс головою, з посмішкою повернувшись до Келен.

— Подумайте, може, вам залишитися і вийти заміж за мого сина? Йому б не завадило одружитися.

В очах Келен промайнув дивний вираз болю і переляку. Вона опустилася на ліжко і втупилася в підлогу.

— Це просто жарт, дівчинко, — вибачаючись, сказав Білл і повернувся до Річарда. — Я принесу вечерю. Варену картоплю і м'ясо.

— М'ясо? — З підозрою запитав Річард.

— Не хвилюйтеся, — хихикнув Білл. — Вже вас я не ризикну годувати тухлим м'ясом. Це може коштувати мені голови.

Через кілька хвилин він дійсно повернувся, поставивши на стіл дві паруючих миски.

— Дякую за допомогу, — сказав Річард.

Білл підняв брову.

— Не турбуйтеся, я все впишу в конторську книгу та вранці принесу її вам на підпис. В Хартленді ваш підпис знають?

— Сподіваюся. — Річард посміхнувся. — Мене звати Річард Сайфер. Мій брат — Перший Радник.

Білл здивовано закліпав.

— Прошу пробачення. Не за те, що ваш брат — Перший Радник. Прошу вибачення, що не знав. Я влаштував би вас трохи краще. Ви можете зупинитися в моєму будинку. У нас не багато, але краще, ніж тут. Я прямо зараз перенесу ваші речі…

— Білл, все в порядку. — Річард підійшов до шинкаря і поклав руку йому на спину. Тепер господар виглядав не так загрозливо. — Перший Радник не я, а мій брат. Кімната відмінна. Все чудово.

— Ви впевнені? Все? Ви ж не надішлете сюди військо?

— Ти нам дійсно дуже допоміг. До того ж я не маю ніякого відношення до війська.

Його слова не переконали Білла.

— Ви тут з головним вартовим кордону.

— Він мій друг, — тепло посміхнувся Річард, — вже багато років. І старий теж. Вони просто мої друзі.

Очі Білла просвітліли.

— Ну, якщо це правда, то, може, мені додати в конторську книгу ще пару кімнат? Це буде виглядати, ніби ви провели ніч в різних кімнатах.

Не перестаючи посміхатися, Річард поплескав господаря по спині.

— Це було б неправдою. Я не стану під цим підписуватися.

Білл зітхнув і розплився в усмішці.

— Значить, ти дійсно друг Чейза. — Він схвально кивнув. — Тепер я тобі вірю. Скільки я його знаю, мені так і не вдалося вблагати його внести пару зайвих рядків в конторську книгу.

Річард вклав у руку шинкаря срібну монету.

— Але ось це було б справедливо. Я ціную те, що ти для нас робиш. І оціню ще більше, якщо сьогодні ввечері ти розведеш ель водою. А то ж вони можуть і померти від надмірного пияцтва. — Білл розуміюче посміхнувся. — У тебе небезпечні відвідувачі, — додав Річард.

Шинкар подивився йому в очі, перевів погляд на Келен і знову на Річарда.

— Сьогодні дійсно небезпечні, — погодився він.

Річард пильно подивився на нього.

— Якщо сьогодні вночі хтось спробує вломитися в ці двері, вб'ю, не замислюючись.

Білл довго не зводив з нього погляду.

— Я подбаю про те, щоб цього не сталося, нехай навіть мені доведеться для цього стравити хлопців один з одним. — Він попрямував до дверей. — Сідайте за стіл, вечеря холоне. І подбай про даму, у неї є голова на плечах, — він повернувся до Келен і підморгнув, — і гарненька.

— І ще, Білл. Кордон валиться. Через пару-трійку тижнів він зникне зовсім. Подбай про себе.

Шинкар зі свистом втягнув у себе повітря. Тримаючись за ручку дверей, він довго дивився Річарду в очі.

— Думаю, що Рада не того брата зробила Першим Радником. Але вони не були б радниками, якщо б стали думати, про що слід. Я прийду вранці. Як тільки розвидниться і можна буде вирушати в дорогу.

Коли він пішов, Річард і Келен сіли поруч на низький ослін і взялися за вечерю. Кімната була ближче до чорного ходу, а народ внизу шумів в залі біля фасаду, так що навколо було тихіше, ніж Річард міг припускати. Знизу долинав тільки приглушений гул завсідників корчми. Їжа виявилася кращою, ніж можна було сподіватися. А може, вони просто здорово зголодніли. Постіль теж виглядала спокусливо, бо він смертельно втомився. Келен це помітила.

— Минулої вночі ти спав лише годину або дві, так що вартувати буду я. Якщо ці хлопці все ж надумають до нас піднятися, їм доведеться спершу набратися хоробрості. Але якщо це все ж станеться, краще б тобі трохи відпочити.

— А що, коли відпочинеш, вбивати легше? — Річард тут же розкаявся в власної різкості. Він не хотів цього. Він відчув, що стискає вилку так, ніби це меч.

— Вибач мене, Річард, — Келен ганяла картоплину виделкою по тарілці. Вона говорила ледь чутним шепотом: — Мені так шкода, що тебе в це все втягнули. Я не хочу, щоб тобі довелося вбивати людей. Я не хотіла, щоб ти вбив когось з тих, внизу. Ось чому я так вчинила. Щоб тобі не довелося вбивати.

Він дивився на Келен, яка мовчки споглядала власну тарілку. Серце розривалося при вигляді тієї муки, яка читалася на її обличчі. Річард жартівливо штовхнув її в плече.

— Як би там не було, але я ні за що на світі не відмовився б від цієї подорожі. Адже зі мною — друг.

Келен помітила краєм ока його усмішку і усміхнулася у відповідь. Притулившись на мить до його плеча, вона підчепила виделкою останню картоплину. Від її усмішки на душі у Річарда стало тепліше.

— Чому ти хотів, щоб я попросила хлопця подбати про коней?

— Результат. Ти говориш, головне — результат. Бідний хлопчина в тебе закохався. Він подбає про коней краще, ніж ми б самі це зробили. Адже його попросила ти. — Келен недовірливо подивилася на нього. — Ти справляєш враження на чоловіків, — запевнив її Річард.

Її усмішка згасла. На обличчі знову з'явилося загнаний вираз. Річард зрозумів, що занадто близько підійшов до її таємниці, і не став більше нічого говорити. Коли вони покінчили з вечерею, Келен підійшла до тазика, вмочила в воду краєчок рушника і попрямувала до Зедда. Вона дбайливо протерла Чарівникові обличчя і подивилася на Річарда.

— Все так само. Будь ласка, Річард, лягай спати, я постережу перша, добре?

Він кивнув, опустився на ліжко і через кілька секунд заглибився в сон. Келен розбудила його ближче до ранку. Коли вона заснула, Річард вмився холодною водою, намагаючись остаточно прогнати сон, сів на лавку і, притулившись до стіни, став чекати, готовий до будь-яких неприємностей. Він смоктав сушені фрукти, намагаючись позбавитися від неприємного присмаку в роті.

За годину до сходу сонця пролунав нетерплячий стук у двері.

— Річард, — покликав приглушений голос, — це Білл. Відчини. У нас неприємності.

16

Річард поквапився відчинити. Келен, протираючи очі, скочила з ліжка. Вона схопилася за ніж. Важко дихаючи, Білл протиснувся всередину і притулився до дверей. На лобі в нього виступили краплі поту.

— Що? Що трапилося? — Запитав Річард.

— Усе було спокійно, — видихнув Білл, — поки не з'явилися два хлопці. Невідомо звідки. Здорові. Шиї товсті. Світловолосі. Досить симпатичні. Озброєні до зубів. Таким краще на очі не потрапляти. — Він важко дихав.

Річард кинув швидкий погляд на Келен. Не було ніяких сумнівів в тому, хто ці люди. Ясно, що тих неприємностей, які Чарівник наслав на Квод, виявилося недостатньо.

— Двоє? — Перепитав Річард. — Ти впевнений, що не більше?

— Я бачив, як увійшли двоє, але й цього вистачило. — Очі Білла неспокійно поглядали з-під навислих брів. — Один — весь пошарпаний. Одна рука на перев'язі, на іншій — сліди від кігтів. Хоча не дуже-то вони його турбують. Як би там не було, вони почали розпитувати про жінку, яка, по їхньому опису, дуже схожа на цю даму. Тільки вони говорили, що вона одягнена в біле плаття. Молодці попрямували до сходів, але тут піднялася сварка. Кожен хотів бути першим. Ваш рудий друг стрибнув на того, з перев'язаною рукою, і перерізав йому горло від вуха до вуха. Зате його друг одним махом скосив півдюжини моїх завсідників. Ніколи такого не бачив. І раптом, ніби його тут і не було, зник, розчинився. Тільки кров всюди. Ті, що залишилися, зараз сперечаються, хто перший у черзі на… — Білл глянув на Келен і провів рукою по лобі. — Ренді виводить коней до заднього ганку, доведеться вам негайно вирушити в дорогу. Їдьте до Еді. Через годину зійде сонце. Гончі можуть дістатися тільки години через дві, так що ви в безпеці. Якщо, звичайно, не будете зволікати.

Річард схопив Чейза за ноги, Білл — за плечі. Звелівши Келен замкнути двері і зібрати речі, вони з Чейзом на руках спустилися по чорних сходах і вийшли у двір, в дощ і темряву. Падаюче з вікон світло відбивалося в калюжах, кидаючи золотаві відблиски на мокрі боки коней. Ренді неспокійно чекав, тримаючи коней за вуздечку. Вони опустили Чейза на носилки і, намагаючись ступати якомога тихіше, побігли вгору по сходах. Білл перекинув через плече Зедда. Річард і Келен накинули плащі і взялии дорожні мішки. Всі втрьох: Білл, Річард і Келен, вихором спустилися по сходах і вибігли у двір.

Переступивши через поріг, вони мало не наступили на розпростертого на землі Ренді. Піднявши очі, Річард побачив рудоволосого з ножем у руці. Той зробив випад. Річард відсахнувся, ледь уникнувши удару. Рудий повалився обличчям в бруд. Оскаженілий, він з вражаючою швидкістю піднявся на коліна і тут же завмер, побачивши в дюймі від свого носа вістрі меча. Повітря наповнився металевим дзвоном. З рудих пасм стікали бруд і вода. Річард легенько повернув меч і плазом вдарив рудого по голові. Той осів в бруд.

Білл уклав Зедда на носилки. Келен схилилася над Ренді. Одне його око заплило, дощ періщив по обличчю. Юнак застогнав, але побачивши здоровим оком Келен, тут же посміхнувся. Зрадівши, що Ренді дешево відбувся, Келен рвучко обняла його і допомогла піднятися на ноги.

— Він стрибнув на мене, — вибачаючись сказав Ренді. — Пробачте мені.

— Ти хоробрий юнак. Тобі нема за що просити вибачення. Спасибі, що допоміг нам. — Вона повернулася до Білла. — І тобі теж.

Білл посміхнувся і кивнув. Зедда і Чейза швидко накрили ковдрами і непромокаючою тканиною. Дорожні мішки приторочили до сідел. Білл сказав, що припаси для Еді вже прив'язані до сідла вартового кордону. Річард і Келен скочили на коней. Келен кинула Ренді срібну монетку.

— Це тобі, як я обіцяла, — сказала вона. Ренді зловив монетку і посміхнувся.

Річард нахилився, потиснув Ренді руку і від усієї душі подякував хлопцеві, потім повернувся до Білла.

— Послухай! Я хочу, щоб ти все заніс в конторську книгу. Внеси туди весь збиток, витрачений час, заподіяні неприємності і так далі, навіть пам'ятники на могилу. Я хочу, щоб ти вніс туди і справедливу плату за порятунок наших життів. А якщо радники відмовляться платити, поясни їм, що врятував життя братові Першого Радника, і Річард Сайфер сказав, що якщо вони не заплатять, то він сам знайде винного і виставить його голову на спис на галявині перед будинком старшого брата!

Білл кивнув і засміявся, заглушаючи шум дощу. Річард натягнув поводи, притримуючи нетерплячого коня. Поглянувши на рудоволосого, що лежав без свідомості в калюжі, він відчув прилив гніву.

— Я не вбив його тільки тому, що він покінчив з негідником, ще гіршим, ніж він. Сам того не бажаючи, він врятував життя Келен. Але він винен у вбивстві, замаху на вбивство і замаху на згвалтування. Думаю, поки він не прокинувся, тобі слід його повісити.

— Гаразд. — Білл серйозно подивився на Річарда.

— Не забудь, що я говорив про кордон. Насуваються страшні біди. Подбай про себе.

Білл глянув Річарду в очі і сказав, поклавши волохату руку на плече сина:

— Ми не забудемо. — Він посміхнувся.

— Слава Шукачеві!

Річард здивовано подивився на шинкаря і посміхнувся. Усмішка злегка остудила його лють.

— Коли я тебе побачив, — зауважив він, — то подумав, що хитруном тебе не назвеш. Тепер я бачу, що помилився.

Річард і Келен натягнули капюшони і направили коней в темряву, до оселі Кістяної жінки.

Незабаром пелена дощу приховала вогні Південного Пристанища. Мандрівникам довелося відшукувати дорогу в темряві. Коні Чейза обережно вибирали шлях, строго слідуючи вигинам стежки: вишколені правоохоронцями кордону, вони були добрими помічниками в нічній подорожі. Світанок безуспішно боровся з тривалою ніччю. Хоча Річард знав, що сонце вже давно зійшло, а світ все ще висів в напівтемряві, загубившись між днем і ніччю в сірому примарному ранку. Дощ охолодив праведний гнів Шукача.

Річард і Келен знали, що останній з Кводу бродить десь поруч, і постійно оглядалися, готові в будь-яку хвилину зустрітися з небезпекою. Вони знали, що рано чи пізно доведеться з ним зіткнутися. Невизначеність заважала Річарду зосередитися. Він не міг не думати про слова Білла. Думка про те, що якщо не знайти допомогу, Зедд і Чейз довго не протягнуть, не переставала мучити Річарда. Якщо Еді не допоможе, він просто не знає, що робити далі. Якщо вона не зможе допомогти, його друзі помруть. Річард не уявляв собі світ без Зедда. Без його трюків, без його порад, без його допомоги світ стане порожнім. Він відчув клубок у горлі. Зедд порадив би турбуватися не про те, що може бути, а про те, що є.

Але те, що є — не набагато краще. Батько убитий. Даркен Рал ось-ось заволодіє останньою скринькою. Двоє кращих друзів — на волосок від смерті. Він наодинці з тією, яку любить і яку не повинен любити. Келен все ще приховує від нього свою таємницю.

Річард відчував, що у неї в душі йде постійна боротьба. Іноді, коли йому здавалося, що він стає ближчим до неї, в її очах читався біль. Скоро вони опиняться в Серединних Землях, де всі знають, хто вона така. Йому хотілося, щоб Келен розповіла йому все сама: було б занадто боляче дізнатися її таємницю від когось іншого. Якщо вона в самий найближчий час нічого йому не розповість, він повинен буде сам її запитати. Подобається йому це чи ні, але поставити це питання доведеться.

Річард настільки поринув у свої думки, що не помітив, як пройшло майже чотири години. Потоки дощу заливали ліс. Крізь густий туман ледь виднілися темні стовбури. Мох на деревах здавався живим. Ворсистий, зелений, він покривав стовбури, нижні гілки, слався по землі вздовж коренів. Лишайники на придорожніх каменях намокли і відливали іржею. Місцями вода заливала стежку, перетворюючи її в дзюркотливий струмок. Носилки, на яких лежав Зедд, піднімали бризки, натикаючись на корені і вибоїни. Коли вони їхали по особливо нерівному ділянці, голова старого моталася з боку в сторону. Іноді ноги Зедда виявлялися в якомусь дюймі від води.

В нерухомому повітрі Річард вловив солодкий запах палаючого дерева. Березові дрова. Йому здавалося, що місцевість невловимо змінилася. Ліс виглядав як і раніше, і все ж щось було не так. Дощ падав з тихим пошаною до лісу. Все навколо було первозданним, недоторканим. Річард відчував себе чужаком, які порушили спокій століть. Йому захотілося сказати щось Келен, але він відчував, що в цих місцях розмова була б святотатством. Тепер він зрозумів, чому завсідники трактиру не любили тут показуватися. Їх недобра присутність була насильством над віковічним лісом.

Вони під'їхали до будинку, який настільки злився з ландшафтом, що його важко було помітити. Клоччя диму піднімалися з труби і розчинялися в туманному повітрі. Колоди, з яких був складений будинок, почорніли від часу і мало чим відрізнялися від оточуючих будинок стовбурів дерев. Зруб, покладений прямо на землю, здавалося, виростав з неї, а дерева, що підносилися над ним, нагадували мовчазних хранителів його спокою. Дах покривало листя папороті. Над дверима і ганком, досить широким, щоб на ньому могли поміститися двоє або троє коней, нависав козирок. З фасаду було зроблено маленьке квадратне віконце, ще одне виднілося з того боку, де стояв Річард. Фіранок на вікнах не було.

Перед будинком росли папороті, які розмірено коливалася під дощовими краплями. Блідо-зелене листя намокло і яскраво блищало. Крізь гущавину рослин вилася вузенька стежина.

У заростях, посеред стежки, стояла висока жінка. Вища, ніж Келен, але все ж нижче Річарда. Вона була в простому золотисто-коричневому платті з грубої тканини з червоно-жовтими знаками і візерунками навколо шиї. Чорне пряме волосся, трохи прибите сивиною, розчесане на прямий проділ, спускалося до підборіддя. Роки не стерли величі з її постарілої особи. Жінка спиралася на милицю: у неї була тільки одна нога. Річард зупинив коня прямо перед нею.

Очі жінки були зовсім білими.

— Я бути Еді. Ким бути ви? — При звуках її низького, хрипкого голосу у Річарда по спині побігли мурашки.

— Четверо друзів, — поважно відповів Річард. Дрібний дощ падав тихою скоромовкою. Він чекав.

Обличчя жінки було поборознено зморшками. Вона поставила перед собою милицю і поклала на неї руки. Тонкі губи Еді розтягнулися в легкій посмішці.

— Один друг, — проскреготала вона. — Троє, небезпечних людей. Мені вирішувати, друзі вони чи ні. — Вона кивнула у відповідь власним думкам.

Річард крадькома обмінявся поглядом з Келен. Настороженість зникла. Верхи на коні він відчував себе ніяково, ніби говорити з нею зверху вниз означало неповагу. Річард спішився. Келен наслідувала його приклад. Стискаючи в руці поводи, він пройшов кілька кроків і зупинився перед конем. Келен встала позаду нього.

— Я Річард Сайфер. Це мій друг. Келен Амнелл.

Жінка вивчала білими очима його обличчя. Річард не знав, чи здатна вона бачити. Це здавалося йому неможливим. Вона повернулась до Келен і вимовила кілька слів незрозумілою Річарду мовою. Келен подивилася старій жінці в очі і схилила голову.

Це означало привітання. Шанобливе вітання. Річард не вловив слів КЕЛЕН або АМНЕЛЛ. Він відчув холодок.

До Келен звернулися по всіх правилах, вимовивши її титул.

Він досить добре знав Келен, щоб по тому, як вона стоїть, випрямивши спину і гордовито відкинувши голову, здогадатися, що та насторожилася. Дійсно насторожилася. Будь вона кішкою, спина її вигнулась б дугою, а шерсть встала дибки. Дві жінки дивилися один одному в очі. На мить кожна забула про вік. Вони оцінювали одна в одній ті якості, про які він нічого не знав. Ця жінка могла заподіяти їм зло, і Річард знав, що меч тут не допоможе.

Еді повернулась до Річарда.

— Принеси слова прохання, Річард Сайфер.

— Нам потрібна твоя допомога.

— Це правда, — кивнула Еді.

— Наші друзі поранені. Один з них, Делл Брендстон, говорив, що він твій друг.

— Це правда, — повторила Еді скрипучим голосом.

— Інша людина, в Південному Пристанищі, говорила нам, що ти, можливо, в змозі допомогти їм. На знак подяки ми привезли тобі припаси. Ми подумали, що було б цілком справедливо що-небудь тобі привезти.

Еді подалася вперед.

— Брехня. — Вона вдарила милицею про землю. Річард і Келен відсахнулися.

Річард не знав, що сказати. Еді чекала.

— Це правда. Припаси тут. — Він повернувся, вказуючи на коня Чейза. — Ми подумали, що було б справедливо…

— Брехня! — Вона знову стукнула милицею.

Річард склав руки на грудях, в ньому піднімалося роздратування. Поки він тут грає в ігри, його друзі вмирають.

— Що брехня?

— «Ми» бути брехнею! — Вона ще раз стукнула милицею. — Ти бути один, хто думав запропонувати припаси. Не ти і Келен. Ти. «Ми» бути брехнею. «Я» бути правдою.

Річард розвів руками.

— Яка різниця? «Я», «ми», яке це має значення?

Вона дивилася на нього.

— Одне бути правдою, одне бути брехнею. Яка може бути різниця?

Річард знову склав руки на грудях і спохмурнів.

— Так, нелегко, напевно, доводилося Чейзу, коли він розповідав тобі свої байки.

Еді злегка посміхнулася.

— Це правда, — кивнула вона. Нахилившись вперед, вона зробила жест рукою. — Несіть ваших друзів в будинок.

Вона повернулась, підставила милицю під руку і пошкандибала до будинку. Річард і Келен, переглянувшись, попрямували до вартового кордону. Знявши з нього ковдру, Річард велів Келен взяти Чейза за ноги, а сам підхопив його за плечі. Коли вони перетягли Чейза через поріг, Річард відразу зрозумів, чому Еді прозвали кістяний жінкою.

На стінах висіло безліч різних кісток, які утворювали дивні візерунки. Не залишилося жодної вільної стіни. До однієї були прибиті полиці, заставлені черепами. Черепами невідомих Річарду звірів. Більшість — з довгими гострими зубами — виглядали страхітливо. «Принаймні жодного людського», — промайнуло у нього в голові. Деякі кістки були зібрані в намиста. Деякі перетворені в що-небудь корисне або прикрашені пір'ям і кольоровими намистинами. Навколо них на стіні були намальовані крейдою круги. У кутку валялася купа інших кісток, які, мабуть, не мали такої цінності. Над вогнищем висіло ребро завтовшки з руку Річарда, довжиною більше людського зросту. Навколо біліло стільки кісток, що Річард відчував себе, як в череві у дохлого хижака.

Поки вони влаштовували Чейза, Річард, не перестаючи, крутив головою. З Келен, Чейза, та й з нього самого стікали краплі води. Еді височіла над ним. Вона здавалася такою ж сухою, як і оточуючі її кістки. Річард тільки тепер зрозумів, як правильно вони вчинили, приїхавши сюди.

Він глянув на Келен.

— Я сходжу за Зеддом. — Це було скоріше питання, ніж твердження.

— Я допоможу принести припаси, — запропонувала вона, кинувши погляд на Еді.

Річард дбайливо поклав Зедда біля ніг кістяний жінки. Вони розклали припаси на столі. Покінчивши із справами, обидва підійшли до друзів і стали поруч з ними, роздивляючись кістки на стінах. Еді спостерігала за ними.

— Ким бути це? — Запитала вона, вказуючи на Зедда.

— Зеддікус Зул Зорандер. Мій друг, — відповів Річард.

— Чарівник, — відрізала Еді.

— Мій друг! — Гаркнув Річард, не в силах впоратися з власною люттю.

Білі, позбавлені зіниць очі Еді спокійно зустріли його погляд. Якщо Зедду зараз не допоможуть, він може померти. Річард був повний рішучості не допустити цього. Еді нагнулася до Річарда і приклала зморшкувату руку до його живота. Захоплений зненацька, він стояв нерухомо, а Еді повільно описувала рукою коло, ніби намагаючись щось намацати. Нарешті вона відвела руку і обережно поклала її поверх іншої, що спиралася на милицю. Еді підняла голову. Її губи розтягнулися ледь помітною усмішкою.

— Праведний гнів істинного Шукача. Добре. — Вона окинула поглядом Келен. — Ти можеш цього не боятися, дитя моє. Це бути гнівом істини. Це бути гнівом зубів. Добро не має потреби боятися його.

Спираючись на костур, Еді зробила крок до Келен і, поклавши руку їй на живіт, повторила свої дії. Потім склала руки на милиці і кивнула.

— У неї є вогонь. — Еді подивилася на Річарда. — Гнів палає і в ній. Але це бути гнівом мови. Тобі потрібно побоюватися його. Всі змушені побоюватися його. Він бути небезпечним, якщо коли-небудь вона дасть йому волю.

Річард з підозрою подивився на Еді.

— Не люблю загадок, в них занадто багато неясного. Якщо хочеш щось сказати, говори.

— Говори, — передражнила вона і примружилася. — Що сильніше, зуби чи язик?

Річард важко зітхнув.

— Очевидна відповідь — зуби. Значить, я вибираю язик.

Еді несхвально спохмурніла.

— Часом ти даєш волю своєму язику, коли цього робити не слід було б. Зупини його, — наказала вона сухим скреготливим голосом.

Річард злегка розгубився і замовк.

— Зрозумів? — Посміхнулася Еді.

— Ні. — Річард насупився.

— Гнів зубів бути силою через зіткнення. Насильством. Зіткненням. Сутичкою. Магія Меча Істини бути магією гніву зубів. Рубає. Розсікає. Гнів язика не вимагає дотику, але він теж бути силою. Такою ж силою. Він разить так само скоро.

— Я не впевнений, що зрозумів тебе, — сказав Річард.

Еді нахилилася. Довгі тонкі пальці потягнулися до Річарда і легенько торкнулися його плеча. Раптово в голові Річарда виникло бачення, яке було спогадом про вчорашній вечір. Він побачив завсідників корчми. Він стояв перед ними разом з Келен, а ті готувалися до бійки. Він стискав Меч Істини, сповнений рішучості зупинити їх. Знаючи, що допоможе тільки кровопролиття. Потім він побачив Келен, яка розмовляє з ними, зупиняє їх, стримуючу їх словами, проводячи язиком по губі, передаючи сенс без всяких слів. Вона остуджували їх запал, роззброювала їх, не торкаючись до них, творячи те, чого меч зробити не міг. Він почав розуміти, що хотіла сказати Еді.

Рука Келен різко метнулася вперед, перехопила зап'ясті Еді і відвела її пальці від плеча Річарда. У Келен в очах майнув небезпечний вогник, який не сховався від Еді.

— Я присягнулася захищати життя Шукача. Я не знаю, що ти робиш. Тобі доведеться пробачити мені зайву тривогу. Я не хочу проявляти неповагу, але не зможу пробачити собі, якщо не впораюся з цим завданням. Ми ризикуємо багато чим.

Еді опустила погляд на руку, що все ще стискала її зап'ястя.

— Я все розумію, дитя моє. Прости. Сама того не бажаючи, я дала тобі привід для занепокоєння.

Рука Келен, немов попереджаючи, затрималася ще на мить на зап'ясті старої і розтулилась. Еді знову поклала долоню на милицю. Вона перевела погляд на Річарда.

— Зуби і язик працюють разом. Так само і з магією. Ти володієш магією меча, магією зубів. Але це дає тобі і магію мови. Магія мови діє тому, що ти підтримуєш її магією меча. — Вона повільно повернула голову до Келен. — У тебе, дитино, є і те, і інше. Зуби і язик. Одне підтримує іншого.

— А що ж таке магія чарівників?

Еді задумливо подивилася на Річарда.

— На світі бути багато різної магії. Зуби і язик бути тільки двома. Чарівники знають усі, крім магії підземного світу. Чарівники використовують майже все з того, що їм відомо. — Вона опустила погляд на Зедда. — Він бути дуже небезпечним.

— Від нього я бачив тільки доброту і розуміння. Він великодушний.

— Це правда. Але все ж він небезпечний, — повторила Еді.

Річард вирішив не обговорювати це.

— А Даркен Рал? Ти чула про нього? Якою магією володіє він?

Очі Еді звузилися.

— О так, — прошипіла вона. — Я чула про нього. Він володіє всією магією, яка є у чарівників, і володіє магією, непідвладною чарівникам. Даркен Рал знає магію підземного світу.

У Річарда мороз пробіг по шкірі. Він хотів запитати, якою магією володіє Еді, але вирішив, що краще не варто. Тим часом кістяна жінка повернулась до Келен.

— Знай, дитино, що ти володієш справжньою силою мови. Ти ніколи не бачила її в дії. Якщо коли-небудь ти даси їй волю, то зробиш щось жахливе.

— Я не знаю, про що ти говориш, — сказала Келен, насупивши брови.

— Це правда, — кивнула Еді. — Це правда. — Вона потягнулася, обережно поклала руку на плече Келен і притягнула її до себе. — Твоя мати рано померла. Перш, ніж ти виросла. Перш, ніж ти досягла того віку, коли можна це зрозуміти.

— Навчи мене цієї магії, — напружено вимовила Келен.

— Не можу. Прости. Мені не дано зрозуміти, як вона діє. Це бути тим, чого тебе могла навчити тільки мати, коли ти ставала дорослою. І раз мати не навчила тебе, знання бути втраченим. Але сила ще бути тут. Будь обережна. Те, що тебе не навчили цієї магії, ще не означає, що вона ніколи не проявиться.

— Ти знала мою матір? — Пошепки запитала Келен. В її голосі зазвучала біль.

Еді подивилася на Келен, і обличчя її пом'якшало. Вона повільно кивнула.

— Я пам'ятаю твоє родове ім'я. І пам'ятаю її зелені очі. Їх нелегко забути. У тебе її очі. Я познайомилася з нею в ті дні, коли вона носила тебе.

По щоці Келен скотилася сльоза.

— У моєї матері було намисто з маленькою кісткою, — з тим же болем в голосі продовжила Келен. — Вона подарувала мені його, коли я була ще дитиною. Я завжди носила його, поки… Денні…. моя названа сестра… коли вона померла, я поховала разом з нею це намисто. Воно їй так подобалося. Це ти подарувала його моєї матері, так?

Еді закрила очі і кивнула.

— Так, дитя. Я подарувала його твоєї матері, щоб захистити ще не народжену дочку, щоб охоронити дитину, щоб дівчинка змогла вирости такою ж сильною, як її мати. Я бачу, що так воно все і вийшло.

Келен обняла стару.

— Дякую, Еді, — сказала вона зі сльозами в голосі. — Спасибі, що допомогла моїй матері.

Однією рукою спираючись на милицю, Еді зі щирим співчуттям погладила Келен по спині. Секунду потому Келен випросталася і витерла сльози.

Річард скористався паузою, і заговорив про те, що найсильніше його турбувало.

— Еді, — неголосно сказав він, — ти допомогла Келен, коли вона ще не народилася. Допоможи їй зараз. На карту поставлено її життя і життя багатьох інших людей. За нею полює Даркен Рал. Він полює і за мною. Нам потрібні наші друзі. Будь ласка, допоможи ім. Допоможи Келен.

Еді злегка посміхнулася і кивнула у відповідь своїм думкам.

— Чарівник правильно вибирає Шукачів. На щастя для тебе, терпіння — не найголовніше, що вимагає це звання. Заспокойся. Я не дозволила б тобі принести їх сюди, якби не збиралася допомогти.

— Але, може, ти не помітила, — не відступав Річард, — що Зедд дуже слабий. Він ледве дихає.

Білі очі терпляче дивилися на нього.

— Скажи мені, — проскреготала Еді. — Ти знаєш таємницю Келен? Ту, що вона від тебе приховує?

Річард не відповів. Він намагався стримати почуття. Еді повернулася до Келен.

— Скажи мені, дитино, ти знаєш таємницю, яку він від тебе приховує? — Келен промовчала. Еді знову подивилася на Річарда. — А Чарівник знає таємницю, яку ти ховаєш від нього? Ні. Ти знаєш таємницю, яку Чарівник приховує від тебе? Ні. Троє сліпців. А? Здається, я бачу краще, ніж ти.

Річард замислився над тим, що приховує від нього Зедд. Він підняв брову.

— А які з цих таємниць знаєш ти, Еді?

Вона вказала пальцем на Келен.

— Тільки її.

У Річарда відлягло від серця. Він постарався зберегти непроникний вираз обличчя. Він був на грані зриву.

— У кожного свої таємниці, друже мій. Кожен має право зберігати їх, якщо вважає це необхідним.

Її усмішка стала ширше.

— Це правда, Річард Сайфер.

— І все ж, що з моїми друзями?

— Ти знаєш, як зцілити їх? — Запитала Еді.

— Ні. Якби знав як, то давно б це зробив.

— Твоє нетерпіння бути прощене. Це бути правильним, що ти турбуєшся про друзів. Я не тримаю на тебе зла за це. Але вгамуйся, вони почали отримувати допомогу з тієї секунди, як опинилися тут.

Річард в замішанні подивився на неї.

— Правда?

Еді кивнула.

— Їх торкнулися істоти з підземного світу. Щоб вони прийшли в себе, потрібен час. Не знаю, скільки часу. Але вони бути висушені. Недолік води — для них смерть. Значить, треба їх розбудити рівно настільки, щоб вони напилися, інакше вони помруть. Чарівник дихає рідше не тому, що йому гірше. У разі небезпеки чарівники завжди бережуть сили — вони занурюються в глибокий сон. Я повинна обох розбудити і напоїти. Ви не зможете поговорити з ними. Вони не впізнають вас. Не лякайтеся, коли побачите це. Іди. Принеси відро води.

Річард сходив по воду і допоміг Еді опуститися на підлогу перед Зеддом і Чейзом. Вона потягнула Келен за сорочку, і дівчина сіла поруч з нею. Еді попросила Річарда зняти зі стіни якесь пристосування, зібране з кісток.

Одне з них нагадувало тазостегнову кістку людини. Вся конструкція було покрита темно-бурою патиною і здавалася дуже давньою. На кістках були вирізані незрозумілі Річарду символи. До одного кінця кріпилися дві маківки черепа, що утворювали порожнисту кулю. Вони були гладко відполіровані і покриті висушеною шкірою. В середині кожного шматка шкіри виступав вузол, що нагадував пупок. Там, де шкіра відходила від черепів, з неї стирчали пучки жорстких чорних волосин, скріплені намистом, дуже схожими на ті, що Еді носила навколо шиї. Черепи були підозріло схожі на людські. Усередині кулі щось гриміло.

Річард шанобливо простягнув Еді дивний предмет.

— А що там гримить?

— Висушені очі, — не обертаючись, відповіла Еді.

Вона тихенько похитувала кістки над головами Зедда і Чейза і щось протяжно наспівувала на тій дивній мові, якою говорила з Келен. Глухо гриміли висушені очі. Келен сиділа поруч з Еді, схрестивши ноги і опустивши голову.

Так минуло десять чи п'ятнадцять хвилин. Еді знаком веліла Річарду підійти ближче. Несподівано Зедд сів і відкрив очі. Річард зрозумів, що Еді хоче, щоб він дав старому води. Еді продовжувала все так же тихо і — монотонно наспівувати. Річард опустив у відро ківш, зачерпнув води й підніс Зедду. Чарівник взявся жадібно ковтати воду. Побачивши, що старий сів і відкрив очі, Річард відчув полегшення. Це нічого, що Зедд навіть не може говорити і не знає, де знаходиться. Чарівник випив піввідра. Втамувавши спрагу, він ліг і закрив очі. Прийшла черга Чейза. Страж кордону випив всю воду, що залишилася.

Еді передала Річарду кістяне брязкальце і попросила поставити його на місце. Потім вона веліла йому принести з кутка купу кісток і розкласти їх на Чейзові і Зеддові. Еді вказувала, куди класти кожну кістку, слідуючи таємничому візерунку, відомому тільки їй. Під кінець вона змусила Річарда розкласти реберні кістки у формі колеса, так, щоб маточина виявилася на грудях у його друзів. Еді похвалила роботу Річарда, але він не відчував особливої гордості. Адже кожним його рухом управляла Еді. Вона підняла на Річарда білі очі.

— Ти вмієш готувати?

Річард згадав, як одного разу Келен сказала, що він готує пряний суп зовсім як вона. Еді була родом з Серединних Земель. Може, їй сподобається те, що нагадає про покинуту вітчизну? Він посміхнувся.

— Я буду щасливий приготувати тобі пряний суп.

Еді зробила здивований жест.

— Чудово. Давненько я не пробувала справжнього пряного супу.

Річард відправився в дальній кут кімнати і, сівши за стіл, почав різати овочі і змішувати спеції. Він трудився цілу годину, не зупиняючись, і весь цей час жінки, сівши на підлозі, вели бесіду на незрозумілій йому мові. «Обмінюються новинами з дому», — зраділо подумав Річард. Він був у відмінному настрої. Нарешті хтось зайнявся Зеддом і Чейзом. Той, хто знав, що треба робити. Покінчивши з приготуваннями, Річард поставив суп на вогонь. Йому не хотілося турбувати Еді і Келен — вони виглядали такими задоволеними — і він запитав Еді, чи не треба нарубати дров. Та явно зраділа такій пропозиції.

Річард вийшов з дому, зняв з шиї заповітне ікло, поклав його в кишеню і залишив сорочку на ганку, щоб та не промокла. Меч він прихопив з собою. Зайшовши за ріг, Річард, виявив позаду хати сарай. Спочатку він попиляв колоди, поклавши їх на козли. Найбільше було берези — його легше пиляти старій. Він вибрав кам'яний клен — чудове паливо, але тверде, як камінь. Ліс навколо був густим і темним, але зовсім не страшним. Швидше він здавався гостинним, турботливим і безпечним. І все ж десь поблизу бродив останній з Кводу. Він полював за Келен.

Річард згадав Майкла. Треба сподіватися, що брат у безпеці. Він не знав, куди подівся Річард, і, мабуть, гадав, де він зараз, турбувався про нього. Коли вони покидали житло Зедда, Річард хотів зайти до Майкла, але не зміг. В ту ніч Рал мало до них не добрався. Він пошкодував, що не встиг перекинутися з братом парою слів. Коли кордон зникне, Майкл опиниться в великій небезпеці.

Річард втомився пиляти і почав рубати дрова. Приємно було попрацювати руками, спітніти від праці, зайнятися тим, про що не треба думати. Дощ приємно холодив шкіру, полегшуючи роботу. Кожен раз, опускаючи сокиру, він уявляв, що поліно — це голова Даркена Рала. Іноді для різноманітності він уявляв собі, що це гар. А коли поліно було особливо твердим, він бачив голову рудоволосого громили.

Вийшла Келен і покликала його обідати. Тут тільки Річард зауважив, що вже темніє. Коли вона пішла, він попрямував до колодязя і вилив на себе відро холодної води, щоб змити піт. Келен і Еді вже сиділи за столом. У будинку було всього два стільці, і Річард приніс для себе з двору поліно. Келен поставила перед ним миску паруючого супу і простягнула ложку.

— Річард, ти зробив мені чудовий подарунок, — сказала Еді.

— Який? — Запитав він, дмухаючи на суп.

Еді подивилася на нього своїми білими очима.

— Ти не образився і дав мені можливість поговорити з Келен рідною мовою. Ти собі не уявляєш, яка це для мене радість. Минуло стільки років. Ти дуже чуйна людина. Справжній Шукач.

Річард променисто посміхнувся.

— Ти теж зробила мені дуже цінний подарунок. Ти врятувала моїх друзів. Дякую, Еді.

— А твій суп бути чудовим, — з відтінком подиву зауважила вона.

— Так, — підморгнула Келен, — такий же смачний, як і мій.

— Келен розповіла мені про Даркена Рала і про кордон, — продовжувала Еді. — Це багато що пояснює. Вона сказала, що ви знаєте про прохід і хочете потрапити в Серединні Землі. Тепер ти повинен вирішити, що робити. — Вона піднесла ложку до рота.

— Що ти маєш на увазі?

— Твоїх друзів треба кожен день будити, щоб напоїти і нагодувати рідкою кашею. Вони будуть спати довго: днів п'ять-десять. Тобі, як Шукачеві, вирішувати, чи будете ви чекати, коли вони прокинуться, чи підете далі. Ми не можемо тобі допомогти. Вибір за тобою.

— Тобі доведеться багато піклуватися про них.

Еді кивнула.

— Так. Але це буде набагато легше, ніж відправитися за скриньками і зупинити Даркена Рала. — Вона з'їла ще ложку супу і подивилася на нього.

Річард неуважно помішував суп в тарілці. Настало довге мовчання. Він подивився на Келен, але та нічого не сказала. Річард зрозумів, що вона не хоче впливати на його рішення, і знову опустив очі в тарілку.

— Кожен день зволікання, — тихо заговорив він, — наближає Рала до скриньок. Зедд сказав, що у нього є план. Але це ще не означає, що його план хороший. І нам може не вистачити часу, щоб його виконати, якщо чекати, поки старий прокинеться. Ми програємо, не встигнувши почати гру. — Він подивився в зелені очі Келен. — Ми не можемо чекати. Ми не можемо упустити шанс, занадто великий ризик. Ми повинні відправитися в дорогу без нього. — Келен підбадьорливо посміхнулася. — У будь-якому випадку я не збирався брати з собою Чейза. Для нього знайдеться робота і важливіше.

Еді потягнулася через стіл і накрила його руку своєю сухою долонею. Її долоню виявилася м'якою і теплою.

— Це не бути легким вибором. Не легко бути Шукачем. Те, що попереду, може бути ще гірше, ніж ти думаєш.

— Принаймні у мене залишився провідник. — Він змусив себе посміхнутися.

Всі троє якийсь час сиділи в тиші, розмірковуючи про те, що повинно бути зроблено.

— Вам слід сьогодні гарненько виспатися, — сказала Еді. — Це піде вам на користь. Після вечері я розповім все, що треба знати, щоб минути прохід. — Вона оглянула їх по черзі. Її голос, здавалося, скреготів більше звичайного. — І я розповім вам, як втратила ногу.

17

Річард поставив лампу на стіл і запалив її тріскою з вогнища. Через вікно доносився тихий шепіт дощу і крики нічних тварин. Їх спів і писк були з дитинства знайомі Річарду і нагадували йому про дім. Будинок… Остання ніч на батьківщині. Скоро він опиниться в Серединних Землях. Як батько. Він іронічно посміхнувся власним думкам. Батько привіз з Серединних Земель Книгу Зниклих Тіней. Син доставить її назад.

Річард сидів на поліні перед Еді і Келен.

— Тоді розкажи, як нам знайти прохід.

Еді відкинулася на спинку стільця.

— Ви вже знайшли. Ви бути в проході. Принаймні біля його початку.

— А що треба знати, щоб пройти через нього?

— Прохід бути дірою в підземному світі, але все ж це бути володінням смерті. Ви бути живими. Звірі полюють за живим, якщо живе бути досить велика, щоб зацікавити їх.

Річард глянув на безпристрасне обличчя Келен і перевів очі на Еді.

— Які звірі?

Довгий палець Еді обвів стіни кімнати.

— Це бути кістками тих звірів. Ваших друзів торкнулися створіння підземного світу. Кістки руйнують їх магію. Ось чому я сказала, що твої друзі почали отримувати допомогу з тієї самої секунди, як опинилися в моєму житлі. Кістки змушують магічну отруту покинути їх тіла, поступово пробуджують їх від сну смерті. Кістки не дають злу пробратися сюди. Звірі не можуть знайти мене тому, що відчувають зло кісток, і воно засліплює їх, змушує думати, що я бути однією з них.

Річард подався вперед.

— Якщо ми візьмемо з собою кілька кісток, це захистить нас?

Еді злегка посміхнулася, очі її схвально примружилися.

— Дуже добре. Це бути саме тим, що вам слід зробити. В мертвих кістках є магія, яка захистить вас. Але є ще дещо. Вислухай уважно, що я тобі розповім.

Річард склав руки і кивнув.

— Ви не можете взяти з собою коней. Стежка бути занадто вузькою для них. Є місця, де їм не пройти. Ви не повинні сходити зі стежки — це занадто небезпечно. І не повинні зупинятися на нічліг. Щоб пройти кордон, потрібні день, ніч і ще день.

— А чому не можна зупинятися на нічліг? — Запитав Річард.

Еді обвела їх білими очима.

— Крім звірів там є інші тварюки. Якщо довго стояти на місці, вони доберуться до вас.

— Тварюки? — Перепитала Келен.

Еді кивнула.

— Я часто ходжу через прохід. Якщо вести себе обережно, це досить безпечно. Але якщо ви будете необережні, до вас доберуться тварюки. — В скрипучому голосі почулися гіркі нотки. — Одного разу я стала занадто самовпевненою. Я йшла цілий день і дуже втомилася. Я була впевнена в собі, впевнена, що добре знаю небезпеки, підстерігаючі в проході. Я сіла під деревом і вирішила подрімати. Усього кілька хвилин. — Вона потерла ногу. — Коли я заснула, мені в ногу вчепився хват.

— Хто такий хват? — Келен мерзлякувато повела плечима.

Хвилину Еді мовчки дивилася на неї.

— Хват бути такою твариною, у якої вся спина покрита бронею, а черево внизу шипами. У нього багато ніг, кожна закінчується гострим довгим кігтем. Рот — як у п'явки, тільки з безліччю зубів. Він згортається так, що зовні залишається тільки броня. Кігтями він чіпляється в тіло так, що його не можна відірвати, а потім вгризається в тебе зубами і починає смоктати кров, все сильніше стискаючи пазурі.

Бажаючи заспокоїти Еді, Келен тихенько погладила її по руці. Лампа відкидала на білі очі Еді помаранчеві відблиски. Річард не ворушився. М'язи його напружилися.

— У мене з собою була сокира. — Келен закрила очі і опустила голову. Еді продовжувала: — Я намагалася вбити хвата або хоча б відчепити його від себе. Я знала, що якщо не зробити цього, він висмокче з мене всю кров. Але його броня виявилася міцнішою, ніж моя сокира. Я злилася на себе. Хват був самої повільною твариною в проході, але він виявився спритнішим, ніж спляча дурепа. — Еді глянула Річарду в очі. — У мене залишався єдиний спосіб врятувати життя. Я не могла більше терпіти цей біль. Його зуби вже шкребли мою кістку. Я обмотала ногу вище коліна ганчіркою і поклала її на колоду. Сокирою я відрубала собі ступню і щиколотку.

У будиночку стояла гробова тиша. Річард зустрівся поглядом з Келен. Він прочитав у її очах біль за Еді і побачив відображення власного болю. Він не міг собі уявити, якою треба володіти волею, щоб відрубати власну ногу. Річард відчув, як у нього зводить живіт. Тонкі губи Еді розтягнулися в гіркій усмішці. Одну руку вона простягнула через стіл Річарду, іншою торкнулася Келен. Вона з силою стиснула їм руки.

— Я розповідаю це не для того, щоб ви мене пожаліли, але лише для того, щоб ви самі не стали здобиччю якої-небудь тварини. Впевненість може виявитися згубною. Часом почуття страху служить безпеці.

— Ну тоді нам зовсім нічого не загрожує, — сказав Річард.

Еді кивнула, не перестаючи посміхатися.

— Відмінно. І ще. В проході, на середині шляху, є місце, де стіни кордону сходяться так близько, що майже стикаються одна з одною. Це бути Тіснина. Коли ви підійдете до скелі розміром з будинок, розколотої посередині, це і буде те саме місце. Ви повинні пройти через розлом. Ні в якому разі не обходьте скелю. Навіть якщо вам дуже захочеться це зробити. Там вас чекає смерть. Усередині Тіснини ви повинні триматися між стінами кордону. Це найнебезпечніше місце в проході. — Вона поклала руку на плече Келен, сильніше стиснула руку Річарда і обвела їх очима. — Вони будуть кликати вас з того боку. Вони будуть благати вас прийти до них.

— Хто? — Запитала Келен.

— Померлі… — Еді нахилилася до неї. — Це може бути будь-який з тих, кого ти знала. Твоя мати, наприклад.

Келен закусила губу.

— Це дійсно будуть вони?

— Не знаю, дитя! — Еді похитала головою. — Але я в це не вірю.

— Я теж не вірю, — сказав Річард, намагаючись переконати себе в цьому.

— Відмінно, — проскреготала Еді. — Вір собі. Це допоможе тобі не піддатися на їх умовляння. Тебе буде нездоланно тягнути до них. Але якщо ти підеш туди, то загинеш. І пам'ятай, в тіснині ще важливіше не збитися з шляху. Крок або два в сторону, і ти занадто далеко. Стіни кордону будуть так близько. Ти ніколи не зможеш зробити крок назад. Ніколи.

Річард глибоко зітхнув.

— Еді, кордон валиться. Зедд сказав мені, що відчуває зміни. Чейз говорив, що перш можна було навіть заглянути крізь стіну, а тепер породження підземного світу виходять назовні. Ти думаєш, в тіснині все ще безпечно?

— Безпечно? Я ніколи не говорила, що там безпечно. Багато хто, ведені жадібністю, позбавлені волі, намагалися пройти через тіснину і ніколи з неї не виходили. — Вона нахилилася до Річарда. — Поки кордон існує, існує і прохід. Ви не сходите з стежки. Пам'ятайте про свою мету. Допомагайте один одному, де тільки можна, і ви пройдете.

Еді вдивлялася в його обличчя. Річард повернувся і зустрівся поглядом із зеленими очима Келен. Він не знав, чи зможуть вони вдвох протистояти кордону. Річард добре пам'ятав, що він тоді відчував, як йому хотілося виявитися всередині. В тіснині кордон буде з обох сторін. Він знав, як Келен боїться підземного світу. У неї були на те причини, адже вона вже раз побувала там. З власної волі він ні за що б і близько туди не підійшов.

Річард задумливо наморщив лоба.

— Ти кажеш. Тісніна — в середині проходу. Хіба там немає ночі? Як же ми побачимо стежку?

Спершись на плече Келен, Еді піднялася зі стільця.

— Ходімо, — сказала вона і взяла костур. Вони повільно підійшли до полиць. Тонкі пальці відшукали маленький шкіряний мішечок. Еді розв'язала зав'язку, і щось викотилося їй на долоню.

— Дай руку, — промовила вона, повернувшись до Річарда.

Він підставив долоню. Еді накрила його долоню своєю, і він відчув, як на руку опустилося щось важке. Еді вимовила кілька слів рідною мовою.

— Я сказала, що віддаю його тобі з доброї волі.

Річард побачив, що на долоні у нього лежить камінь розміром з перепелине яйце. Відполірований і гладкий, він був так чорний, що здавалося, ніби він вбирає в себе світло. Річард навіть не міг розрізнити його поверхні. Під глянцевим шаром була чорна безодня.

— Це бути нічним каменем, — промовила Еді рівним скрипучим голосом.

— А що мені з ним робити?

Еді вагалася. Вона кинула миттєвий погляд на вікно.

— Коли бути темно і тобі дійсно знадобиться світло, дістань нічний камінь. Він дасть достатньо світла, щоб відшукати дорогу. Камінь слухається тільки того, хто володіє ним по праву. Тільки якщо попередній господар віддав його по добрій волі. Я скажу Чарівникові, що дала його тобі. Він володіє особливою магією, яка допоможе йому розшукати камінь. Тоді він знайде і тебе.

— Еді, це, напевно, дуже цінна річ, — нерішуче сказав Річард. — Не знаю, чи вправі я прийняти такий подарунок.

— Все цінується, коли приходить потреба. Для людини, вмираючої від спраги, вода дорожче золота. Потопаючому вода — даремний і непотрібний дар. Зараз ти вмираєш від спраги. Я ж прагну, щоб хто-небудь зупинив Дарка Рала. Візьми нічний камінь. Якщо відчуваєш себе зобов'язаним, можеш повернути мені його потім.

Річард кивнув, опустив камінь в шкіряний мішечок і поклав у кишеню. Еді повернулась до полиці і, діставши витончене намисто, простягла його Келен. З двох сторін від маленької круглої кістки були нанизані червоні і жовті бусинки. Келен здивовано подивилася на Еді.

— Точнісінько таке ж, як було у мами, — радісно сказала вона.

Келен підняла копицю каштанового волосся. Еді наділа намисто їй на шию. Келен подивилася на намисто, помацала його рукою і посміхнулася.

— Воно охоронить тебе від створінь підземного світу. А потім, коли ти будеш носити дитину, захистить її і допоможе дівчинці вирости такою ж сильною, як і ти.

Келен обняла стару і міцно притиснула її до себе. Коли вона розтулила обійми, Річард прочитав страждання в її очах. Келен щось сказала на незрозумілій йому мові. Еді посміхнулася і співчутливо погладила її по плечу.

— Тепер вам треба спати.

— А я? Хіба мені не потрібна кістка, щоб сховатися від звірів?

Еді пильно подивилася йому в обличчя. Опустила очі. Подивилася йому на груди. Повільно простягнула руку. Тонкі пальці пробігли по його сорочці і намацали ікло. Еді відняла руку і подивилася йому в очі. У Річарда перехопило подих.

— Тобі не потрібна кістка, людина з Хартленда. Звірі не зможуть побачити тебе.

Батько розповідав, що Книгу стеріг страшний звір. Тепер Річард зрозумів, що тільки завдяки іклу слуги кордону не змогли знайти його, як знайшли інших. Не будь цього ікла, його вразило би точно так само, як Зедда і Чейза, а Келен була б зараз в підземному світі. Річард спробував зберегти кам'яне обличчя. Судячи з усього, Еді зрозуміла його і промовчала. Келен прийшла в замішання, але не стала задавати питань.

— Тепер — спати, — сказала Еді.

Вона запропонувала Келен свою постіль, але та відмовилася і розклала ковдру біля вогнища, поруч з Річардом. Еді пішла до себе. Річард підкинув у вогонь кілька полін. Він-то знав, як Келен любить дивитися на полум'я. Річард посидів пару хвилин біля Зедда і Чейза, погладив сиве волосся старого, прислухався до його дихання. Болісно залишати друзів. Він боявся майбутнього шляху і мучився питанням, чи здогадувався Зедд про те, де шукати останню шкатулку. Річард пошкодував, що не знає, в чому полягав план Зедда. Може, це було якесь заклинання, яке слід було спробувати на Даркені Ралі?

Келен сиділа біля вогнища, схрестивши ноги і дивлячись на вогонь. Коли Річард повернувся, вона лягла, накрившись ковдрою. У будинку було тихо. Віяло безпекою. Зовні шумів дощ. Від вогню по тілу розливалося приємне тепло. Річард досить втомився. Він повернувся до Келен і, спершись на підлогу, підпер голову рукою. Келен лежала, дивлячись у стелю, і крутила пальцями маленьку кістку в своєму намисті. Річард мовчки дивився на неї.

— Річард, — прошепотіла вона, як і раніше дивлячись у стелю, — мені шкода, що доводиться їх залишити.

— Я знаю, — прошепотів він у відповідь. — Мені теж шкода.

— Сподіваюся, ти не вважаєш, що я змусила тебе піти на це? Це не через те, що я сказала тобі там, в трясовині?

— Ні. Так треба. Зима з кожним днем все ближче і ближче. Поки ми будемо чекати, Даркен Рал заволодіє останньою скринькою. Тоді ми всі загинемо. Правда є правда. Я не можу сердитись на тебе за це.

Він прислухався до потріскування палаючих полін і дивився на Келен, на її волосся, що розметалося по підлозі. Бачив жилку, пульсуючу у неї на шиї. Річард подумав, що це сама чарівна шия, яку йому доводилося бачити. Часом Келен здавалася йому такою прекрасною, що він не міг на неї дивитися і не міг відвести очей. Вона все ще крутила в руці намисто.

— Келен? — Вона повернулася й подивилася йому в очі. — Коли Еді сказала, що намисто буде захищати тебе, а потім і твою дитину, що ти їй відповіла?

Вона довго дивилася на нього.

— Подякувала і сказала, що швидше за все не проживу так довго, щоб народити дитину. У Річарда по шкірі пробігли мурашки.

— Чому ти так сказала?

Очі Келен ковзнули по його обличчю, немов вивчаючи кожну рисочку.

— Річард, — тихо сказала вона, — безумство охопило мою рідну землю. Безумство, якого ти навіть не можеш уявити. Я одна, а їх безліч. Я бачила, як люди набагато кращі за мене повставали проти нього і падали повержені. Я не кажу, що ми зазнаємо невдачі, але думаю, що мені не дожити до того дня, коли вирішиться доля світу.

Хоча вона нічого більше не сказала, Річард зрозумів: вона не вірить і у те, що він доживе до цього. Келен не хотіла його лякати, але вважала, що йому теж судилося загинути. Ось чому вона так не хотіла, щоб Зедд вручив йому Меч Істини. Не хотіла, щоб він став Шукачем. У Річарда стислося серце. Вона не сумнівалася, що веде його назустріч загибелі.

«Може, вона права», — подумав він. Зрештою, вона набагато краще знає, що їх чекає. Вона, напевно, в жаху від того, що повинна повернутися в Серединні Землі. Але ж від цього не сховаєшся. Мерехтлива в ночі сказала, що втеча означає смерть.

Річард поцілував кінчик свого пальця і доторкнувся ним кісточки на намисті Келен. Вона озирнулась. В очах її світилася ніжність.

— Я додав до сили цієї кістки свою клятву. Клятву захищати і охороняти тебе, — прошепотів він. — Тебе і дитину, яку ти будеш носити. Ні одного дня, проведеного з тобою, я не проміняв би на довге і безпечне життя в рабстві. Я прийняв звання Шукача з власної волі. І якщо Даркен Рал затопить безумством увесь світ, ми помремо не в кайданах, але зі зброєю в руках. Ми не дозволимо так просто розправитися з нами. Їм доведеться дорого заплатити за це. Ми будемо боротися до останнього подиху і перед смертю завдамо Ралу такого удару, що він сам загине в муках.

По її лицю пробігла усмішка. Очі заблищали.

— Якщо б Даркен Рал знав тебе так, як знаю я, у нього пропав би всякий сон. Дяка духам, що в Шукача немає причин гніватися на мене. — Вона поклала руку собі під голову. — У тебе дивний дар, Річард Сайфер. Від твоїх слів стає легше на душі. Навіть коли ти говориш про мою смерть.

— Для того й існують друзі, — посміхнувся він.

Келен заснула. Річард дивився на неї до тих пір, поки сам не заснув. Його останньою думкою була думка про неї.

Досвітні сутінки були сирими і вогкими, але дощ скінчився. Келен обняла на прощання Еді. Річард стояв перед старою, дивлячись у її білі очі.

— Я повинен попросити тебе виконати важливе доручення. Передай Чейзу повідомлення від Шукача. Скажи, що він повинен повернутися в Оленячі Землі і попередити Першого Радника, що кордон скоро зникне. Нехай скаже Майклу, щоб спорядив військо і захистив Оленячі Землі від Дарка Рала. Вони повинні бути готові відбити будь-який напад. Не можна допустити, щоб Вестланд скорився Ралу, як Серединні Землі. Кожен, хто перетне кордон, повинен вважатися загарбником. Нехай він скаже Майклу, що нашого батька вбив Даркен Рал. Що люди Рала з'являться не з миром. Ми втягнуті у війну, і я вже вступив в бій. Якщо мій брат або його військо не послухають попередження, нехай Чейз залишить службу і скличе вартових кордону, щоб битися з легіонами Рала. По суті, його воїни не зустріли опору, вступивши в Серединні Землі. Якщо ж їм доведеться проливати кров за кожну п'ядь Вестландської землі, може, у них відпаде охота воювати. Скажи, що не треба проявляти милосердя до переможених, нехай не беруть полонених. Я і сам не радий віддавати такі накази, але так воює Рал, і або ми будемо грати за його правилами, або помремо. Якщо Вестланд все ж впаде, сподіваюся, вартові кордону змусять загарбників дорого заплатити за їх перемогу. Коли Чейз попередить військо і вартових кордону, він вільний прийти мені на допомогу, бо перш за все ми повинні перешкодити Ралу заволодіти всіма трьома скриньками. — Річард опустив погляд у землю. — Нехай передасть брату, що я його люблю і дуже за ним сумую. — Він підняв очі. — Ти все запам'ятаєш?

— Не думаю, що змогла б забути, навіть якщо б захотіла. Я передам вартовому кордону твої слова. А що сказати Чарівникові?

Річард посміхнувся.

— Мені шкода, що я не зміг його дочекатися, але я знаю, що він все зрозуміє. Коли він прийде до тями, то відшукає нас за допомогою нічного каменю. Сподіваюся, до того часу ми вже знайдемо шкатулку.

— Сили Шукачеві, — проскреготала Еді, — і тобі теж, дитя. Настають важкі часи.

18

Стежка, встелена вологими сосновими голками, була досить широкою, і Річард міг йти поруч з Келен. Грізні грозові хмари затьмарили сонце, але дощу поки не було. Подорожні мерзлякувато куталися в плащі. У тіні могутніх сосен ріс досить рідкий підлісок, тому місцевість проглядалася добре. На очі раз у раз потрапляли загиблі дерева, що покоїлися на пружному килимі зеленої папороті. По соснах бігали білки, які, побачивши подорожніх, тут же починали невдоволено цокати. Невідомий птах з гідним завзяттям нескінченно повторював одну і ту ж трель.

Річард на ходу обламав ялинову гілку і тепер машинально розтирав пальцями запашні голки.

— Еді більше, ніж здається, — сказав він нарешті.

— Вона чаклунка, — відповіла Келен.

Річард здивовано глянув на неї.

— Правда? Я не дуже добре знаю, що таке чаклунка.

— Ну, вона більше, ніж ми, але менше, ніж Чарівник.

Річард вдихнув аромат хвої і відкинув гілку. Може, вона більше, ніж він, думав Річард, але він зовсім не впевнений, що вона більше, ніж Келен. Він добре пам'ятав лице Еді в той момент, коли Келен схопила її за руку. Воно виражало переляк. Річард пам'ятав і лице Зедда, коли той вперше побачив її. Що за сила таїлася в ній? Сила, яка могла налякати і чаклунку, і Чарівника? Що вона зробила, щоб закликати беззвучний грім? На його пам'яті Келен проробила це двічі: перший раз — з Кводом, другий — з Ша, Мерехтливою в ночі. Річард пам'ятав викликану беззвучним громом біль. Чаклунка більше, ніж Келен? Цікаво.

— А чому Еді живе біля проходу?

Келен відкинула з обличчя каштанові пасма.

— Вона втомилася від людей, які постійно ходили до неї за замовляннями і зіллям. Їй хотілося побути одній, щоб вивчити те, що повинна вивчати чаклунка. Заклинання, що дають владу над потойбічними силами. Так вона говорить.

— Як ти думаєш, їй ніщо не загрожує після зникнення кордону?

— Сподіваюся, що ні. Вона мені сподобалася.

— Мені теж. — Він посміхнувся.

У тих місцях, де стежка круто забирала вгору або петляла, огинаючи прямовисні скелі, подорожні вже не могли іти поруч. Річард боявся, що Келен зіб'ється з дороги. Тому він пропустив її вперед і не спускав з неї очей. Часом йому доводилося вказувати Келен, де стежка. Досвідчений провідник, він бачив те, що не завжди помічала звичайна людина. Місцями стежка була видна дуже чітко. Ліс став густішим. Дерева росли прямо на скелях, піднімаючись з розломів, розриваючи листяну підстилку. Серед стовбурів клубочився туман. Піднімаючись по крутому схилу, подорожні чіплялися за коріння, яке виступали з щілин. Від постійної напруги у Річарда зводило ноги.

Він гадав, що треба буде зробити, діставшись до Серединних Земель. Раніше Річард розраховував на те, що, як тільки вони минуть прохід, Зедд присвятить його в свої плани. І ось тепер ні Зедда, ні плану. Він відчував себе останнім ідіотом. Що він збирається робити, вийшовши з проходу? Стояти і озиратися по сторонах, поки духи не підкажуть йому, де захована шкатулка? Це не найкраще з того, що можна придумати. У них немає часу бродити по околицях у надії що-небудь знайти. Ніхто там не стоїть і не чекає, поки підійде Річард, щоб підказати йому, куди йти далі.

Вони наблизилися до прямовисного нагромадження скель. Стежка вела прямо. Річард обвів очима околиці. Чим дертися по камінню, простіше було б обійти їх, але Річарда лякала думка про те, що кордон може опинитися в будь-якому місці. Швидше за все стежка була прокладена тут неспроста. Він взяв Келен за руку і рішуче ступив вперед. Поки вони йшли, Річарда ні на хвилину не залишало занепокоєння. Шкатулка десь захована, інакше Рал вже давно б її знайшов. Але якщо Ралу не вдалося її знайти, то як же це зробить він, Річард? Він нікого не знає в Серединних Землях. Він не знає куди іти. Але хтось знає, де остання шкатулка. Ось як треба діяти! Вони не можуть розшукати шкатулку, але можуть знайти того, хто здатний сказати, де вона знаходиться.

«Магія», — осінило його. Серединні Землі — землі магії. Може бути, той, хто наділений магічним даром, здатний сказати, де знаходиться шкатулка. Вони повинні знайти того, хто наділений потрібним даром. Еді змогла багато що сказати про Річарда, хоча ніколи раніше його не бачила. Там повинен бути той, хто наділений магічним даром і може сказати, де шкатулка, хоча ніколи її раніше не бачив. Звичайно, вони повинні переконати цього невідомого. Або, може, той, хто наділений даром, приховує свої здібності від Даркена Рала і був би тільки радий зупинити його? Річард подумав, що занадто багато в його міркуваннях надій і бажань.

Але одне він знав точно: навіть якщо Рал роздобуде всі шкатулки, він, не маючи Книги Зниклих Тіней, не дізнається, яку з них відкрити. Поки вони йшли, Річард повторював про себе слова Книги, намагаючись знайти спосіб зупинити Рала. Якщо Книга — настанови щодо шкатулок, в ній може бути написано і про те, як перервати гру. Але в Книзі нічого подібного не було. Тільки на останніх сторінках детально описувалися властивості кожної шкатулки та давалися вказівки щодо того, як визначити, яка з шкатулок яка, і відкрити потрібну. Велика частина Книги була присвячена міркуванням про те, як врахувати непередбачені обставини і подолати ті труднощі, які можуть перешкодити власнику шкатулок домогтися успіху. Починалася Книга з того, як перевірити справжність самих настанов.

Якщо йому вдасться створити одну з таких труднощів, він зможе зупинити Рала, адже у Рала немає Книги Зниклих Тіней. Але більшість цих труднощів відносилося до положення сонця і хмар в день, коли треба відкрити скриньку. Тут Річард був безсилий. Багато чого він взагалі не розумів, оскільки ніколи раніше не чув про це. «Не думай про завдання, думай про рішення», — сказав він собі. Треба ще раз подумки перегорнути Книгу. Він очистив свідомість і почав все спочатку.

«Якщо той, що володіє скриньками, не прочитав цих слів сам, але почув їх з вуст іншої людини, в достовірності переданого знання він може переконатися лише за допомогою сповідниці».

Майже весь день вони піднімалися вгору. І Річард, і Келен змокли від напруги. Вони перейшли через струмок. Келен зупинилася, змочила хустку і обтерла лице. Річард подумав, що це непогано. Коли вони дійшли до наступного струмка, Річард послідував її прикладу. Дрібний, прозорий струмочок стрімко біг по гладкому камінню. Балансуючи на плоскому валуні, Річард сів навпочіпки і опустив хустку в крижану воду.

Коли Ричард встав, він побачив тінь. Він похолов.

У лісі стояло щось, напівприховане стволом. Не людина, але зростом з людину. Щось безформне. Воно було схоже на звичайну тінь, яку відкидає людина, але тільки підняту в повітря. Тінь не рухалася. Річард моргнув і протер очі. Може, йому просто здалося? Може бути, це обман зору? Тінь дерева, яку він прийняв за щось більше в неясному передвечірньому світі?

Келен йшла по стежці. Річард поспішно наздогнав дівчину і поклав руку їй на спину, трохи нижче заплічного мішка, щоб та не зупинилася. Він нахилився і прошепотів їй на вухо:

— Подивися наліво, крізь дерева. Скажи мені, що ти бачиш.

Поки Келен вдивлялася в лісові хащі, Річард не прибирав руку, не дозволяючи їй зупинитися. Келен відкинула пасмо волосся, що впала на очі, і побачила тінь.

— Що це? — Тихо прошепотіла вона, дивлячись йому в обличчя.

Річард злегка здивувався.

— Не знаю. Я думав, може, ти скажеш.

Вона похитала головою. Тінь залишалася нерухомою. «Може, це всього лише обман зору, гра світла», — казав собі Річард, але в глибині душі він знав, що це не так.

— Може, це один з тих звірів, про які говорила Еді? Тоді воно не повинно нас бачити, — зауважив Річард.

— У звірів є кістки, — сказала Келен, скоса дивлячись на тінь.

Звичайно, Келен була права, але Річард сподівався, що вона погодиться з його припущенням. Подорожні швидко пішли вперед. Тінь стояла нерухомо. Незабаром вони залишили її далеко позаду. Річард полегшено зітхнув. Здається, кістка в намисті Келен і його ікло надійно сховали їх. Не зупиняючись, вони з'їли по шматку хліба з в'яленим м'ясом. Їжа здалася їм позбавленою смаку. Обидва не спускали очей з темних заростей. Хоча в цей день і не було дощу, все навколо відволожилося. Час від часу з дерев скочувалися великі краплі. Місцями скеля була покрита шаром слизької багнюки — доводилося дотримуватися обережності. Річард і Келен не переставали вдивлятися в лісові зарості, але нікого там не бачили.

Це вже почало турбувати Річарда. Їм не траплялося ні білки, ні бурундука, ні птиці — жодної живої істоти. Було дуже тихо. Денне світло згасало. Скоро вони опиняться перед Тісниною. Це його теж турбувало. Думка про те, що йому доведеться знову побачити тварюк з кордону, лякала Річарда. Думка про те, що він знову побачить батька, наводила жах. У Річарда всередині все переверталося, коли він згадував слова Еді про те, що ті, усередині кордону, будуть кликати їх. Річард пам'ятав, який спокусливий їх поклик. Він повинен бути готовий до опору. Він повинен набратися сил для цього. Келен мало не затягло в підземний світ. Коли вони сиділи в притулок-сосні. У той вечір, коли він познайомився з нею. Потім, коли вони були з Зеддом і Чейзом, щось знову намагалося втягнути її туди. Річард боявся, що, коли вони підійдуть так близько, кістка з намиста не зможе захистити Келен.

Стежка стала ширше і рівніше. Тепер вони знову могли йти поруч. Річард вже втомився. А попереду — вся ніч і весь наступний день. Раніше відпочити не вдасться. Іти крізь тіснину в темряві, та ще коли вони так виснажені? Це здавалося йому не дуже розумним рішенням. Але Еді попереджала, що зупинятися не можна. Він не може ставити під сумнів поради того, хто добре знає прохід. Річард знав, що розповідь про хвата не дасть йому заснути.

Келен оглядала придорожні зарості. Вона озирнулась назад і різко зупинилася, вчепившись Річарду в зап'ястя. На стежці в десяти ярдах від них стояла тінь.

Як і та, перша, тінь не ворушилася. Річард бачив крізь тінь обриси дерев так, ніби вона складалася з диму. Келен міцно тримала його за руку. Вони йшли боком, не спускаючи з тіні очей. Стежка зробила поворот, і тінь зникла з очей. Подорожні ще пришвидшили крок.

— Келен, пам'ятаєш, ти розповідала мені про людей-тіней, яких висилав вперед Паніз Рал? Може, це вони?

Келен стривожено подивилася на нього.

— Не знаю. Я ніколи їх не бачила: вони з'явилися лише в часи останньої війни, задовго до мого народження. Але ті, хто їх бачив, казали, що люди-тіні пливуть за людиною. Я нічого не чула про людей-тіней, які стояли б нерухомо на одному місці.

— Може, це через кістки? Може, вони знають, що ми тут, але не можуть нас знайти і тому стоять і озираються по боках?

Келен щільніше загорнулась у плащ, очевидно злякавшись цієї думки. Сутінки густішали. Річард і Келен йшли вперед, тісно притулившись один до одного, і думали про одне. Вони побачили ще одну тінь, що стояла біля стежки. Келен сильніше стиснула його руку. Не зводячи очей з тіні, вони повільно, нечутно пройшли мимо. Тінь не ворушилася. Відчувши, що його охоплює панічний жах, Річард постарався узяти себе в руки. Вони не повинні сходити зі стежки. Не можна втрачати голову. Може, тіні намагаються налякати їх, змусити звернути з стежки і вгодити прямо в підземний світ? Подорожні невпинно озиралися. Якась гілка вдарила Келен по обличчю. Дівчина здригнулася і кинулася до Річарда. Зміркувавши, в чому справа, Келен попросила пробачення. Річард підбадьорливо посміхнувся.

В соснових голках застрягли краплі дощу і туману, і, коли легкий вітерець похитував гілки, вода дощем лилася вниз. В темряві, що настала, подорожні насилу відрізняли зловісні тіні від нешкідливих стовбурів. Двічі у них не виникало сумнівів: тіні стояли зовсім поруч із стежкою, і було цілком очевидно, що це таке. Тіні стояли все так же нерухомо, ніби спостерігаючи за подорожніми, хоча очей у них не було.

— Що будемо робити, коли вони підуть за нами? — Напружено запитала Келен.

Вона до болю стиснула Річарду зап'ястя. Він тихенько розтиснув зімкнуті було пальці і взяв її руку в свою. Келен відповіла легким потиском.

— Вибач, — пробурмотіла Келен зі слабкою посмішкою.

— Якщо тіні наблизяться, меч зупинить їх, — впевнено відповів Річард.

— Звідки ти знаєш?

— Зупинив же він тих, на кордоні.

Здавалося, Келен задовольнилася відповіддю. Хотів би і він бути в цьому впевнений. У лісі стояла мертва тиша, яка зрідка порушувалася незрозумілим скреготом. Не було чутно звичних звуків нічного лісу. Темні гілки розгойдувалися від слабкого вітерця, змушуючи шалено калатати серце.

— Річард, — тихо сказала Келен, — не дозволяй їм до себе доторкнутися. Якщо це люди-тіні, то їх дотик смертельний. Але навіть якщо це не вони, ми все одно не знаємо, що може трапитися. Ми не повинні дозволити їм торкнутися нас.

Він потиснув Келен руку, намагаючись надати їй бадьорості.

Річард щосили опирався бажанню оголити меч. Навіть якщо магія меча подіє, тіней може виявитися занадто багато. Він пустить в хід меч, тільки коли не залишиться іншого виходу. Але поки чуття підказувало йому, що цього робити не слід.

Ліс ставав все темнішим. У темряві чорні стовбури дерев нагадували колони. Річарду здавалося, ніби за ними звідусіль спостерігають невидимі очі. Стежка далі вела вгору. Зліва виднілося нагромадження скель. Дощі промили щілину в камені, і до подорожніх долинали плескіт, булькання і дзюрчання води. Справа грунт пішов під ухил. Коли вони озирнулися назад, на стежці стояли три ледь помітні тіні. Дві з них рухалися. Річард знову почув долинаючий з лісу скребучий звук. Звук був абсолютно незнайомий. Річард швидше відчував, ніж бачив, тіні, які юрмилися вздовж стежки, і пересувалися позаду них. Деякі стояли так близько, що він чітко розрізняв їх. Тіней не було тільки попереду.

— Річард, — зашепотіла Келен, — тобі не здається, що пора дістати нічний камінь? Я ледь розрізняю стежку. — Вона сильніше стиснула його зап'ястя.

Річард вагався.

— Я не хочу цього робити до тих пір, поки можна обійтися і так. Хто знає, що може ще статися.

— Що ти маєш на увазі?

— Ну, до цього часу тіні на нас не нападали. Може, тому, що вони не бачать нас через кістки. — Він мить завагався. — А що, якщо вони підуть на світло нічного каменю?

Келен стривожено закусила нижню губу. Вони піднімалися по гірському схилу, переступаючи через коріння, напружуючи зір, щоб не втратити стежку, що петляла між скель і дерев. Неголосний скребучий звук став ближче. Тепер він чувся з усіх сторін. «Це схоже… це схоже на скрегіт пазурів об каміння», — подумав Річард.

Попереду стояли дві тіні, їх розділяла тільки стежка. Келен притиснулася до Річарда і затамувала подих. Вони пішли боком. Коли вони порівнялися з тінями, Келен уткнулась носом йому в плече. Річард обійняв її однією рукою і міцніше притиснув до себе. Він знав, як їй нелегко. Йому теж було дуже страшно. Серце шалено калатало. Здавалося, ніби з кожним кроком вони заходять все далі, занурюються все глибше. Він подивився назад, але було вже занадто темно, щоб розгледіти тіні, що стояли на стежці.

Несподівано з темряви випливла чорнильно-чорна брила. Величезний камінь, розколотий посередині.

Тіснина.

Вони притулилися спинами до скелі. Було надто темно, щоб розрізнити стежку або побачити тіні. Вони не могли йти крізь тіснину без світла нічного каменю. Це дуже небезпечно. Один невірний крок спричинить за собою смерть. Скребучий звук ставав все голоснішим, долинав з усіх сторін. Річард дістав з кишені шкіряний мішечок. Розв'язавши його, він витрусив на долоню нічний камінь.

З каменю заструменіло тепле світло, осяваючи ліс, відкидаючи химерні тіні. Річард підняв камінь вище, щоб краще висвітлити стежку.

Келен здригнулася.

У м'яких жовтуватих променях суцільною стіною стояли тіні.

Їх зібралося не менше сотні і між ними не було ні дюйма. Тіні стояли півколом менше ніж у двадцяти ярдах від Річарда і Келен. Земля була всіяна дюжинами горбатих створінь. Спочатку Річарду здалося, що це каміння. Але це були не камені. Сіра броня захищала їхні спини, а вздовж нижньої краю, біля самої землі, з-під броні стирчали гострі шипи.

Хвати.

Так ось що це був за звук: це їх кігті шкребли по камінню. Хвати рухалися вперед дивною ходою, перевалюючись, їх плескаті тіла гойдалися з боку в бік. Хвати наближалися. Повільно, але неухильно. Деякі були вже в декількох футах від подорожніх.

Раптом тіні заворушились. Вони попливли вперед, дрейфуючи, звужуючи кільце.

Келен застигла на місці, широко розкривши очі і притулившись спиною до скелі. Річард пірнув в тріщину, схопив її за одяг і потяг за собою. Стіни були мокрими і слизькими. У вузькій ущелині йому здалося, що серце підступає до горла. Йому не подобалися вузькі місця. Вони задкували крізь розколину, час від часу обертаючись, щоб поглянути, куди йдуть. Річард тримав у руці нічний камінь, висвітлюючи ідучі позаду тіні. Хвати вже протиснулися в щілину.

Річард чув прискорене дихання Келен, повторюване луною вогкого, обмеженого простору. Вони продовжували задкувати, їх плечі ковзали вздовж кам'яних стін. Сорочки просочилися холодною, липкою вологою. Один раз їм довелося пригнутися і протискатися боком, бо ущелина звузилася і стала майже непрохідною. Опале листя, що якимось дивом залетіло в щілину, відсиріло і виділяло запах гнилі. В ущелині стояв задушливий сморід. Вони продовжували рухатися боком, поки нарешті не опинилися по інший бік скелі. Тіні зупинилися біля входу в ущелину. Хвати не зупинилися.

Одного, що підібрався занадто близько, Річард копнув ногою. Хват, перекинувшись, впав на встелену листям підлогу ущелини. Приземлившись на спину, тварина почало хапати кігтями повітря, клацати і шипіти, звиватися і крутитися. Нарешті він примудрився перевернутися на живіт. Уривчасто заричавши, звір став на лапи і знову кинувся в атаку.

Річард і Келен поспішно розвернулися, збираючись продовжити шлях. Річард підняв нічний камінь, висвітлюючи стежку через тіснину.

Келен судорожно видихнула.

Теплий світло осяяло гірський схил, по якому повинна була йти стежка крізь тіснину. Попереду, наскільки вистачало видно, простягалися гігантські завали. Камені, повалені стовбури, покручені дерева, бруд. По схилу недавно прокотився зсув.

Стежка через тіснину зникла.

Вони зробили крок вперед, щоб краще розгледіти схил.

В очі вдарило зелене світло стіни. Обидва разом відсахнулися.

— Річард…

Келен вчепилася йому в руку. Хвати йшли за ними по п'ятах. Тіні потягнулися в ущелину.

19

Нерівне полум'я смолоскипів відбивалося від рожевого граніту, осяваючи нестійким світлом величезну склепінчасту залу. Повітря підземелля було нерухоме і мертве. До запаху палаючої смоли домішувалося ніжні пахощі троянд. Вже три десятиліття в усипальницю щодня приносили білі троянди. П'ятдесят сім смолоскипів, вставлених в золоті скоби, і п'ятдесят сім букетів, поміщених в золоті вази, символізували роки життя того, хто спочивав тут.

Варто було пелюстці нечутно впасти на білі мармурові плити, як в залі миттєво з'являлися мовчазні слуги. Вони невсипно стежили за тим, щоб в склепі горіли всі факели і щоб жодна опала пелюстка не порушувала похмурої урочистості підземелля. Випадковий недогляд обходився слугам досить дорого. Вдень і вночі біля входу в усипальницю стояли вартові, що наглядали за порядком, які були готові негайно обезголовити винного.

Прислугу набирали з навколишніх селищ Д'хари. Відповідно до закону робота в склепі вважалася почесним обов'язком і давала право на швидку смерть. В Д'харі повільна смерть вселяла жах і була звичайною справою. Щоб слуги своїм базіканням ненароком не потривожили покійного, кожному, удостоєному честі бути прийнятим на роботу, відсікали язика.

У ті вечори, коли Магістр бував у себе, в Народному Палаці, він незмінно відвідував усипальницю. Ні слугам, ні стражникам не було дозволено бути при цьому присутніми. До кінця дня слуги замінили чадячі факели і ретельно перевірили всі троянди. Адже кожний згаслий факел, кожна пелюстка, що падала в найвищій присутності, означали негайну смерть.

Посеред зали, підтримувана невисокою колоною, стояла труна. Опора губилася в напівтемряві, і від цього здавалося, ніби сяюча позолотою труна ширяє в повітрі. Бічні стінки труни були покриті таємничими знаками. Такі ж знаки були висічені і на стінах. Знання, передане від батька до сина. Вказівки, як проникнути в підземний світ і повернутися назад. Вказівки на давно забутою мовою, зрозумілі, окрім сина, лише жмені обраних. Ніхто з них, окрім сина, не жив в Д'харі. Всіх д'харіанців, які знали древню мову, давно відправили в царство мертвих. Скоро за ними підуть і інші, що залишилися в Серединних Землях.

Прислугу і стражників відіслали. Магістр прийшов провідати батька. Його охороняла особиста варта. Два охоронці мовчки стояли по обидві сторони масивних дверей, вкритих майстерною різьбою. Поверх шкіряного облачення блищали тонкі металеві кольчуги. На оголених передпліччях грали м'язи. Трохи вище ліктів загрозливо виблискували сталеві браслети з шипами — зброєю для ближнього бою.

Даркен Рал пробіг чутливими пальцях по знаках на гробі батька. Струнку фігуру Магістра приховувало довге бездоганно біле вбрання. Спереду від коміра спускалися кінці вузької, розшитої золотом стрічки. Магістр не носив інших прикрас, крім кривого кинджала, прибраного в золоті піхви. Піхви були покриті магічними знаками, оберігаючими власника кинджала від недобрих духів. Найтоншої роботи перев'язь була сплетена з золотого дроту. Прекрасне світле волосся спадало Ралу на плечі. Його блакитні очі здавалися до болю прекрасними. Риси обличчя були бездоганні.

Багато жінок лягали на його ложе. Одні — приваблені красою, інші — безмежною могутністю. Втім, Ралу була байдужа прихильність наложниць. Так само не турбували його і їх корисливі наміри. Якщо жінка виявлялася настільки дурною, що не могла приховати відрази, викликаної його шрамами, вона доставляла йому насолоду іншим способом.

Даркен Рал, як і його батько, вважав жінку лише посудиною для насіння чоловіка. Грунтом, в якому воно проростає. Даркен Рал, як і його батько, не збирався обзаводитися дружиною. Його мати була першою, в кому проросло насіння Ралів. Не більше того. Паніз Рал залишив її відразу після народження сина, адже вона була лише засобом. Даркен Рал не знав, чи є у нього брати і сестри, та це й не мало значення. Він був первородним, і вся слава дісталася йому. Він був єдиним, хто народився з даром, і єдиним, кому передав знання батько. Якби Даркен Рал і знайшов братів чи сестер, він негайно знищив би їх, як виполюють бур'ян.

Проводячи пальцями по таємничих знаках, Даркен Рал тихо промовляв про себе магічні слова. Незважаючи на велику важливість точного проходження ритуалу, він не боявся помилитися. Кожне слово навічно врізалося йому в пам'ять. Але, відчуваючи в душі той трепет, що супроводжує перехід, трепет перебування між життям і смертю, Рал відчував невимовну насолоду. Він знову переживав занурення в підземний світ. Він відчував панування над смертю. Йому не терпілося вирушити в чергову подорож.

Звук кроків гучним відлунням відбився від стін гробниці. Даркен Рал не виявив ні хвилювання, ні цікавості. Стражники оголили мечі та загородили прохід. Нікому не дозволялось перебувати в склепі, коли там був магістр. Побачивши входячого, охоронці розступилися і прибрали зброю. Нікому, крім Демміні Насса.

Права рука Рала, блискавка грозових задумів Магістра, був такого ж величезного зросту, як і його підлеглі. Демміні Насс, не звертаючи уваги на стражників, ступив до зали. У світлі смолоскипів проступили застиглим рельєфом чіткі обриси м'язів. Шкіра у нього на грудях була гладкою, як у хлопчиків, до яких він відчував слабкість. Лице ж було пооране віспою. Світле, коротко стрижене волосся стирчало, як голки. Голову перетинала чорна смуга, що починалася над серединою правої брови і доходила до самої шиї. Завдяки цьому Демміні неважко було впізнати здалеку. Властивість, яка високо цінувалася тими, хто вже мав задоволення з ним познайомитися.

Даркен Рал не озирнувся ні коли охоронці оголили зброю, ні коли знову прибрали мечі у піхви. Насправді Рал не потребував охорони. Чудово вишколені стражники служили лише символом його положення. Даркен Рал володів могутністю, достатньою для того, щоб відвести будь-яку загрозу.

Демміні Насс спокійно чекав, коли Магістр закінчить зі справами. Нарешті Даркен Рал зволив повернутися. Зашелестіло бездоганно біле вбрання. Демміні шанобливо схилив голову.

— Мій пане, — промовив він, не піднімаючи голови. Голос Насса був низьким і грубим.

— Демміні, старина, радий знову побачити тебе, — м'яко сказав Рал. Його голос здавався чистим, майже прозорим.

Демміні випростався. На обличчі його відбилася досада.

— Мій пане, я привіз список вимог від королеви Мілени.

Даркен Рал спрямував погляд у порожнечу, крізь свого помічника, повільно підніс праву руку до рота, лизнув кінчики пальців і акуратно провів ними по бровах і губах.

— Ти доставив хлопчика? — Запитав Рал.

— Так, мій пане. Хлопчик вже чекає на тебе в Саду Життя.

— Добре. — На красивому обличчі Рала промайнула легка усмішка. — Добре. А він не дуже дорослий? Він ще хлопчик?

— Так, мій пане, він хлопчик. — Демміні відвів погляд від блакитних очей Рала.

Посмішка на обличчі Рала стала ширшою.

— Ти впевнений, Демміні? Ти що, знімав з нього штани?

Демміні переступив з ноги на ногу.

— Так, мій пане.

Рал вп'явся поглядом в обличчя помічника.

— Але ти не чіпав його? — Усмішка зникла. — Він повинен бути неоскверненим.

— Ні, мій пане! — Насс дивився на Магістра широко розкритими очима. — Та хіба ж я наважився б доторкнутися до твого духовного провідника? Ти ж мені це заборонив!

Даркен Рал знову послюнявив пальці, провів ними по бровах і ступив до Насса.

— Знаю, Демміні, як тобі хотілося. Важко було, так? Дивитися на нього, але не доторкнутися? — Усмішка повернулася, піддражнюючи, і відразу ж зникла. — Твоя слабкість вже доставила мені турботу.

— Я все владнав! — Заперечив Демміні грубим голосом. Але слова його звучали не дуже переконливо. — Я наказав заарештувати за вбивство хлопчака цього торговця, Брофі.

— Так, — огризнувся Рал, — а потім він закликав сповідницю, щоб та підтвердила його невинність.

На обличчі Демміні виразилося глибоке розчарування.

— Звідки мені було знати, що він на це наважиться? Та хіба могло хоч комусь в голову прийти, що людина сама, з власної волі, піде на таке?

Рал жестом перервав помічника. Той негайно замовк.

— Тобі слід було бути обачнішими. Не завадило б заздалегідь подумати про сповідницю. До речі, з цим покінчено?

— Не зовсім, — довелося визнати Демміні, — Квод, який йшов по сліду Келен, Матері-сповідниці, пропав. Я відправив за нею ще один.

Даркен Рал нахмурився.

— Сповідниця Келен? Та, що брала сповідь у цього торговця, Брофі, і визнала його невинним?

Демміні повільно кивнув, риси його спотворилися ненавистю.

— Їй напевно хтось допоміг, інакше Квод не загинув би.

Рал мовчки вивчав його поглядом. Нарешті Демміні перервав тяжке мовчання.

— Це зовсім незначна подія. Навряд чи вона варта того, щоб ти витрачав на це свій дорогоцінний час.

Рал підняв брову.

— Я сам буду вирішувати, що гідно моєї уваги, а що ні. — Його голос здавався м'яким, майже ласкавим.

— Звичайно, мій пане. Вибач. — Демміні надто добре знав Магістра. Йому не було потрібно чути гнівний оклик, щоб відчути загрозу.

Рал знову лизнув пальці і поплескав ними по губах. Його очі вп'ялися в очі співрозмовника.

— Демміні, якщо ти чіпав хлопчика, я про це дізнаюся.

Крапля поту скотилася Демміні в око. Він закліпав.

— Мій пане, — хрипким шепотом відповів Демміні, — я готовий померти за тебе. Клянуся, я б ніколи не наважився доторкнутися до твого духовного провідника.

Даркен Рал ще мить вивчав Демміні Насса. Потім кивнув.

— Втім, я вже сказав, що все одно дізнаюся правду. Тобі відомо, що я з тобою зроблю, якщо з'ясується, що ти збрехав. Я не терплю, коли мене обманюють. Мені це неприємно.

— Мій пане, — сказав Демміні, бажаючи змінити тему, — що робити з вимогами королеви Мілени?

Рал знизав плечима.

— Скажи їй, що я готовий задовольнити всі вимоги в обмін на шкатулку.

Демміні здивовано втупився на нього.

— Але, мій пане, ти навіть не глянув на список!

Рал відповів з самим невинним виглядом:

— А ось ц-е п-и-т-а-н-н-я дійсно не гідне того, щоб я витрачав на нього свій дорогоцінний час.

Демміні знову переступив з ноги на ногу. Його шкіряна сорочка заскрипіла.

— Мій пане, я не розумію, навіщо ти граєш з королевою в ці гри. Цей список вимог принижує твоє достоїнство. Ми могли б просто розчавити її, як жирну жабу. Тільки скажи, і я складу свій список вимог, який тебе цілком задовольнить. А королева Мілена ще й пошкодує, що не повела себе як слід.

Рал, трохи посміхаючись, вивчав поглядом порите віспою обличчя вірного помічника.

— У неї є чарівник, Демміні, — прошепотів Рал. Йог блакитні очі засяяли.

— Я знаю! — Демміні стиснув кулаки. — Джіллер. Тільки накажи, мій пане, і я принесу тобі його голову.

— Але як ти думаєш, Демміні, навіщо королеві Мілені знадобився чарівник? — Демміні тільки знизав плечима, і Рал сам відповів на питання: — Щоб оберігати шкатулку, ось навіщо. Вона розуміє, що це і її захист. Якщо ми вб'ємо королеву або чарівника, може з'ясуватися, що вони сховали шкатулку з допомогою магії. Тоді нам доведеться ще витратити час на її пошуки. До чого нам зайва робота? Поки що для мене найпростіше — це підтримувати з королевою хороші відносини. Якщо вона почне завдавати мені клопоту, я знайду спосіб розібратися і з нею, і з чарівником. — Він повільно обійшов труну батька, ведучи пальцями по символах і не відводячи від імені Демміні пильного погляду блакитних очей. — У будь-якому випадку, як тільки я заволодію останньою шкатулкою, її вимоги втратять всякий сенс. — Він підійшов до помічника. — Але є й інша причина, друже мій.

Демміні схилив голову набік.

— Інша причина?

Дарці Рал кивнув, нахилився ближче і знизив голос:

— Демміні, ти вбиваєш хлопчиків до… чи після?

Демміні злегка подався назад і підчепив великим пальцем свій ремінь. Відкашлявшись, він відповів:

— Після.

— Після? А чому після? Чому не до? — Соромливо посміхаючись, запитав Рал.

Демміні уникав дивитися в блакитні очі Магістра. Він втупився в підлогу і переступив з ноги на ногу. Даркен Рал наблизив обличчя і очікувально подивився на свого помічника. Тихо, щоб не почули стражники, Демміні відповів:

— Мені подобається, як вони корчаться.

Усмішка повільно розповзалася по обличчю Рала.

— У цьому й полягає інша причина, друже мій. Я теж люблю дивитися, як вони корчаться, якщо можна так висловитися. Я хочу спершу подивитися, як вона стане корчитися, а вже потім вб'ю її. — Він знову лизнув кінчики пальців і провів ними по губах.

По понівеченому віспою лиці розпливлася розуміюча посмішка.

— Я передам королеві Мілені, що Отець Рал люб'язно готовий прийняти її умови.

Даркен Рал поклав руку Демміні на плече.

— Чудово, друже мій. А тепер покажи-но мені, якого хлопчика ти привів?

Обидва, посміхаючись, попрямували до виходу. Зробивши кілька кроків, Дарка Рал раптово зупинився. Він різко повернувся на каблуках. Зметнувся білий одяг.

— Що це за звук? — Запитав він.

У склепі панувала мертва тиша, що порушувалася лише слабким потріскуванням факелів. Демміні і обидва стражники повільно обвели поглядом величезну залу.

— Ось! — Рал викинув руку вперед.

Троє інших подивились туди, куди він вказував. На мармуровій підлозі лежала самотня біла пелюстка. Лице Рала почервоніло, в очах засвітилась лють. Тремтячі руки з такою силою стиснулися в кулаки, що побіліли суглоби пальців. Блакитні очі наповнилися сльозами гніву. Він так оскаженів, що не міг говорити. Поступово прийшовши до тями, він простягнув руку до білої пелюстки. Пелюстка, немов піднята легким подувом вітру, відірвався від підлоги і попливла до простягнутої руки Рала. Даркен Рал лизнув пелюстку, повернувся до одного з охоронців і наліпив листок йому на лоб.

Величезний стражник флегматично дивився перед собою. Він знав, чого хоче Магістр. Коротко кивнувши, він повернувся і вийшов, на ходу оголюючи меч.

Даркен Рал випростався, пригладивши долонями волосся та одяг. Він глибоко зітхнув, позбавляючись від емоцій. Насупившись, Рал відшукав поглядом тихо стоячого ззаду Демміні.

— Я ж не вимагаю від них нічого більше. Тільки турботи про гробницю мого батька. Їх бажання попереджаються. Вони одягнені, взуті, нагодовані, оточені увагою. Це ж так просто. — Його обличчя прийняло скривджений вираз. — Чому вони своєю недбалістю насміхаються наді мною? — Він подивився на труну батька і знову перевів погляд на обличчя помічника. — Ти знаходиш, що я до них занадто суворий? Так, Демміні?

Холодні очі Насса спохмурніли.

— Недостатньо суворий. Якби ти, мій пане, був не настільки жалісливий, якби ти не дарував їм право на швидку кару, може, інші навчилися б з більшою шанобливістю ставитися до твоїх щирих побажань. Я б не був до них настільки поблажливий.

Даркен Рал неуважно дивився в простір. Він відсторонено кивнув у відповідь. Через деякий час Рал ще раз глибоко зітхнув і вийшов з зали. Демміні крокував поруч з Магістром, охоронець послідував за ними на чималій відстані. Вони йшли довгими коридорами, освітленими невірним полум'ям факелів, піднімалися по гвинтових сходах з білого каменю, знову крокували коридорами, світло в які проникало через вузькі вікна-бійниці. В затхлому сирому повітрі витав запах цвілі. Вони піднялися ще на кілька поверхів. Нарешті потягнуло свіжістю. Уздовж стін через рівні проміжки стояли лаковані дерев'яні столики, на яких красувалися вази з букетами, що наповняли зали легким пахощами.

Даркен Рал підійшов до подвійних дверей, прикрашених майстерною різьбою. Різьба зображала низку пагорбів, порослих деревами. Ззаду пролунали кроки другого стражника, успішно впорався з даними йому дорученням. Демміні потягнув за залізні кільця. Важкі стулки беззвучно відчинилися, і Рал вступив в оббиту дубовими панелями залу. На темній поверхні танцювали фантастичні відблиски, що відкидаються полум'ям безлічі свічок і світильників. Свічники стояли на масивних столах. Дві стіни цілком займали полиці з книгами. У великому каміні гудів вогонь, що зігрівав високу, в два поверхи, кімнату. Тут Магістр ненадовго затримався, бажаючи ще раз звіритися зі стоячим на спеціальній підставці стародавнім рукописом в шкіряній палітурці. Потім Рал зі своїм помічником минули лабіринт залів, більша частина яких також була оббита теплими дерев'яними панелями. Деякі зали були оштукатурені і прикрашені фресками, що зображали пейзажі Д'хари, ліси, луки і бігаючих дітей. Охоронці, як тіні, безшумно слідували за Магістром, пильно оглядаючи пустельні зали та коридори.

Вони вступили в невелику кімнату. У каміні горів вогонь. Потріскували дрова. На стінах висіли мисливські трофеї. З темряви проступали голови і роги самих різних тварин. Раптово Даркен Рал зупинився. Відблиски полум'я пофарбували його облачення в рожеві тони.

— Знову, — прошепотів він.

Демміні запитально подивився на Магістра.

— Знову. Вона знову наближається до кордону. До підземного світу. — Рал лизнув кінчики пальців і акуратно провів ними по бровах. Блакитні очі дивилися в порожнечу.

— Хто? — Запитав Демміні.

— Мати-сповідниця, Келен. Бачиш, їй допомагає Чарівник.

— Джіллер з королевою, — заперечив Демміні, — а не з Матір'ю-сповідницею.

На обличчі Рала з'явилася ледь помітна посмішка.

— Не Джіллер, — прошепотів він. — Старий. Той, кого я розшукую. Той, хто вбив мого батька. Вона знайшла його.

Від подиву Демміні застиг на місці. Рал повернувся і пішов у дальній кінець кімнати, до високого стрілчастого вікна. У ажурну литу раму були вставлені маленькі шматочки скла. На ручці кривого ножа зловісно заграли відблиски полум'я. Зчепивши за спиною руки, Магістр мовчки дивився в ніч, вдивляючись в те, чого не дано було бачити іншим. Він повернувся до Демміні. Світле волосся розсипалися по плечах.

— Ось за цим вона і вирушила в Вестланд. Ти думав, Мати-сповідниця намагалася врятуватися від Кводу, а вона шукала Великого Чарівника. — Блакитні очі заблищали. — Келен зробила мені велику послугу, друже мій. Вона знайшла Чарівника. Нам просто пощастило, що вона прослизнула повз тих, хто чекав її в підземному світі. Воістину доля на нашому боці. Бачиш, Демміні, чому я говорив, щоб ти не турбувався? Мій жереб — у всьому добиватися успіху. Що б не сталося, все служить моїй меті.

Лоб Демміні від напруги покрився зморшками.

— Те, що один Квод пропав, ще не означає, що вона відшукала Чарівника. З Кводами таке бувало й раніше.

Рал повільно послюнявив пальці і ступив до помічника.

— Старий назвав Шукача, — прошепотів він.

— Ти впевнений? — Демміні здивовано сплеснув руками.

Рал кивнув.

— Старий Чарівник поклявся ніколи більше не допомагати їм. Довгі роки його ніхто не бачив. Ніхто, навіть під загрозою смерті, не міг назвати його імені. Тепер сповідниця проникає в Вестланд, Квод зникає. Шукач названий. — Він посміхнувся своїм думкам. — Мабуть, сповідниця торкнулася його своєю владою. Інакше Старий не став би їм допомагати. Уявляю, як він здивувався, коли її побачив. — Усмішка сповзла з лиця Рала, він стиснув кулаки. — Вони вже були майже у мене в руках. Всі троє. Але мене відвернули інші справи, і їм вдалося вислизнути. На якийсь час. — Хвилину він мовчки розмірковував, а потім оголосив: — Бачиш, Демміні, другий Квод теж загине. На зустріч з Чарівником вони не розраховували.

— Я пошлю третій і розповім хлопцям про Чарівника, — пообіцяв Демміні.

— Ні! — Рал лизнув кінчики пальців і поринув у роздуми. — Не тепер. Краще почекаємо і подивимося, що буде. Може, їй призначено ще раз допомогти мені. — Він на мить замислився. — Вона приваблива, ця Мати-сповідниця?

Демміні нахмурився.

— Я її ніколи не бачив, але мої хлопці просто перегризлися за право потрапити в той Квод, якому вона дістанеться.

— Не посилай наступний Квод, — посміхнувся Дарці Рал. — Пора мені обзавестися спадкоємцем. — Він кивнув своїм думкам. — Я прибережу її для себе.

— Якщо Мати-сповідниця спробує перетнути кордон, їй кінець, — попередив Демміні.

Рал знизав плечима.

— Можливо, у неї вистачить здорового глузду не робити цього. Вона вже довела, що розумна. Як би там не було, вона буде моєю. — Він кинув погляд на Демміні. — Як би там не було, я змушу її корчитися.

— Двоє з них небезпечні. Чарівник і Мати-сповідниця. Вони можуть доставити нам силу-силенну неприємностей. Сповідниці руйнують славу Рала, вони постійно докучають нам. Я думаю, краще зробити те, що Ти хотів спочатку. Ми повинні вбити її.

Рал нетерпляче махнув рукою.

— Ти занадто турбуєшся, Демміні. Як ти сказав, сповідниці лише докучають нам, не більш того. Я сам її вб'ю, коли вона засмутить мене. Але спочатку вона принесе мені сина. Сина-Сповідника. Чарівник не зможе заподіяти мені зла. Я подивлюся, як він корчиться, а потім вб'ю його. Повільно.

— А Шукач? — З острахом запитав Демміні.

Рал знизав плечима.

— Навіть менше, ніж проста досада.

— Мій пане, немає потреби нагадувати про те, що зима вже скоро.

Магістр підняв брову. У блакитних очах танцювали відблиски полум'я.

— Остання шкатулка у королеви. Скоро вона буде в мене. Не бачу приводу для неспокою.

Демміні подався вперед, його обличчя прийняло похмурий вираз.

— А Книга?

Рал глибоко зітхнув.

— Я розшукаю хлопчиська Сайфера, як тільки повернуся з підземного світу. Нехай тебе це не хвилює, друже мій. Удача на нашому боці.

Він повернувся і вийшов з кімнати. Демміні послідував за ним. З темряви вислизнули охоронці і рушили за Магістром.

Садом Життя називалася величезна склепінчаста зала в самому серці Народного Палацу. Високі стрілчасті вікна пропускали достатньо світла.

Цієї ночі в Сад лилося холодне світло місяця. Попереду, біля входу, були розбиті пишні клумби, навколо них петляли доріжки. Трохи далі виднілися карликові дерева, низькі кам'яні стіни, повиті плющем, і підстрижений чагарник. Якби не вікна над головою, можна було б подумати, що знаходишся в парку. Куточок краси. Куточок спокою.

Посеред великої зали зеленіла невелика кругла галявина. Трав'яний килим переривався клином білого каменю, на якому лежала гранітна плита, абсолютно гладка, якщо не вважати невеликих жолобків вздовж, які вели до крихітного джерельця в одному з кутів плити. Її підтримували два низьких рифлених п'єдестали. Позаду стояв блискучий кам'яний обеліск, а поряд було зроблено поглиблення для багаття. Обеліск служив опорою старовинній металевій чаші, покритій барельєфами фантастичних звірів, які ніби підтримували кругле дно. На залізниці кришці, теж зробленій в формі півсфери, стояв на задніх лапах лише один звір — Шинга, створіння підземного світу. Він служив ручкою. Посеред галявини, оточене кільцем факелів, біліло коло магічного піску. Вся поверхня піску була поцяткована складними геометричними фігурами.

У центрі виднілася голова хлопчика, по саму шию заритого в пісок.

Даркен Рал, склавши руки за спиною, повільно попрямував до дитини. Демміні зупинився віддалік, не наважуючись іти за Магістром. Біля краю піску Рал зупинився, опустив погляд на хлопчика і посміхнувся.

— Як тебе звуть, сину мій?

Хлопчик підняв очі. Його нижня губа затремтіла. Дитина з переляку подивився на Демміні Насса. Рал повернувся до помічника.

— Залиш нас, будь ласка. І візьми з собою охорону. Я не бажаю, щоб нам заважали.

Демміні схилив голову і пішов геть. Охоронці пішли за ним. Даркен Рал повернувся і спрямував погляд на хлопчика. Потім опустився на траву, розправив одяг і знову посміхнувся.

— Так краще?

Хлопчик кивнув. Його нижня губа все ще тремтіла.

— Ти злякався того, високого, з чорною смугою? — Дитина знову кивнула. — Він тебе образив? Він доторкався до тебе там, де не слід?

Хлопчик негативно похитав головою. У його нерухомому погляді була суміш обурення і переляку. З білого піску йому на шию вповзла мураха.

— Як тебе звуть? — Знову запитав Рал. Хлопчик не відповів. Магістр пильно вдивлявся в карі очі. — Ти знаєш, хто я?

— Даркен Рал, — нерішуче сказав хлопчик.

Рал поблажливо посміхнувся.

— Батько Рал, — поправив він.

Хлопчик пильно подивився на нього.

— Я хочу додому.

Мураха поповзла по підборіддю.

— Звичайно, хочеш. — В голосі Рала звучали турбота і співчуття. — Повір, я не заподію тобі зла. Ти тут тільки для того, щоб допомогти мені в одному важливому обряді. Ти — почесний гість, покликаний представляти чистоту і силу. Я вибрав тебе тому, що багато про тебе чув. Кажуть, ти дуже добрий і красивий хлопчик. Я не чув про тебе нічого поганого. Мені сказали, що ти сильний і дуже талановитий. Це правда?

Дитина зніяковіла і відвела очі.

— Ну, я думаю, так. — Він знову подивився на Рала. — Але я сумую за мамою і хочу додому. — Мураха вже повзла по щоці.

Даркен Рал задумливо подивився на хлопчика і кивнув.

— Розумію. Я теж сумую за мамою. Вона була така славна, я так любив її. Вона дбала про мене. Коли я допомагав їй по дому, вона готувала мені особливу вечерю. Все, що мені хотілося.

Очі хлопчика розширилися.

— І моя мама так робить.

— Так, це були чудові часи. Я тоді жив з мамою і татом. Ми дуже любили один одного, і нам завжди було весело. А мама так заразливо сміялася! Коли батько розповідав нам якусь кумедну історію, вона жартувала над ним, і ми всі реготали до сліз.

У хлопчика засяяли очі. Він ледь усміхнувся.

— А чому ти по ній сумуєш? Вона що, поїхала?

— Ні, — Рал зітхнув. — Мої батьки померли від старості. Вони прожили довге життя, але я все ще сумую за ним і чудово розумію, як ти сумуєш за своїми.

Хлопчик слабо кивнув. Губа більше не тремтіла. Мураха вже забралася на перенісся. Дитина зморщилася, намагаючись його струсити.

— Спробуй просто отримувати задоволення від того, що є зараз. Ти і озирнутися не встигнеш, як повернешся додому.

Хлопчик знову кивнув.

— Мене звати Карл.

Рал посміхнувся.

— Дуже приємно, Карл. — Він нахилився і обережно струснув мурашку.

— Спасибі, — з полегшенням зітхнув Карл.

— Для того я і тут, Карл. Щоб бути твоїм другом і допомагати тобі, чим зможу.

— Якщо ти мій друг, відкопай мене і відпусти додому. — В очах Карла блиснули сльози.

— Потерпи, сину мій. Залишилося недовго. Я хотів би зробити це прямо зараз, але народ Д'хари сподівається на мене і чекає від мене захисту. Я повинен захистити д'харіанців від злих людей, які збираються вбити їх. Я повинен зробити все, щоб врятувати їх. І ти повинен мені в цьому допомогти. Ти приймеш участь в одному дуже важливому обряді, який врятує маму і тата від смерті. Ти ж хочеш врятувати маму? Так, сину мій?

Смолоскипи мерехтіли і тріщало. Карл думав.

— Взагалі-то так. Але я хочу додому. — Губи Карла скривилися. Даркен Рал заспокійливо провів рукою по волоссю хлопчика, потім скуйовдив і знову пригладив їх.

— Я все розумію. Але постарайся бути сміливим. Я нікому не дам тебе в образу, обіцяю. Я сам буду охороняти тебе. — Він обдарував Карла теплою посмішкою. — Ти не голодний? Може, ти хочеш їсти?

Карл негативно похитав головою.

— Ну що ж, вже пізно. Тобі пора спати. Я пішов. — Він підвівся і розправив одяг, струшуючи налиплі травинки.

— Батько Рал…

Рал зупинився і подивився на хлопчика.

— Так, Карл?

По щоці Карла скотилася сльоза.

— Мені страшно одному. Ти б не міг залишитися?

Магістр з ніжністю подивився на хлопчика.

— Звичайно, сину мій. — Батько Рал знову опустився на траву. — Я буду з тобою стільки, скільки ти захочеш. Навіть всю ніч, якщо попросиш.

20

Річард і Келен обережно ступали по кам'янистому схилу, перебираючись через стовбури, розводячи гілки. Всюди сяяло зелене світло. Переливчасті пласти — стіни кордону — тиснули з обох сторін. Все інше тонуло в темряві. Річард і Келен намацували прохід.

Обидва одночасно прийшли до одного рішення. Ззаду невблаганно насувалися тіні і хвати. Не можна було ні повертатися, ні стояти на місці. Залишалося одне — йти вперед. І вони зробили крок в тіснину.

Річард прибрав некорисний тепер нічний камінь: стежки вже не існувало, а світло каменю тільки заважало розрізняти, де зелене сяйво переходить в зелену стіну. Річард не став класти камінь в шкіряний мішечок, а просто опустив у кишеню, щоб відразу ж дістати при необхідності.

— Нам вкажуть шлях стіни кордону, — сказав він, і луна відповіло з темряви. — Іди повільно. Якщо одна зі стін потемніє, не роби наступного кроку, відійди трохи в сторону. Так ми зможемо залишитися між стінами і минути прохід.

Келен не вагалася: хвати і тіні — вірна смерть. Вона взяла Річарда за руку і пішла вперед, в зелене сяйво. Пліч-о-пліч вони вступили в невидимий прохід. У Річарда відчайдушно забилося серце. Він намагався не думати про те, що вони роблять — наосліп йдуть між стінами кордону.

Він знав, на що схожий кордон, встиг розгледіти його, коли був з Чейзом, і потім, коли темна тварюка хотіла поцупити Келен. Він знав, що, якщо вступити в темну стіну, повернення не буде, але якщо не виходити з зеленого сяйва, ще залишається шанс.

Келен зупинилася. Вона підштовхнула його вправо, значить, наблизилася до стіни. Тепер стіна з'явилася праворуч від нього. Вони вирівнялися і пішли вперед, виявивши, що, якщо просуватися повільно і обережно, можна пройти між двох стін, тримаючись за тонку ниточку життя, оточену володіннями смерті. Весь досвід провідника виявився тепер даремний. В Зрештою Річард залишив спроби розібратися, де проходила стежка. Він довірився тиску стін, який відчувався з обох сторін, і дозволив цій невидимій силі бути своїм провідником. Вони просувалися дуже повільно, не бачачи ні залишків стежки, ні кам'янистого схилу. Нічого, крім тісного світу сліпучо зеленого сяйва, подібно бульбашки життя, що безпорадно пливе в безкрайньому морі смерті і пітьми.

Бруд проник Річарду в черевики, страх проник йому в серце. Вони навіть не могли обійти перешкоди, що траплялися на шляху — кожен наступний крок диктували стіни кордону. Іноді доводилося перебиратися через повалені дерева, іноді — через валуни, іноді — хапаючись за виступаючі корені, через рівчаки. Річард і Келен мовчки допомагали один одному, підбадьорюючи один іншого тільки потиском руки. Варто було зробити крок чи два в бік, як у зеленому сяйві виникала темна стіна. Коли стежка повертала, темна стіна з'являлася знову. Вони безладно металися від стіни до стіни, з'ясовуючи, куди повернула стежка. Всякий раз, коли перед ними вставала стіна, обидва намагалися якомога швидше відійти від небезпеки, і всякий раз холодні мурашки пробігали у Річарда по спині.

Річард відчув, що в нього болять плечі. М'язи мимоволі стискалися від напруги, подих почастішав. Він розслабився, глибоко зітхнув, помахав руками і знову взяв Келен за руку. Річард подивився на неї і посміхнувся. Лице Келен було залито зеленим примарним світлом. Вона посміхнулася у відповідь, але Річард зауважив жах, який таївся в глибині її очей. «Принаймні, — подумав він, — кістки охороняють нас від тіней і від звірів». Та й через стіни теж ніхто не з'являвся.

Річард майже фізично відчував, як з кожним кроком його залишає воля. Час став абстрактним поняттям, втративши всяке конкретне значення. Він вже не знав, скільки годин, а може бути, днів, йде через тіснину. Річард зрозумів, що хоче тільки одного — спокою. Тільки б цей жах скоріше залишився позаду. Тільки б знову опинитися в безпеці. Страх потроху почав притуплятися. Кожен крок коштував величезної напруги.

Його увагу привернув якийсь рух. Річард озирнувся. Оточені зеленим ореолом, тіні низкою пливли по стежці, переслідуючи подорожніх. Вони безшумно ковзали над землею, одна за одною піднімаючись над поваленими стовбурами. Річард і Келен завмерли і як заворожені втупилися на переслідувачів. Тіні продовжували наближатися.

— Іди вперед, — прошепотів він, — і не випускай мою руку. Я буду стежити за ними.

Річард зауважив, що сорочка Келен, втім, як і його, намокла від поту, хоча ніч була далеко не теплою. Ледь кивнувши, вона рушила вперед. Він задкував, притулившись до неї спиною і не спускаючи очей з тіней. В душу закрався страх. Келен йшла як можна швидше, кілька разів їй доводилося зупинятися і повертати в сторону.

Вона знову зупинилася і нарешті намацала поворот направо. Невидима стежка різко пішла під ухил. Спускатися задом наперед по крутому схилу виявилося не так-то просто. Щоб не зірватися, доводилося ступати дуже обережно. Тіні ланцюгом пливли за ними, повертаючи разом із стежкою. Річард з поборов бажання сказати Келен, щоб та йшла швидше: будь-яка помилка могла коштувати життя. Тіні підбиралися все ближче. Ще кілька хвилин, і вони наздоженуть подорожніх.

Річард напружився і опустив руку на руків'я меча. Він не знав, що відбудеться, якщо оголити зброю. Навіть якщо меч виявиться дієвим проти тіней, сутичка у вузькій тіснині — в кращому випадку величезний ризик. Але якщо вибору не залишиться, якщо вони підійдуть дуже близько, він дістане меч.

Річарду почало здаватися, що у тіней з'явилися лиця. Він марно намагався пригадати, чи було таке колись. Він спускався по схилу, і пальці все міцніше стискалися на мечі. М'яка рука Келен зігрівала його долоню. В зеленому сяйві проступали благородні сумні обличчя. Вони дивилися на Річарда з ніжним, наполегливим благанням. Він ще міцніше стиснув меч. Слово ІСТИНА обпекло долоню, як розпеченим залізом. З меча хлинув гнів. Магічний гнів спробував пробитися в свідомість Річарда, але знайшов там тільки страх і замішання. Гнів меча згас. Тіні більше не наближалися. Вони пливли за Річардом, і йому вже не було так самотньо. Тіні несли страх, знімали напругу.

Їх шепіт заспокоював. Річард прислухався, намагаючись розрізнити слова. Рука його розслабилася. Легкі, обережні посмішки підбадьорювали його, заколисували його обережність, тривогу. Йому захотілося почути слова, розібрати їх бурмотіння. Зелене світло мирно сяяло навколо прозорих контурів. Серце Річарда шалено калатало. Він так потребував відпочинку, спокою, співрозмовників. Його свідомість попливла. Зовсім як тіні. Тихо, легко, спокійно. Річард з тугою подумав про батька. Він згадав веселі, безтурботні часи, часи любові, розуміння, турботи, безпеки. Тоді ніщо не загрожувало йому, ніщо не лякало, ніщо не тривожило. Він мріяв повернути той щасливий час. Річард усвідомив, що саме про це шепочуть йому голоси, що все може повторитися. Вони хотіли допомогти йому повернутися туди. От і все.

У самій глибині свідомості розквітло слабке застереження, але зів'яло і зникло. Рука зісковзнула з меча.

Як же він помилявся, наскільки сліпий був раніше. Чому він відразу не міг зрозуміти? Вони тут не для того, щоб заподіяти йому зло. Вони хочуть йому допомогти знайти бажаний спокій. Вони пропонують не те, що треба їм, а те, до чому він сам так прагне. Вони лише намагаються позбавити його самотності. Сумна посмішка торкнулася його губ. Як же він не зрозумів цього раніше? Як він міг бути такий сліпий? Їх шепіт, подібний солодкої музики, плескався навколо нього м'якими хвилями, заколисував страхи, проникав у самі глибини його душі. Річард зупинився, не бажаючи йти від цілющої теплоти їх наспіву.

Холодна рука потягнула його, щоб відвести від них. Річард відпустив її. Рука зникла і більше не турбувала його.

Тіні підпливли ближче. Річард чекав їх, вдивляючись в благородні лиця, вслухаючись в ніжне бурмотіння. Коли вони видихали його ім'я, Річард здригався від насолоди. Тіні оточили його, підпливаючи все ближче, простягаючи руки. Річард радісно зустрів їх. Руки піднімалися до його обличчя, майже торкалися його, бажаючи приголубити. Він переводив погляд з одного лиця на інше, зустрічаючись очима зі своїми рятівниками. Кожен утримував його погляд, кожен тихим шепотом обіцяв чудо.

Одна рука зачепила Річарду обличчя, і йому здалося, ніби цей дотик заподіює пекучий біль. Втім, Річард не був до кінця впевнений, що це дійсно так. Той, кому належала рука, пообіцяв, що варто Річарду до них приєднатися, і він ніколи більше не відчує болю. Він хотів заговорити, задати їм питання, але все раптом здалося йому таким порожнім і тривіальним. Треба тільки віддатися їх турботам, і все буде добре. Він повертався до кожного, кожному пропонуючи себе, бажаючи одного — щоб його прийняли.

Обернувшись, він став шукати Келен, щоб взяти її з собою і розділити з нею мир і спокій. Спогад про неї спалахнув в його мозку, відволікаючи від тіней. Голоси тихо вмовляли його забути про Келен. Він обвів очима схил, вдивляючись в темні завали. Небо злегка просвітліло, наближався ранок. Чорні громади скель нерухомо стояли на тлі блідо-рожевого неба. Річард добрався майже до кінця схилу. Келен ніде не було. Тіні наполегливо звали його, шепотіли його ім'я. Образ Келен все яскравіше проступав у нього в пам'яті. Раптово Річард відчув поштовх страху. Страх спалахнув у нього в душі, перетворивши шепіт в сірий попіл.

— Келен! — Вигукнув він.

Відповіді не було.

Темні руки, мертві руки тяглися до нього. Лиця тіней почали плисти, ніби випари над киплячим зіллям. Хрипкі голоси повторювали його ім'я. Річард в замішанні відступив на крок.

— Келен! — Знову крикнув він.

Руки тяглися до нього, і ще не торкнувшись, завдавали пекучого болю. Він відступив ще на крок і уткнувся спиною в стіну. Руки потяглися, бажаючи підштовхнути його. Річард в замішанні оглядався, шукаючи Келен. На цей раз біль змусила його прокинутися остаточно. Він усвідомив, де знаходиться, і зрозумів, що мало не сталося. Річарда охопив жах.

І тут його гнів вибухнув.

Річард вихопив меч і змахнув ним перед собою. В ту ж мить його облила гаряча хвиля магії. Тіні, які зачепив клинок, спалахнули і перетворилися в ніщо. Тільки тоненька цівка диму піднялася вверх, немов підхоплена поривом вітру. Пролунав несамовитий крик. А на Річарда вже насідали наступні. Меч пройшов і крізь них, але тіням не було числа. Поки він відбивався з одного боку, з іншого з'являлися нові лави супротивників. Ще не встигнувши повернутися, Річард відчував біль їх напівдоторків. Що ж він відчує, коли тіні в кінці кінців доторкнуться до нього? І чи відчує він що-небудь взагалі або відразу впаде замертво? Річард зробив крок від стіни, не перестаючи наносити удари мечем. Ще крок, скажені помахи меча, свист від розсікання повітря.

Річард став, впираючись ногами в землю. Коли тіні підпливали, він негайно розсікав їх. Боліли руки, нила спина, кров стукала в скроні. Піт застилав очі. Річард відчував себе спустошеним. Відступати було нікуди. Доводилося стояти на місці. Він знав, що довго так не протягне. В нічному повітрі розносилися крики і голосіння. Здавалося, тіні з радістю кидаються на його меч. На Річарда насувалося ціла хмара тіней. Він не зміг відразу з усіма розправитися. Довелося зробити крок назад. За спиною знову виникла темна стіна. З того боку кордону до нього з болісними стогонами тягнулися темні фігури. Тіней було надто багато. Він ні на крок не міг просунутися вперед. Не міг відійти від стіни. Залишалося тільки стояти на місці. Біль, яку несли простягнуті руки, вкрай вимотала його. Він знав: якщо тіні будуть нападати натовпами і досить швидко, їм вдасться заштовхнути його за стіну, в підземний світ. Він продовжував боротьбу, тепер уже в повній безнадії.

Гнів змінився жахом. М'язи рук горіли від постійних помахів мечем. Здавалося, мета тіней — просто вимотати його кількістю. Він зрозумів, що був правий, коли вирішив не вдаватися до допомоги меча до тих пір, поки не залишиться іншого виходу. Але тепер у нього не було вибору. Треба боротися, щоб врятувати їх.

«Їх»? Кого «їх»? Келен пропала. Він залишився один. Розмахуючи мечем, Річард намагався зрозуміти, що з нею сталося. Невже тіні і Келен спокусили своїм тихим наспівом? Доторкнулися до неї, потягли за стіну? У неї ж не було меча. А він обіцяв захистити її. На нього нахлинула нова хвиля люті. Думка про те, що тіні заманили Келен в підземний світ, зметнула його гнів. Магія Меча Істини відгукнулася на заклик. Охоплений жагою помсти, Річард почав прорубувати собі дорогу. Розпечена добіла ненависть вела його крізь розпливчасті тіні, клинок розсікав їх перш, ніж вони встигали зробити крок вперед. Він ішов назустріч противнику. Передсмертні крики злилися в злобне виття. Варто було йому подумати про Келен, про те, що вони з нею зробили, як гнів з невблаганною завзятістю штовхав його вперед.

Спершу він навіть не зрозумів, що сталося. Тіні раптом припинили атаку і просто пливли слідом за ним. Річард, розмахуючи мечем, прокладав собі шлях. Якийсь час вони не намагалися уникати ударів клинка, а просто висіли на місці. Потім примари заковзали, як цівки диму в нерухомому повітрі. Вони прямували до стін кордону і, втрачаючи зеленувате сяйво, перетворювалися по ту сторону в темні контури. Нарешті Річард зміг перепочити. Руки тряслися від напруги і втоми.

Так ось що це таке: не люди-тіні, а тварюки з-за кордону, тварюки, які виходять назовні і заманюють людей, як мало не заманили його самого.

Як заманили Келен.

З самої глибини його єства піднялася біль. На очах проступили сльози.

— Келен, — прошепотів він в холодному ранковому повітрі.

Його серце розривалося від нестерпної туги. Вона загинула, загинула з його вини. Він втратив пильність, підвів її, не вберіг. Як же це могло статися? Так скоро? Так легко? Еді попереджала його, що вони будуть звати. Чому ж він був так необережний? Чому забув про її попередження? Знову і знову у нього в думках виникало бачення. Він уявляв собі страх, сум'яття, подив Келен. Куди він зник? Адже вона кличе його, благає про допомогу. Він відчув її біль. Побачив її смерть. Від відчаю у нього все змішалося в мозку. Він плакав, бажаючи повернути час назад, мріючи все змінити. Не слухати ці голоси, не відпускати її руку, врятувати її. Сльози бігли по його обличчю. Він опустив меч. Вістря меча волочилося по землі. Річард занадто втомився, щоб прибрати його в піхви. Він брів вперед не розбираючи дороги. Камені обвалу скінчилися. Зелене світло померкло і згасло. Річард увійшов в ліс і ступив на стежку.

Хтось прошепотів його ім'я. Чоловічий голос. Річард зупинився і подивився назад.

У світлі кордону стояв батько.

— Синку, — прошепотів він, — дозволь мені допомогти тобі.

Річард втупив у нього порожній, мертвий погляд. Ранок освітив небосхил, омивши все вологим сірим світлом. Єдиним кольором було зелене сяйво навколо батька, який простягав до нього розпростерті руки.

— Ти не можеш мені допомогти, — хрипко прошепотів Річард.

— Можу. Вона з нами. Їй ніщо більше не загрожує.

Річард зробив кілька кроків до батька.

— Не загрожує?

— Ні, не загрожує. Ходім, я відведу тебе до неї.

Річард зробив ще кілька кроків, тягнучи за собою меч. Сльози бігли по його щоках. Груди важко здіймалися.

— Ти правда можеш мене до неї відвести?

— Так, синку, — ласкаво сказав батько. — Йдемо. Вона тебе чекає. Я відведу тебе до неї.

Річард покірно побрів до батька.

— І я зможу бути з нею? Навіки?

— Навіки, — долинув тихий голос.

Річард ступив в зелене світло, до батька, який тепло посміхнувся йому.

Опинившись поруч з батьком, Річард підняв Меч Істини і встромив йому в серце. Батько дивився на нього широко розкритими очима.

— Скільки разів, дорогий батьку, — зціпивши зуби, запитав Річард крізь сльози, — скільки разів доведеться мені разити твою тінь?

Батько замерехтів і розчинився в тумані.

На зміну гніву прийшло гірке задоволення, потім і воно зникло. Річард знову ступив на стежку. Сльози котилися по його обличчю, покритому брудом і потом. Він утер їх рукавом і проковтнув клубок, що став в горлі. Ліс байдуже прийняв Річарда.

Річард насилу вклав меч у піхви. У цей момент йому в очі вдарило світло нічного каменю, що струмувало з кишені. Навколо було ще достатньо темно, і камінь слабо сяяв. Річард зупинився, дістав гладкий камінь і прибрав його в шкіряний мішечок. Жовте світло згасло.

Річард йшов вперед з похмурою рішучістю, торкаючись часом пальцями захованого під сорочкою ікла. Самотність, найглибша, яку він тільки знав, зігнула йому плечі. Всі друзі втрачені для нього. Тепер Річард знав, що його життя більше не належить йому. Він — Шукач. Ні більше. Ні менше. Він уже не вільний. Його обов'язок — служіння іншим. Він — знаряддя, таке ж, як і меч, чиє призначення допомагати іншим. Тим, хто зміг би жити. Жити нормальним життям, подібним тому, що відкрилося йому лише на мить.

Він нічим не відрізняється від темних тварюк в кордоні. Носій смерті.

І він чітко усвідомлював, кому її несе.

Магістр сидів на траві перед сплячим хлопчиком, розпрямивши спину і схрестивши ноги. Його долоні спочивали на колінах. На обличчі блукала усмішка. Він думав про те, що відбудеться на кордоні з сповідницею Келен. Перші ранкові промені проникали в вузькі вікна над головою. В їх світлі яскраво сяяли зростаючі на клумбах квіти. Рал повільно підніс праву руку до губ, лизнув пальці і, пригладивши брови, акуратно повернув руку на колишнє місце. Від думки про те, що він зробить з Матір'ю-сповідницею, його дихання почастішало. Рал відновив подих і повернувся до більш нагальним проблем. Він поворушив пальцями. Карл відкрив очі.

— Доброго ранку, синку мій. Радий тебе бачити, — сказав Рал самим дружелюбним тоном. Усмішка, викликана іншими думками, залишалася у нього на губах.

Карл моргнув і примружився від яскравого сонячного світла.

— Доброго ранку, — сказав він, позіхаючи. Потім підняв очі і додав: — Батько Рал.

— Ти добре спав, — запевнив хлопчика Рал.

— Ти був тут? Всю ніч?

— Всю ніч. Я ж обіцяв. Я не став би обманювати тебе, Карл.

Карл посміхнувся.

— Дякую. — Він опустив очі. — Мені було дуже страшно. Напевно, я поводився нерозумно.

— Мені не здається, що ти поводився нерозумно. Я радий, що зміг побути тут і заспокоїти тебе.

— А тато казав, що боятися темряви нерозумно.

— У темряві водяться такі істоти, які можуть на тебе накинутися, — сумно сказав Рал. — Ти розумний хлопчик, якщо розумієш це і остерігатися їх. Твоєму батькові було б краще тебе послухати і повчитися.

Карл засяяв.

— Правда? — Рал кивнув. — Так, саме так я завжди і думав.

— Якщо ти справді когось любиш, то будеш слухати його.

— Батько завжди каже, щоб я мовчав.

Рал несхвально похитав головою.

— Мені дивно чути таке. А я-то думав, вони тебе дуже люблять.

— Люблять. По крайній мірі, більший час.

— Тобі видніше. Звичайно, ти правий.

Світле волосся Магістра сяяло в сонячних променях. Біла одежа яскраво виблискувала. Він чекав. Настала томлива тиша.

— Але мені здорово набридає, коли вони постійно повторюють, що я повинен робити, а що — ні.

Рал підняв брови.

— Мені здається, що ти вже досяг того віку, коли можеш сам думати і приймати рішення. Ти такий розумний хлопчик, майже чоловік, а вони вказують тобі, що робити, — додав він скоріше про себе і похитав головою. Потім, ніби не в силах повірити словами Карла, запитав: — Ти хочеш сказати, що з тобою поводяться як з немовлям?

Карл кивнув, щиро підтверджуючи сказане, але потім вирішив виправити враження:

— Але вони майже завжди добрі до мене.

Рал злегка кивнув.

— Радий це чути. У мене відлягло від серця.

Карл підняв очі і подивився на сонячний промінь.

— Але, знаєш, я повинен сказати, що мої батьки зараз страшно зляться. Адже я так надовго зник.

— Вони зляться, коли ти повертаєшся після тривалої відсутності?

— Звичайно. Якось раз я загрався з другом і повернувся пізно. Мама була прямо як божевільна, а батько відшмагав мене ременем. Він сказав: це за те, що я заподіяв їм стільки занепокоєння.

— Ременем? Батько відшмагав тебе ременем? — Дарко Рал понуро встав з трави і відвернувся. — Прости, Карл. Я поняття не мав, що все так жахливо.

— Ну, це тільки тому, що вони мене люблять, — поспішив додати Карл. — Так вони і сказали. Вони люблять мене, а я змусив їх турбуватися. — Рал все ще стояв до хлопчика спиною. Карл насупився. — Тобі не здається, що це доводить, що вони про мене піклуються?

Рал лизнув пальці і погладив губи і брови. Потім він повернувся до хлопчика і знову сів на траву, дивлячись на стривожене дитяче обличчя.

— Карл, — його голос був так тихий, що Карлу довелося напружитися, щоб розібрати слова, — у тебе є собака?

— Звичайно! — Хлопчик кивнув. — Тінке. Вона просто чудова. Я взяв її ще цуценям.

— Тінке, — ласкаво повторив Рал. — А Тінке коли-небудь губилася або втікала?

Карл наморщив лоба, намагаючись згадати.

— Так, звичайно. Разів зо два. Ще коли була цуценям. Але на наступний день вона завжди поверталася.

— Ти турбувався, коли втікала твоя собака? Коли вона пропадала?

— Ну звичайно.

— Чому?

— Тому, що я люблю її.

— Розумію. А що ти робив, коли вона поверталася?

— Я брав її на руки і міцно-міцно обіймав.

— Ти не бив Тінке ременем?

— Ні!

— Ні? А чому?

— Тому, що я люблю її!

— Але ж ти турбувався?

— Так.

— Отже, коли Тінке поверталася, ти її обіймав тому, що любив свою собаку і турбувався про неї?

— Так.

Рал злегка відкинувся назад і уважно подивився на хлопчика.

— Розумію. А якби ти відшмагав Тінке ременем, коли вона повернулася? Як ти думаєш, що б вона зробила?

— Готовий посперечатися на що завгодно, в наступний раз вона б не повернулася. Їй би не захотілося повертатися, адже я міг би побити її. Вона пішла б до тих, хто її любить.

— Розумію, — багатозначно промовив Рал.

По щоках Карла текли сльози. Він відвів очі і розридався. Нарешті Рал простягнув руку і погладив хлопчика по волоссю.

— Прости, Карл. Мені не хотілося тебе засмучувати. Але знай: коли все скінчиться і ти повернешся додому, якщо тобі коли-небудь буде потрібний притулок, тут тебе зустрінуть з радістю. Ти чудовий хлопчик, чудовий юнак. Для мене буде честю, якщо ти вирішиш залишитися зі мною. Ти і Тінке. Я хочу, щоб ти знав, що я довіряю тобі. Ти сам можеш вирішити, коли йти або приходити.

Карл підняв мокрі очі.

— Дякую, Отець Рал.

Рал ласкаво посміхнувся.

— Ну а тепер, як щодо сніданку?

Карл кивнув.

— Чого б тобі хотілося? У нас знайдеться все, що забажаєш.

Карл на хвилину задумався. На його обличчі засяяла усмішка.

— Я б хотів пирога з ожиною. Я люблю його більше за все на світі. — Він опустив очі. Усмішка погасла. — Але мені ніколи не дають його на сніданок.

Лице Дарка Рала розпливлося в усмішці. Він підвівся.

— Ну що ж, значить, пиріг з ожиною. Я сходжу за ним і відразу ж повернуся.

Магістр попрямував до бічних дверей, прихованих за лозою. Як тільки він наблизився, двері розчинилися, і величезна рука Демміні Насса притримала її за спиною Рала. Магістр увійшов в темну кімнату. В котлі, підвішеному над вогнем в невеликому горні, варилася смердюча каша. Двоє охоронців мовчки стояли біля дальньої стіни. Їхні обличчя покрилися потом.

— Мій пане, — Демміні схилив голову, — гадаю, хлопчик заслужив твоє схвалення.

Дарці Рал лизнув кінчики пальців.

— Він відмінно впорається. — Рал пригладив брови. — Налий-но мені миску цих помиїв. І нехай охолонуть.

Демміні взяв олов'яну миску і почав черпати дерев'яним ополоником кашу.

— Якщо тут все гаразд, — порите віспою обличчя спотворила люта гримаса, — Тоді я поїду до королеви Мілені. Засвідчити твою повагу.

— Відмінно. По дорозі заглянеш до драконихи. Скажеш, що вона мені потрібна.

Ложка завмерла в руці Демміні.

— Вона мене не любить.

— Вона нікого не любить, — спокійно сказав Рал. — Але не хвилюйся, Демміні. Вона тебе не з'їсть. Вона знає, що буде, якщо вивести мене з терпіння.

Демміні знову взявся черпати кашу.

— Дракониха запитає, коли вона тобі знадобиться.

Рал подивився на нього краєм ока.

— Це не її справа. І передай їй, що я так сказав. Вона повинна з'явитися, коли я накажу, і чекати. — Він повернувся і крізь вузьку щілину в листяному орнаменті подивився на голову хлопчика. — Але я хочу, щоб ти повернувся через два тижні.

— Через два тижні. Добре. — Демміні поставив на стіл миску з кашею. — Невже в тебе стільки часу піде на хлопчиська?

— Так. Якщо, звичайно, я хочу повернутися з підземного світу. — Рал продовжував спостерігати за дитиною. — А може, й більше, ніж два тижні. Скільки треба, стільки й піде. Я хочу добитися повної довіри. Він повинен добровільно принести клятву вірності.

Демміні підчепив великим пальцем пояс.

— У нас ще труднощі.

Рал кинув погляд через плече на свого помічника.

— Тобі що, більше нема чим зайнятися, Демміні? Тільки ходити кругами і шукати проблеми?

— Тільки завдяки цьому моя голова все ще в мене на плечах.

Рал посміхнувся.

— Ти правий, друже мій, ти правий. — Він зітхнув. — Ну, говори.

Демміні переступив з ноги на ногу.

— Минулої ночі я отримав повідомлення, що вказуюча хмара зникла.

— Зникла?

— Ну, не стільки зникла, скільки сховалася. — Демміні скривився. — Кажуть, налетіли хмари і приховали її.

Рал розсміявся. Демміні в замішанні нахмурився.

— Це наш друг, старий Чарівник. Схоже, він помітив хмару і придумав невеликий трюк, щоб мені досадити. Цього і слід було очікувати. Це не проблема, друже мій. Це не важливо.

— Мій пане, але за допомогою хмари ти збирався знайти Книгу. Що ж може бути важливіше Книги і останньої шкатулки?

— Я не сказав, що Книга — це не важлива. Я сказав, що хмара не важлива. Книга дуже важлива, і саме тому я ні за що не довірив би її одній тільки вказуючій хмарі. Як по-твоєму, Демміні, яким чином я причепив хмару до хлопця Сайфера?

— Мій пане, я не дуже сильний в магії.

— Досить чесно, друже мій. — Рал лизнув кінчики пальців. — Багато років тому, ще коли був живий батько, він встиг розповісти мені про шкатулки Ордену і про Книгу Зниклих Тіней. Він і сам намагався повернути їх, але йому не вистачало знань. Він був людиною дії, людиною битви. — Рал подивився Демміні в очі. — Ти багато в чому схожий на нього, друже мій. Йому не вистачало знань. Але він був досить мудрий, щоб навчити мене більше цінувати голову, ніж меч. Він показав мені, як, працюючи головою, можна перемогти куди більш сильного противника. Він знайшов мені найкращих наставників. А потім його вбили. — Рал обрушив кулак на стіл. Його обличчя налилося червоним, але за мить він знову опанував себе. — А я навчався довго і наполегливо. Навчався, щоб досягти успіху в тому, що не вдалося батькові, і повернути дому Ралів його законне місце.

— О Магістр, ти перевершив найсміливіші очікування твого батька.

Рал злегка посміхнувся, кинув погляд через лозу і продовжив:

— Під час моїх занять я виявив, де прихована Книга Зниклих Тіней. Це було в Серединних Землях, по той бік кордону. Тоді я ще не міг вільно пересуватися по підземному світу, а тому не міг і забрати Книгу. Тоді я послав туди звіра, щоб той охороняв Книгу до тих пір, поки я сам за нею не прийду.

Рал встав і відвернувся, обличчя його потемніло від гніву.

— Перш ніж я встиг дістати книгу, дехто на ім'я Джордж Сайфер вбив звіра і викрав Книгу. Мою Книгу. В якості трофея він забрав із собою ікло звіра. Що було дуже нерозумно, адже це я послав туди звіра. Послав за допомогою магії. Моєї магії. — Він підняв брову. — А свою магію я завжди можу відшукати.

Рал лизнув кінчики пальців і поплескав себе по губах, відчужено дивлячись в сторону.

— Коли я ввів у гру шкатулки Одена, я вирушив за Книгою. Тоді-то я і дізнався, що Книгу вкрали. Щоб відшукати викрадача, потрібен був час. Я все ж знайшов його. На жаль, Книга вже була не у нього. Він не захотів сказати мені, де Книга. — Рал посміхнувся Демміні. — Я змусив його заплатити за це. — Демміні посміхнувся у відповідь. — Але я дізнався, що він передав ікло синові.

— Так ось звідки ти знаєш, що Книга у хлопчиська Сайфера!

— Так, Книга Зниклих Тіней у Річарда Сайфера. Він носить на шиї ікло. Саме так я і причепив до нього хмару. Я причепив хмару до ікла, яке йому дав батько. До ікла, створеного моєю магією. Я міг би вже давно повернути собі Книгу, але в мене багато справ. Так що поки я причепив до Річарда Сайфера хмару, щоб не упускати його з виду. Це було зроблено просто для зручності, але, як би там не було, Книгу я можу отримати в будь-який момент. Хмара нічого не значить. Я завжди зможу відшукати його за допомогою ікла.

Рал взяв миску з кашею і простягнув її Демміні.

— Спробуй, чи досить охолола? — Він вигнув брову. — Мені не хотілося б заподіяти хлопчикові болю.

Демміні понюхав миску і з огидою відвернув ніс, передавши кашу одному з охоронців, який покірно прийняв її і, піднісши до губ ложку з варивом, кивнув.

— Сайфер може втратити ікло або просто викинути його. Тоді тобі не вдасться відшукати Книгу. — Демміні відважив смиренний поклон. — Прости мені ці слова, Магістр, але, боюся, ти занадто багато залишаєш на волю випадку.

— Іноді, Демміні, я покладаюся на долю, але ніколи — на випадок. У мене є й інші способи знайти Сайфера.

Демміні глибоко зітхнув і розслабився, задумавшись над словами Рала.

— Тепер я розумію, чому ти так спокійний. Я нічого цього не знав.

Рал суворо подивився на свого вірного помічника.

— Ми ледь торкнулися того, що ти не знаєш, Демміні. Ось чому ти служиш мені, а не навпаки. — Його обличчя пом'якшало. — Ти з дитинства був мені добрим другом. Я рятую тебе від цього тягаря. У мене багато справ, які вимагають часу. А магія не чекає. Як і це. — Він підняв руку, указуючи на хлопчика. — Я знаю, де Книга, і знаю свої здібності. Я можу отримати Книгу, коли побажаю. А поки що я дивлюся на це так, ніби Річард Сайфер просто зберігає Книгу для мене. — Рал нахилився до Демміні. — Ти задоволений?

Демміні опустив очі в підлогу.

— Так, Магістре. — Він підняв очі. — Будь ласка, зрозумій, я прийшов до тебе зі своїми турботами тільки тому, що бажаю тобі успіху. Ти — законний володар всіх земель. Ми всі потребуємо того, щоб ти наставляв нас. Я тільки хотів взяти участь в боротьбі за перемогу. Я боюсь одного — підвести тебе.

Дарці Рал поклав руку на величезне плече Демміні і подивився на порите віспою обличчя, на смужку чорного волосся.

— За це я люблю тебе ще більше. — Він прибрав руку і взяв миску. — А тепер їдь до королеви Мілени. Скажи, що я згоден. Не забудь заглянути до драконихи. — На його обличчі знову з'явилося подоба усмішки. — І нехай твої маленькі забави тебе не затримують.

Демміні схилив голову.

— Дякую тобі, мій пане. Служити тобі — велика честь.

Коли Демміні вийшов через задні двері, Даркен Рал повернувся в сад. Стражники залишилися в жарко натопленій кімнаті з горном.

Підібравши по дорозі ріг, Рал попрямував до хлопчика. Ріг для годування являв собою довгу мідну трубу, вузьку біля горлечка і широку з іншого кінця. Дві ніжки підтримували широкий кінець на рівні плечей, і каша легко стікала вниз. Рал поставив ріг так, що горлечко виявилося перед Карлом.

— Що це? — Здивовано запитав Карл. — Ріг?

— Так, Карл, ти абсолютно правий. Ріг для годування — теж частина обряду, про який я тобі казав. Ті, хто до тебе допомагав людям, беручи участь в цьому обряді, вважали, що їсти через ріг дуже забавно. Ти вкладеш у рот ось цей кінець, а я буду тобі прислужувати, засипаючи зверху їжу.

— Правда? — З відтінком недовіри запитав Карл.

— Звичайно, — обнадійливо усміхнувся Рал. — І подумай тільки, я роздобув для тебе свіжий пиріг з ожиною. Теплий, прямо з печі.

У Карла засяяли очі.

— Здорово! — Він з готовністю розкрив губи.

Рал тричі провів рукою над мискою, змінюючи смак варива, і глянув на Карла.

— Мені довелося розім'яти його, щоб він пройшов через ріг. Сподіваюся, ти не заперечуєш?

— Я сам завжди розминаю його виделкою, — посміхаючись, відповів Карл і обхопив губами трубку.

Рал налив у ріг трохи каші. Карл із задоволенням проковтнув її.

— Здорово! Самий смачний пиріг, який я тільки пробував!

— Я такий радий, — сказав Рал, ніяково усміхаючись. — Він виготовлена за моїм рецептом. Я боявся, що у мене вийде гірше, ніж у твоєї мами.

— Краще! А можна ще?

— Звичайно, сину мій. У Отця Рала завжди знайдеться ще.

21

Зсув залишився позаду. Річард втомлено оглядав стежку. Його надії танули. Над головою мчали темні хмари. Холодні важкі краплі падали йому на потилицю. Річард шукав сліди. Він думав, що, можливо, Келен вдалося пройти через тіснину, може, вона просто відірвалася від нього і продовжила шлях. Келен носила кістку, подаровану Еді. Це повинно було захистити її, допомогти благополучно минути прохід. Але він теж носив ікло, і Еді сказала, що звірі його не побачать, а все ж тіні знайшли його. Це здавалося дивним. Тіні не рухалися до тих пір, поки не стемніло і Річард з Келен не опинилися біля ущелини. Чому тіні не помітили їх раніше?

Слідів не було. Через тіснину вже давно ніхто не ходив. Ним оволоділи втома і відчай. Пронизливий вітер розвівав вилоги плаща, бив в спину, підштовхував вперед, виганяючи з Тіснини. Всі надії зникли. Річард повернувся на стежку, що веде в Серединні Землі.

Він зробив кілька кроків і раптово зупинився. Він все зрозумів.

Якщо Келен втратила його, якщо подумала, що його поглинув підземний світ, якщо вирішила, що він загинув і вона залишилася одна, пішла б вона в Серединні Землі? Одна?

Ні.

Річард повернувся до Тіснини. Ні. Вона б повернулася назад. Назад до Чарівника.

Який сенс йти в Серединні Землі одній? Келен потребувала допомоги, саме за цим вона прийшла в Вестланд. Якщо Шукач загинув, то єдина її надія — Чарівник.

Річард не наважувався повірити в це, але до того місця, де він бився з тінями, де він втратив Келен, було не так вже й далеко. Він не має права продовжити шлях, не перевіривши свою здогадку. Забувши про втому, він рішуче повернув у Тіснину.

Зелене світло привітало Річарда. Ступаючи по власних слідах, він незабаром знайшов місце сутички. Сліди металися по всьому зсуву. Річард здивувався, побачивши, скільки він пройшов, відбиваючись від ворога. Тепер він не міг згадати всіх цих блукань. А значить, він не пам'ятав багато чого і про саму битву.

Річард здригнувся. Він знайшов те, що шукав. Сліди його і Келен, а потім тільки її. Серце відчайдушно забилося в грудях. Він так сподівався, що сліди не приведуть до стіни. Опускаючись навпочіпки, він розглядав землю, водив по ній руками. Сліди безладно металися. Мабуть, Келен спочатку розгубилася, а потім зупинилася і повернула назад. Там, де дві пари ніг йшли в сторону Серединних Земель, один ланцюжок слідів вів назад.

Це Келен.

Річард схопився на ноги. Він важко дихав. Кров шалено стукала в скронях. Зелене сяйво сліпило очі. Річард прикинув, наскільки далеко могла піти Келен. На те, щоб перетнути Тіснину, у них пішла велика частина ночі. Але тоді вони не знали дороги. Він опустив очі на відбиті в бруді сліди. Тепер він знав.

Він міг йти швидше, дорога назад на страшила його. Річард чітко згадав, що сказав Зедд, вручаючи йому меч: «Сила гніву дасть тобі силу подолати все».

Шукач оголив меч. Чистий металевий дзвін наповнив туманне повітря. Гнів влився Річарду в жили і погнав його по сліду Келен. Річард біг крізь туман, що направлявся тиском стіни. Коли сліди повертали, він, не зменшуючи швидкості, переносив вагу на одну ногу і безупинно продовжував біг.

Річард двічі натикався на тіні, нерухомо висіли над стежкою. Здавалося, вони не помічали його. Річард летів вперед, виставивши перед собою меч. Тіні з виттям розчинялися в повітрі. Хоча у них вже не було облич, вони здавалися здивованими.

Не сповільнюючи ходу, він пройшов розколину, стусанами відкидаючи хапал. Річард зупинився перевести дух. Він відчував величезне полегшення: сліди Келен не обірвалися. Тепер, на лісовій стежці, розрізнити їх буде важче, але це неважливо. Він знає, куди направляється Келен. Знає, що вона благополучно минула Тіснину. Річарду хотілося кричати від радості: Келен жива.

Він знав, що наздоганяє її. Волога не встигла розмити відбитки ніг, як це було в тіснині. Напевно, коли розвиднілося, Келен пішла по власних слідах замість того, щоб просуватися вздовж стін, інакше він давно б наздогнав її. «Розумна дівчина, — подумав він, — є голова на плечах».

Річард біг по стежці, тримаючи меч — і гнів — напоготові. Він не втрачав часу на пошуки слідів, але коли опинявся на м'якому або покритому брудом ділянці грунту, сповільнював крок і поглядав на землю. Минувши порослу травою галявину, він вискочив на вузьку піщану дорогу, поцятковану слідами, і подивився вниз. Те, що він побачив, змусило його різко зупинитися, у Річарда підкосилися коліна. Стоячи рачки, він мовчки дивився на сліди. Очі його широко розкрилися.

Поверх сліду Келен відбився чоловічий черевик, рази в три більше, ніж її нога. Сумнівів не залишалося: тут пройшов останній з Кводу.

Гнів підкинув Річарда в повітря. Він стрімголов кинувся вперед. Скелі і дерева злилися в одну суцільну пляму. Його єдиною турботою було не збитися зі стежки і не вбігти в кордон. Не зі страху за себе, але тому, що якщо він загине, то нікому буде допомогти Келен. Він задихався, повітря обпалювало легені. Гнів магії змусив його забути про втому, про нестачу сну.

Видершись на вершину скелястого уступу, Річард побачив Келен. Він завмер. Келен стояла ліворуч, спиною до скелі, напівпригнувшись. Перед нею, праворуч від Річарда, стояв останній з Кводу. Гнів почав змінюватися жахом. Шкіряна сорочка вбивці блищала від вологи. Світле волосся приховував капюшон кольчуги. Він заніс меч і видав бойовий клич.

Він хоче вбити Келен.

Лють затуманила Річарду свідомість.

— Ні, — скажено скрикнув він, стрибаючи зі скелі. Ще в повітрі він обома руками заніс над головою Меч Істини. Торкнувшись ногами землі, Річард підскочив. Клинок зі свистом розтяв повітря. Противник обернувся. Побачивши меч Річарда в замаху, він в одну мить підняв свій, щоб відбити удар. Сухожилля на його зап'ястях захрустіли від напруги.

Річард, ніби уві сні, дивився, як опускається його меч.

Він вклав у цей удар всі свої сили. Меч летів все швидше, все вірніше. Невідворотно. Магія скипіла разом з поривом Шукача. Річард перевів погляд з меча противника на його крижані блакитні очі. Меч Істини слідував за поглядом Шукача. Він почув власний крик. Противник уже підняв меч над головою, щоб відбити удар.

Річард не бачив нічого, крім противника. Гнів магії вирвався на свободу, і ніяка сила вже не могла перешкодити Річарду пролити кров. Він втратив розум, забув всі інші прагнення, інші цілі. Він був смертю, що проникала в життя.

Час ніби зупинився. Не відводячи погляду від блакитних очей противника, Річард чітко бачив боковим зором, як Меч Істини, подолавши здавалося нескінченну відстань, торкнувся ворожого меча. Він побачив у всіх подробицях, як ворожий меч повільно, дуже повільно розлетівся на розпечені осколки, як важкий клинок, перевертаючись, піднявся в повітря, як блиснуло на сонці лезо. Меч Шукача, що направлявся силою магії і силою гніву, опустився на противника, торкнувся кольчуги, примусивши голову злегка відхилитися, розрубав метал і опустився до блакитних очей. Металеві розрубані кільця дощем посипалися на землю.

Повітря наповнилося кривавим туманом. Річарда охопило збудження. Він бачив, як безладно змішалися від удару клапті світлого волосся, кістки, мозок. Як меч прокладає собі дорогу крізь червоне повітря, розсікаючи понівечені осколки черепа, продовжуючи шлях. Як осідає понівечене тіло, наче втративши кістки. Як воно падає на землю. Краплі крові злетіли в повітря і дощем пролилися на Річарда. Він відчув гарячий, п'янкий смак у роті. Нові краплі крові, величезні і в'язкі, впали на землю. Шматки кольчуги і осколки меча, що розлетівся на друзки, все падали і падали. Все навколо забарвилося з яскраво-червоний колір.

Носій смерті стояв над поваленим ворогом, залитий кров'ю. Він відчував невідомі раніше відчуття. Річард задихався від захвату. Виставивши перед собою меч, він озирнувся в пошуках нової загрози. Її не було.

І тоді світ раптом вибухнув.

Річард знову став розрізняти предмети. Він побачив широко розкриті очі Келен, і тут біль кинула його на коліна і зігнула навпіл.

Меч Істини випав у нього з рук.

Річард раптом усвідомив те, що сталося. Він вбив людину. Ні, гірше: він вбив ту людину, яку хотів убити. Неважливо, що він захищав іншого. Він хотів убити. Він жадав цього. Він нікому не дозволив би стати на своєму шляху.

Образ меча, розсікаючого голову противника, знову і знову спалахував в його мозку. Річард не міг від цього позбутися.

Пекуча біль, рівної якій Річард досі не відчував, змусила його схопитися за живіт. Він розкрив рот, але не зміг видати ні звуку. Він мріяв втратити свідомість, лише б позбавитися від болю, але і цього не міг зробити. Нічого не міг. Все зникло. Залишилася тільки біль. Як раніше не існувало нічого, крім спраги вбивства.

Біль позбавила його навіть зору. У кожному мускулі, в кожному органі його тіла палахкотіло полум'я, пожираючи його, виганяючи повітря з легенів. Він корчився в передсмертних судорогах. Річард повалився на бік, підтягнувши коліна до живота. Нарешті пролунав крик болю, як раніше — крик гніву. Річард відчув, що життя залишає його. Крізь біль і сум'яття він зрозумів, що, якщо зараз це не припиниться, він назавжди втратить розум. Більш того, він втратить і життя. Магія меча руйнувала його. Раніше Річард і подумати не міг, що існує такий біль. Тепер він не уявляв собі, що колись її не було. Річард відчував, як страждання позбавляє його розуму, і мовчки благав про смерть. Якщо ніщо не зміниться, і швидко, то він її отримає.

І тут, в передсмертному тумані, він усвідомив і зрозумів цей біль. Біль була подібна гніву. Вона розтікалася по ньому так само, як і гнів меча. Річарду було добре знайоме це відчуття: магія. Розпізнавши магію, він негайно спробував знайти владу над болем. Як над гнівом. Він знав, що повинен перемогти біль або померти. Річард сперечався сам із собою, доводячи необхідність свого страшного вчинку. Та людина прирекла себе на смерть сама: адже він збирався вчинити вбивство.

Нарешті Річард приборкав біль, як раніше приборкав гнів. Прийшло полегшення. Він виграв обидві сутички. Біль зникла.

Річард важко дихав, лежачи на спині. Келен стояла на колінах і обтирала його обличчя вологою, холодною ганчіркою. Обтирала кров. На лобі її залягли зморшки, по щоках котилися сльози. Краплі крові вбитого прокреслили на її лиці дві смуги.

Річард піднявся на коліна і взяв у неї з рук ганчірку, щоб стерти кров з її обличчя. Стерти з її пам'яті те, що він зробив. Келен обвила його руками, обнявши так міцно, що Річард здивувався, звідки в неї взялася така сила. Він притиснув Келен до себе. Тонкі пальці гладили його шию, волосся. Вона схилила голову йому на плече і розридалася. Річард не вірив в те, що вона знову поруч. Він більше її не відпустить. Ніколи.

— Прости мене, Річард, — схлипувала Келен.

— За що?

— За те, що тобі довелося заради мене вбити людину.

— Все добре! — Він заспокоював її, гладячи по волоссю.

Келен похитала головою.

— Я знала, якого болю завдасть тобі магія. Ось чому я не хотіла, щоб ти схопився з тими, в трактирі.

— Келен, Зедд сказав, що гнів захистить мене від болю. Не розумію. Я просто не міг бути більше лютим.

Келен відсторонилася, накрила його руки долонями і стиснула їх, немов бажаючи переконатися, що Річард насправді тут.

— Зедд велів мені подбати про тебе, якщо ти вб'єш людину Мечем Істини. Він сказав, що говорив тобі правду про захисну дію гніву, але в перший раз все зовсім інакше. Магія карає Шукача болем. Від цього тебе ніщо не могло вберегти. Він говорив, що не може розповісти тобі все, тому що це змусить тебе зволікати і доведе до біди. Він сказав, що магія повинна злитися з Шукачем при першому смертельному ударі, щоб переконатися в чистоті його помислів. — Вона стиснула його руки. — Зедд сказав, що магія може створити з тобою щось жахливе. Вона відчуває біль, і це випробування визначає, хто буде слугою, а хто паном.

Річард, вражений, відкинувся назад. Еді говорила, що чарівник щось від нього приховує. Зедд за нього дуже турбувався. Річарду стало шкода старого.

У перший раз він по-справжньому зрозумів, що значить бути Шукачем. Зрозумів так, як не дано зрозуміти нікому, крім Шукача. Носій смерті. Тепер він усвідомив це. Усвідомив, як він використовував магію, як магія використовувала його і як вони злилися в єдине ціле. Добре це чи погано, але таке більше не повториться. Річард відчув, що саме затаєне його бажання сповнилося. Відбулося. І повернення до того, ким він був раніше, вже немає.

Річард підняв ганчірку і витер кров з обличчя Келен.

— Розумію. Тепер я знаю, про що він говорив. Правильно зробила, що нічого мені не сказала. — Він торкнувся її щоки і ніжно додав: — Я так боявся, що ти загинула.

Вона накрила його руку своєю.

— Я теж думала, що ти помер. Я тримала тебе за руку і раптом зрозуміла, що ти зник. — Її очі наповнилися сльозами. — Я не могла знайти тебе. Я не знала, що робити. Єдине, що я могла придумати, це повернутися назад, до Зедда, дочекатися, коли він прокинеться, і попросити його про допомогу. Я думала, ти пропав у підземному світі.

— Я думав, що з тобою сталося те ж саме. Я мало не пішов далі. Один. — Він посміхнувся. — Здається, я тільки й роблю, що повертаюся за тобою.

Келен посміхнулася вперше з тих пір, як він її знайшов, знову обняла його і поспішно відсторонилася.

— Річард, нам треба йти. Навколо звірі. Вони прийдуть за тілом. Ми не повинні тут залишатися.

Річард кивнув, повернувся, підняв меч і встав на ноги. Він нахилився, щоб допомогти Келен піднятися. Дівчина взяла його за руку.

Магія спалахнула гнівом, попереджаючи свого повелителя.

Річард здивовано втупився на Келен. Магія прокинулася так само, як і в останній раз, коли дівчина торкнулася його руки, що стискає меч, але зараз порив був сильніший. Келен посміхалася і нічого не відчувала. Річард насилу придушив магічний гнів.

Вона ще раз квапливо обняла його.

— Ніяк не можу повірити, що ти живий. Я думала, що втратила тебе.

— Як ти впоралася з тінями?

— Не знаю. — Келен похитала головою. — Вони слідували за нами, а коли я одна пішла назад, їх більше не було. А ти щось бачив?

Річард сумно кивнув.

— Так, бачив. І батька теж. Вони тягнулися до мене, звали всередину кордону.

На обличчі Келен з'явилася тривога.

— Чому тільки тебе? Чому не нас обох?

— Не знаю. Минулої вночі, починаючи з ущелини, і потім, коли вони стали нас переслідувати… Здається, вони йшли за мною, а не за тобою. Тебе захищала кістка.

— А в минулий раз, на кордоні, вони напали на всіх, крім тебе, — сказала Келен. — Чому ж зараз все навпаки?

Річард на мить замислився.

— Не знаю, але нам треба минути прохід. Ми дуже втомилися, щоб битися з тінями цієї ночі. Треба потрапити в Серединні Землі до настання темряви. І на цей раз, обіцяю, я не випущу твою руку.

Келен посміхнулася і стиснула його зап'ясті.

— І я теж.

— Я біг по тіснині. Це було зовсім простоо. Ти готова на це?

Келен кивнула, і вони прискорили крок, наскільки вистачало сил. Як і минулого разу, коли вони проходили Тіснину, тіні їх не переслідували, а лише нерухомо висіли над стежкою. Як і раніше, Річард проходив крізь тіні, тримаючи меч перед собою, не чекаючи нападу. Келен кожен раз здригалася від їх виття. На бігу він вдивлявся в сліди і вів її за собою, не даючи збитися зі стежки на поворотах.

Минувши зсув і опинившись на лісовій стежці по іншу сторону Тіснини, подорожні перейшли на швидку ходу. Дрібний дощ капав на обличчя і волосся. Відчуття щастя від того, що Келен жива і неушкоджена, на час заступило тривогу про те, що чекає попереду. На ходу вони розділили хліб і фрукти. Незважаючи на голод, Річард не захотів зупинятися для більш щільної трапези.

Реакція меча на дотик Келен зовсім збила його з пантелику. Що це було? Магія відчула загрозу в Келен? Або просто посилила щось, що таїлося в його свідомості? Невже все через те, що він побоюється її таємниці? Річард пошкодував, що поруч немає Зедда. Хотілося б знати, що думає про це старий чарівник. Але минулого разу Зедд був поруч, а він так і не спитав його. Невже він боявся того, що може розповісти Зедд?

Вони перекусили. День хилився до вечора. З лісу долинуло протяжне виття. Келен сказала, що це звірі. Вони побігли, щоб скоріше вибратися з проходу. Річард вже не відчував ніг. Вони стрімголов неслись через густий темний ліс. Шерех слабкого дощу в листі заглушав їх кроки.

Уже в сутінках вони піднялися на вершину пологого пагорба. Стежка, петляючи, вела вниз. Подорожні зупинилися на гребені пагорба, на узліссі. Здавалося, ніби вони вибігли з печери. Вони подивилися вниз, на обмиту дощем галявину.

Келен напружилася.

— Я знаю ці місця, — прошепотіла вона.

— Що це?

— Дикі Нетрі. Ми в Серединних Землях. — Вона повернулася до Річарда. — Я вдома.

— Мені це місце не здається диким. — Він підняв брову.

— Його назвали так не через природу, а через людей, які тут живуть.

Спустившись з пагорба, Річард відшукав під скелею невелике укриття. Навіть туди часом потрапляв дощ. Річард нарізав соснових лап і притулив їх до виступу в скелі. Вийшло відносно сухе сховище, де вони могли переночувати. Келен залізла всередину, Річард поліз за нею, розправивши гілки так, щоб вони не пропускали дощу. Промоклі і втомлені, обидва миттєво повалилися на землю.

Келен зняла плащ і струсила з нього воду.

— Не пам'ятаю, щоб так довго було похмуро чи так лило. Я навіть забула, як виглядає сонце. Мені це починає набридати.

— А мені — ні, — спокійно відповів Річард. — Пам'ятаєш змієподібну хмару, яка слідувала за мною? Ту, що послав Рал, щоб не упустити мене? — Вона кивнула. — Зедд наклав заклинання, щоб зібрати хмари і заховати хмару. Краще вже дощ, ніж Даркен Рал.

Келен задумалась.

— Ну, тепер я буду рада хмарам, але в наступний раз не міг би ти попросити його скликати не такі мокрі хмари? — Річард посміхнувся і кивнув. — Хочеш їсти? — Запитала вона.

Він похитав головою.

— Я дуже втомився. Мені хочеться тільки спати. Тут безпечно?

— Так. Біля кордону в нетрях ніхто не живе. Еді сказала, що ми захищені від звірів, так що гончі серця не стануть нас турбувати.

Монотонний шум дощу наганяв сон. Вони завернулися в ковдри: ніч була досить прохолодною. У тьмяному світлі Річард насилу розрізняв обличчя Келен, яке притулилося до кам'яної стіни. Притулок було занадто маленьким, та й все навколо відволожилося. Він опустив руку в кишеню і, намацавши мішечок з каменем, подумав, чи не варто дістати його і хоч трохи освітити їх притулок, але потім вирішив цього не робити.

— Ласкаво просимо в Серединні Землі, — посміхнулася Келен. — Ти дотримав слова: привів нас сюди. Тепер починається найважче. Що нам тепер робити?

У Річарда стукало в голові. Він відкинувся назад, притулившись до стіни рядом з нею.

— Нам потрібен той, хто володіє магією і може сказати нам, де схована остання шкатулка, де її знайти. Або, принаймні, де її шукати. Ми не можемо наосліп бродити по країні. Нам потрібен той, хто вкаже правильне напрям. Ти знаєш такого?

Келен скоса подивилася на нього.

— Ми далеко від усіх, хто захоче нам допомогти.

Вона щось приховувала. Річарда охопив гнів.

— Я не говорив, що вони повинні хотіти нам допомогти. Я сказав, що у них повинна бути можливість це зробити. Просто відведи мене до них, а решту — не твоя турбота! — Річард негайно пошкодував про тон, яким були сказані ці слова. Він знову притулив голову до кам'яної стіни і придушив гнів. — Пробач, Келен. — Він відвернувся. — У мене був важкий день. Я не тільки вбив цю людину, мені знову довелося вразити тінь батька. Але найгірше інше: я думав, що мій друг зник в підземному світі. Я просто хочу зупинити Рала і покласти край цьому кошмару.

Річард повернувся до Келен, і та посміхнулася йому своєю особливою усмішкою. У темряві Келен кілька хвилин вдивлялася в його очі.

— Важко бути Шукачем, — тихо промовила вона.

— Важко, — погодився він і посміхнувся у відповідь.

— Плем'я Тіни, — нарешті сказала вона. — Вони можуть розповісти нам, де шукати, але немає ніякої гарантії, що вони погодяться. Нетрі — сама околиця Серединних Земель, і Плем'я Тіни не звикло мати справу з чужинцями. Вони просто хочуть, щоб їх залишили в спокої.

— Якщо переможе Даркен Рал, він не стане піклуватися про їх бажання, — нагадав Річард.

Келен важко зітхнула.

— Річард, вони можуть виявитися небезпечними.

— Тобі вже доводилося з ними стикатися?

— Кілька разів, — кивнула вона. — Вони не говорять на нашій мові, але я говорю на їхній.

— Вони тобі довіряють?

Келен щільніше загорнулася в ковдру.

— Думаю, так. — Вона спохмурніла. — Але вони мене бояться, а в племені Тіни це може виявитися важливіше, ніж довіра.

Річард закусив губу, щоб втриматися і не спитати, чому вони її бояться.

— Це далеко?

— Не знаю, де саме ми перебуваємо, але впевнена, що вони не далі, ніж у тижні шляху на північ.

— Добре. Вранці ми підемо на північ.

— Коли ми туди доберемося, ти повинен надати всі переговори мені. Будь обережний. Ти повинен переконати їх допомогти тобі, інакше все марно, з мечем або без меча.

Він коротко кивнув. Келен вийняла руку з-під ковдри і поклала йому на плече.

— Річард, — прошепотіла вона, — спасибі тобі, що повернувся за мною. Прости, що тобі це так дорого обійшлося.

— Мені довелося… Що толку від мене в Серединних Землях, якщо зі мною немає провідника?

— Постараюся виправдати довіру, — посміхнулася Келен.

Він потиснув їй руку, і вони лягли на землю. Річард заснув, подякувавши добрим духам за порятунок Келен.

22

Зедд відкрив очі. Повітря було наповнене ароматом пряного супу. Ще не рухаючись, чарівник обережно огледівся. З ним поруч лежав Чейз, на стінах висіли кістки. За вікном було темно. Він перевів погляд на своє тіло, по ньому теж були розкладені кістки. Не рухаючись, Зедд обережно змусив їх піднятися в повітря, тихо звелів відлетіти убік і нарешті сів. Він безшумно встав на ноги. Будинок був повен кісток, звіриних кісток. Зедд озирнувся.

На свій подив, він опинився віч-на-віч з жінкою, яка в цей момент повернулася до нього.

Обидва злякано скрикнули і виставили вперед зморшкуваті руки.

— Хто ти? — Запитав Зедд, подавшись уперед і вдивляючись в її білі очі.

Жінка встигла підхопити свій костур до того, як той упав на підлогу, і поставила його на місце.

— Я бути Еді, — відповіла вона скрипучим голосом. — Ну і налякав же ти мене! Ти прокинувся раніше, ніж я очікувала.

Зедд поправив балахон.

— Скільки страв я пропустив? — Запитав він.

Еді, насупившись, оглянула його з голови до ніг.

— Судячи по тобі, занадто багато.

Фізіономія Зедда зморщилася в усмішці. Він, в свою чергу, окинув Еді пильним поглядом.

— Ти дуже мила і гарна собою, — констатував Зедд. Він з поклоном підхопив її руку і легенько поцілував, потім гордо розправив плечі і направив кістлявий палець в небо. — Зеддікус Зул Зорандер, ваш покірний слуга. — Він нахилився вперед. — Що з твоєю ногою?

— Нічого. Вона бути чудовою.

— Ні, ні, — насупившись, показав він. — Не з цією, з іншою.

Еді подивилася вниз, потім перевела погляд на Зедда.

— Вона не доходить до землі. Що з твоїми очима?

— Ну що ж, сподіваюся, урок пішов тобі на користь, в тебе залишилася тільки одна нога. — Обличчя Зедда знову розпливлося в усмішці. — А з моїми очима те, — продовжив він жалібним голосом, — що вони занадто довго голодували, а тепер бенкетують.

Еді посміхнулася легкою усмішкою.

— Чи не хочеш тарілочку супу, Чарівник?

— Я вже думав, ти ніколи не запропонуєш, чаклунка.

Він попрямував слідом за нею до казанка, що висів над вогнем, і допоміг віднести до столу дві миски супу, які налила Еді. Притуливши милицю до стіни, Еді опустилася на стілець навпроти нього, відрізала по товстому шматку хліба і сиру і передала їх через стіл. Зедд схилився над мискою і жадібно взявся за їжу, але після першої ложки супу зупинився і подивився в її білі очі.

— Цей суп готував Річард, — сказав він рівним голосом. Ложка застигла, не донесена до рота.

Еді відламала шматок хліба і вмочила його в суп, дивлячись на чарівника.

— Це бути правдою. Ти бути щасливчиком, мій не був би таким смачним.

Зедд опустив ложку в миску і озирнувся.

— А де він?

Еді відкусила шматок хліба і жувала, спостерігаючи за Зеддом. Проковтнувши, вона відповіла:

— Вони з Матір'ю-сповідницею вирушили через прохід в Серединні Землі. Але він знає її тільки як Келен, вона все ще приховує від нього правду. — Еді розповіла Чарівникові про те, як до неї прийшли Річард і Келен, шукаючи допомоги для своїх поранених друзів.

Зедд взяв в одну руку хліб, в іншу — сир і тепер, слухаючи Еді, по черзі відкушував від обох шматків. Він здригнувся, дізнавшись, що його годували рідкою кашею.

— Річард велів передати, що не зміг тебе дочекатися, — сказала вона, — але він знає, що ти зрозумієш. Шукач залишив мені доручення для Чейза. Він повинен повернутися і готуватися до того, що кордон впаде й сюди хлинуть війська Рала. Він так шкодував, що не знає, в чому полягатиме твій план, але боявся, що зволікати не можна.

— Так і є, — зітхнувши, відповів Чарівник. — Він в мій план не входить.

Зедд від усієї душі налягав на їжу. Покінчивши з супом, він попрямував до казанка і налив собі ще одну повну миску. Він запропонував супу і Еді, але та не доїла і першу порцію, бо не спускала очей з чародія. Коли Зедд сів за стіл, вона передала йому ще хліба і сиру.

— У Річарда є від тебе таємниця, — тихо промовила вона. — Якщо б справа не стосувалося Рала, я не стала би про це говорити, але мені здається, ти повинен знати.

Світло лампи падало на зморшкувате обличчя і сиве волосся, і від цього чарівник здавався ще тоншим і слабшим. Він взяв ложку, подивився на суп і знову підняв очі на Еді.

— Ти добре знаєш, що у всіх є свої секрети. У чарівників — більше, ніж у кого б то не було. Якщо б ми знали всі чужі таємниці, це був би дуже дивний світ. Крім того, зникло б задоволення їх відкривати. — Губи старого розпливлися в усмішці, очі заблищали. — Але я не боюся секретів тих, кому довіряю, а їм не треба боятися моїх. Це частина того, що називають дружбою.

Еді відкинулася на спинку стільця, білі очі втупилися в Чарівника, посмішка повернулася.

— Заради нього я сподіваюся, що він виправдає твоє довіру. Мені б не хотілося прогнівити чародія.

Зедд знизав плечима.

— Що стосується чарівників, то я нешкідливий.

При світлі лампи Еді придивилася в його очі.

— Це бути брехнею, — прошепотіла чаклунка скрипучим голосом.

Зедд відкашлявся і вирішив змінити тему.

— Мені здається, шановна пані, я повинен подякувати вам за турботу.

— Це бути правдою.

— І за те, що ти допомогла Річарду і Келен, — він озирнувся і показав дерев'яною ложкою на Чейза, — і за стража кордону. Я твій боржник.

— Може, якось і ти зробиш мені послугу. — Усмішка Еді стала ширшою.

Зедд закатав рукави і продовжував поглинати суп, але вже не настільки жадібно, як спочатку. Обидва стежили один за одним. В осередку тріщали поліна, зовні цокотіли комахи. Чейз спав.

— Давно вони пішли? — Запитав нарешті Зедд.

— Це бути сьомим днем з тих пір, як вони залишили тебе і стража кордону на моє піклування.

Зедд покінчив з їжею і обережно відсунув миску. Він поклав на стіл худі руки і звів кінчики пальців. Відблиски світла танцювали на копиці сивого волосся.

— Річард сказав, як мені його знайти?

Якусь мить Еді мовчала. Чародій чекав, постукуючи кінчиками пальців.

— Я дала йому нічний камінь.

— Що ти зробила? — Зедд схопився на ноги.

Еді спокійно дивилася на нього.

— А ти хотів, щоб я відправила їх в прохід вночі без світла? Йти по проходу наосліп — вірна смерть. Я хотіла, щоб Річард минув прохід. Це був єдиний спосіб допомогти.

Чарівник сперся кулаками на стіл і нахилився вперед, сиве волосся впали йому на обличчя.

— А ти його попередила?

— Звичайно.

— Як? — Очі його звузилися. — Звичайною відьминою загадкою?

Еді взяла пару яблук і кинула одне Зедду. Той зупинив його на льоту тихим заклинанням. Яблуко парило, повільно обертаючись. Зедд не зводив погляду з старої.

— Сядь, Чарівник, і припини забавки. — Еді відкусила шматок яблука і почала жувати. Зедд ображено опустився на стілець. — Мені не хотілося його лякати. Він і так був досить наляканий. Скажи я йому, на що здатний нічний камінь, він побоявся б ним скористатися і напевно б попав у підземний світ. Так, я його попередила, але загадкою. В належний час він її розгадає.

Тонкі пальці Зедда потягнулися до яблука.

— Прокляття! Еді, ти не розумієш. Річард ненавидить загадки. Завжди ненавидів. Він вважає їх образою чесності і принципово ігнорує. — Зедд з хрускотом надкусив яблуко.

— Він бути Шукачем. Це бути тим, що робити Шукачеві: розгадувати загадки.

— Загадки життя, а не слів, — Зедд підняв палець, — ось у чому різниця.

Еді відклала яблуко і нахилилася вперед, поклавши руки на стіл. Лице її стало тривожним.

— Зедд, я намагалася допомогти хлопчикові. Мені хотілося, щоб він досяг мети. Я втратила в проході ногу, він міг втратити життя. Якщо Шукач втратить своє життя, ми поплатився нашими. Я бажала йому добра.

Зедд теж відклав яблуко, помахом руки відганяючи свій гнів.

— Я знаю, що ти хотіла йому добра, Еді. Я і не говорив, що ти зробила це спеціально. — Він взяв руки Еді в свої. — Все буде в порядку.

— Я бути дурепою, — з гіркотою промовила Еді. — Він сказав, що не любить загадок, але я про це не подумала. Зедд, відшукай його за допомогою нічного каменю. Подивися, чи минув він прохід.

Зедд кивнув. Він закрив очі, опустив голову і, зробивши три глибокі вдихи, надовго перестав дихати. В повітрі пролунав тихий, вкрадливий звук далекого вітру, вітру відкритих рівнин, самотнього, зловісного, згубного. Нарешті звук зник. Чародій знову почав дихати. Він підняв голову і відкрив очі.

— Він у Серединних Землях. Він минув прохід.

Еді кивнула, полегшено зітхнувши.

— Я дам тобі кістку, і ти зможеш пройти в Серединні Землі. Ти вирушиш за ним прямо зараз?

Чарівник подивився на стіл, уникаючи її білих очей.

— Ні, — тихо відповів він. — Йому доведеться управлятися самому. Ти права, він Шукач. У мене є важлива справа, якщо ми збираємося зупинити Дарка Рала. Сподіваюся, Річард не встигне нарватися на серйозні неприємності.

— Таємниці? — Запитала чаклунка, посміхаючись легкою усмішкою.

— Таємниці, — кивнув Чарівник. — Мені пора в дорогу.

Вона витягла руку з-під його долоні і погладила його зморшкувату шкіру.

— Зовні бути темно.

— Темно, — погодився Зедд.

— Чому б не залишитися на ніч? Підеш зі світанком.

Зедд різко підняв очі і подивився на неї з-під густих брів.

— Залишитися на ніч?

Еді знизала плечима і погладила його руку.

— Іноді бути самотньо.

— Гаразд, — сказав Зедд, його обличчя освітила пустотлива усмішка. — Як скажеш, на вулиці темно, і розумніше відправитися в дорогу на світанку. — Раптом у нього на лобі зібралися зморшки. — Це ж не одна з твоїх загадок, правда?

Еді похитала головою, і його усмішка повернулася.

— У мене з собою Хмарний Камінь. Хочеш глянути?

Еді соромливо посміхнулася.

— Дуже! — Вона відкинулася на спинку стільця і, не зводячи очей з чародія, надкусила яблуко.

— Оголена? — Підняв брову Зедд.

Дощ і вітер пригнули високу траву. Двоє подорожніх повільно рухалися по безкраїй рівнині. Дерева траплялися рідко, в основному крихітні березові або вільхові гайки вздовж струмків. Келен пильно вдивлялася в стежку: вони наближалися до земель Племені Тіни. Річард повільно йшов ззаду, як завжди, тримаючи Келен в полі зору.

Не до душі була Келен ця затія, але Річард правий, вони повинні з'ясувати, де шукати останню шкатулку, а поблизу більше не було нікого, хто міг би вказати потрібний напрямок. Осінь наближалася до кінця. Скоро настане перший день зими. І все ж Плем'я Тіни може відмовитися допомогти Шукачеві. Тоді вони даром втратять час.

Але гірше було інше. Келен розуміла, що, можливо, вони й не зважаться вбити сповідницю, нехай навіть позбавлену захисту чарівника. Але ось чи зможуть вони піти на вбивство Шукача? Цього Келен не знала. Їй ніколи ще не доводилося подорожувати по Серединних Землях без чарівників. Жодна Сповідниця не подорожувала без них, це дуже небезпечно. Річард виявився кращим захистом, ніж Джіллер, її останній чарівник, але не Річард повинен бути її захисником, а вона — його. Келен не дозволить Річарду знову ризикувати через неї. У боротьбі проти Рала він набагато важливіший. І це перш за все. Вона присягнулася віддати життя в захист Шукача… на захист Річарда. Вона ніколи нічого так пристрасно не бажала. Якщо доведеться вибирати, померти повинна вона.

Стежка привела їх до двох жердин, що стирчали посеред рівнини. Жердини були обмотані шкірою, розмальованої червоними смужками. Річард зупинився, дивлячись на черепи, насаджені на верхівки жердин.

— Це попередження? — Запитав він, торкаючись до шкіри.

— Ні, це священні черепи предків, покликані захищати і охороняти землі Племені Тіни. Лише деякі удостоюються такої честі.

— Це звучить не так вже загрозливо. Може, вони будуть раді нас бачити?

Келен повернулась до Річарда і підняла брову.

— Щоб заслужити повагу Племені Тіни, досить вбити чужака. — Вона кинула погляд на черепи. — Але це не загроза. Це просто традиція.

Річард глибоко зітхнув і прибрав руку з жердин.

— Подивимося, чи вдасться нам переконати їх допомогти, щоб вони і далі шанували предків і тримали на відстані чужинців.

— Пам'ятай, що я сказала, — попередила Келен, — вони можуть і не погодитися. Тобі доведеться поставитися до їх рішення з повагою. Вони — одні з тих, кого я намагаюся врятувати, і я не хочу, щоб ти заподіяв їм зло.

— Келен, у мене немає ні бажання, ні наміру шкодити їм. Не хвилюйся, вони нам допоможуть. Це в їх же інтересах.

— Вони можуть не погодитися, — наполегливо повторила вона.

Дощ змінився легким туманом, що приємно холодив обличчя. Вона відкинула капюшон.

— Річард, обіцяй, що не заподієш їм зла.

Він теж відкинув капюшон, упер руки в боки і злегка посміхнувся.

— Тепер я знаю, що це означає.

— Що? — Запитала вона з підозрою.

Він дивився на неї зверху вниз. Посмішка стала ширше.

— Пам'ятаєш, коли у мене була лихоманка від зміїної лози, я просив тебе не зачіпати Зедда? Тепер я знаю, що ти відчула, коли не змогла цього обіцяти.

Келен дивилася в сірі очі Ричарда, думаючи про своє прагнення зупинити Рала і згадуючи тих, кого він убив.

— Тепер і я знаю, що ти відчув, коли я не змогла дати тобі цю обіцянку. — Вона мимоволі посміхнулася. — Тобі здавалося, що ти поводився нерозумно?

— Коли зрозумів, що поставлено на карту, — кивнув він. — І коли зрозумів, що ти нікого не станеш чіпати, якщо тільки в тебе не залишиться вибору. Ось тоді до мене дійшло, яким я був дурнем, не довіряючи тобі.

Вона теж вважала дурним не довіряти йому, але знала, що він занадто довіряє їй.

— Прости мене, — сказала вона, продовжуючи посміхатися. — Але я повинна була тоді краще тебе знати.

— Ти знаєш, як переконати їх допомогти нам?

Вона бувала кілька разів в селищі Племені Тіни, але завжди без запрошення. Вони ніколи не покликали б сповідницю самі. Це була звичайна місія Матері-сповідниці, яка зобов'язана відвідувати різні народи Серединних Земель. Люди Племені Тіни були дуже ввічливі, але ясно давали зрозуміти, що зі своїми справами впораються самі і не бажають втручання чужинців. Вони були не ті люди, які лякаються загроз.

— Плем'я Тіни влаштовує зборища, які називаються радою провидців. Мене на них ніколи не допускали. Може, тому, що я чужа, може, тому, що я жінка. Ця рада дає відповіді на питання, які стосуються життя села. Вони не стануть проводити її під загрозою меча. Якщо вони нам і допоможуть, то тільки з доброї волі. Тобі доведеться їх переконати.

Річард подивився їй в очі.

— З твоєю допомогою ми це зробимо. Повинні.

Келен кивнула, і вони продовжили шлях. Над рівниною низько нависли темні хмари. Здавалося, вони нечутно закипають, нескінченної вервечкою ковзаючи по небосхилу. Небо здавалося таким величезним, що, порівняно з ним навіть безкрайня рівнина виглядала зовсім маленькою.

Дощ наповнив струмки, і брудна, пінна вода шуміла й клекотіла, б'ючись об колоди, перекинуті через потоки. Келен відчувала, як бурхлива вода розгойдує колоди у неї під ногами. Вона ступала обережно: колоди були слизькими, а над містками не було навіть мотузок, за які можна вхопитися. Річард запропонував їй руку, і вона з радістю скористалася приводом прийняти її. Келен зрозуміла, що з нетерпінням чекає нового струмка, щоб знову торкнутися його руки. Але як би не було боляче, вона не могла дозволити собі відповісти на його почуття. Їй так хотілося бути просто жінкою. Але не можна. Вона — сповідниця. І все ж іноді, на мить, вона могла забути, або прикинутися, що забула.

Їй хотілося, щоб Річард йшов поруч, а він тримався позаду, оглядаючи місцевість і наглядаючи за нею. Він опинився в дивних краях, нічого не брав на віру і у всьому бачив загрозу. В Вестланді Келен відчувала себе точно так само і тепер розуміла його. Річард піддав своє життя величезній небезпеці, виступивши проти Рала. Він мав рацію, виявляючи обережність. В Серединних Землях подорожній гине швидко, а необережний — ще швидше.

Після того, як подорожні перетнули черговий струмок, перед ними несподівано з'явилися вісім чоловіків. Келен і Річард різко зупинилися. Одяг незнайомців був зшитий зі звіриних шкур. Липкий бруд, який не зміг змити навіть дощ, покривав їхні обличчя, руки і волосся. До рук та одягу були прив'язані пучки трави. Трава стирчала і з-під пов'язок на головах. Коли ці люди ховалися у високій траві, їх практично не можна було помітити. Вони стояли мовчки, з похмурими обличчями. Деяких Келен впізнала: це були мисливці Племені Тіни.

Самий старший, міцний і жилавий, якого, як вона знала, звали Савідлін, підійшов ближче. Решта чекали, опустивши луки і списи. Келен відчувала у себе за спиною присутність Річарда. Не повертаючись, вона шепнула, щоб він стояв нерухомо. Савідлін зупинився перед Келен.

— Сили сповідниці Келен, — сказав він.

— Сили Савідліну і Племені Тіни, — відповіла вона на їх мові.

Савідлін з силою вдарив її по обличчю. Келен відповіла йому важким ляпасом. Раптом вона почула дзвін Меча Істини.

— Ні, Річард! — Він вже заніс меч, готуючись нанести удар. — Ні! — Вона схопила його за руку. — Я ж сказала, щоб ти стояв спокійно. Стій спокійно і роби те саме, що і я.

Річард відвів погляд від Савідліна і подивився на неї. В його очах стояв гнів, гнів магії і готовність до вбивства. Річард зціпив зуби.

— А якщо вони переріжуть тобі горло, мені що ж, підставляти своє?

— Це вони так вітаються. Показують повагу до сили іншого.

Річард недовірливо нахмурився.

— Вибач, що не попередила тебе. Сховай меч.

Він подивився в очі Келен, Савідліна, потім знову Келен і поступився, з брязкотом вклавши меч у піхви. Келен, полегшено зітхнувши, повернулася до людей Племені Тіни. Річард встав позаду, готовий захистити її. Савідлін і решта спокійно дивилися на них. Вони не розуміли слів, але, мабуть, здогадалися, що відбувається. Савідлін перевів погляд з Річарда на Келен і заговорив своєю мовою:

— Хто ця людина з характером?

— Його звуть Річард. Він — Шукач Істини.

Мисливці зашепотіли. Савідлін зміряв Річарда поглядом.

— Сили Річарду, Шукачеві.

Келен перевела. У Річарда все ще горіло обличчя.

Савідлін ступив уперед і вдарив Річарда, але не долонею, а кулаком. Річард відповів могутнім ударом, який збив Савідліна з ніг. Він здивовано крутив головою. Долоні самі стиснули зброю. Річард розправив плечі і обдарував мисливців таким поглядом, що ті застигли на місці.

Савідлін підвівся на одній руці, іншою обережно обмацав підборіддя. На обличчі його з'явилася широка посмішка.

— Ще ніхто не виявляв такої поваги до моєї сили! Це мудра людина!

Всі засміялися. Келен притиснула руку до рота, намагаючись приховати посмішку. Напруженість зникла.

— Що він сказав? — Запитала Річард.

— Він сказав, що ти виявив до нього велику пошану, і що ти мудрець. Думаю, ти придбав друга.

Савідлін простягнув Річарду руку, щоб той допоміг йому встати. Шукач взяв його за руку. Піднявшись, Савідлін ляснув Річарда по спині і обійняв його за плечі.

— Я дійсно радий, що ти визнав мою силу. Сподіваюся, ти не станеш поважати мене ще більше, — розсміявся він. — В Племені Тіни тебе зватимуть «Річард-з-характером».

Келен перевела, насилу стримуючи сміх. Мисливці продовжували хихикати. Савідлін повернувся до них.

— Може, ви хочете привітатися з моїм другом? Нехай він і вам доведе свою повагу.

Всі як один виставили вперед руки і енергійно захитали головами.

— Ні, — промовив один в перервах між вибухами реготу, — він уже проявив до тебе таку повагу, якої вистачить на всіх.

Він повернувся до Келен.

— Сповідниця, як завжди, — бажана гостя Племені Тіни. — Він кивнув у бік Річарда. — Твій чоловік?

— Ні!

— Значить, ти прийшла, щоб вибрати одного з наших чоловіків? — Напружився Савідлін.

— Ні, — відповіла вона, голос її знову став спокійним.

Здавалося, Савідлін повеселішав.

— Сповідниця вибирає собі небезпечних супутників.

— Небезпечних не для мене, а для тих, хто посміє мене зачепити.

Савідлін посміхнувся і кивнув, оглядаючи Келен з голови до ніг.

— На тобі дивна одежа, не така, як раніше.

— Але я та ж, що й раніше, — сказала Келен і нахилилася вперед, щоб підкреслити значення своїх слів. — Ви повинні пам'ятати про це.

Савідлін злегка позадкував і кивнув. Очі його звузилися.

— А навіщо ти тут?

— Щоб ми допомогли один одному. З'явилася людина, яка бажає правити твоїм народом. Але ми з Шукачем хочемо, щоб ви самі розпоряджалися собою. Ми прийшли до вас в пошуках сили і мудрості твого народу, які допоможуть нам у боротьбі.

— Батько Рал, — розуміюче оголосив Савідлін.

— Ти чув про нього?

— Приходив чоловік, — кивнув Савідлін. — Називав себе місіонером. Казав, що хоче розповісти нам про милість того, хто зветься Отцем Даркеном. Він говорив з нашими людьми три дні, поки ті від нього не втомилися.

Настала черга Келен. Вона напружено застигла, кинувши погляд на інших мисливців, які, почувши про місіонера, посміхнулись, і знову подивилася на покрите брудом обличчя Савідліна.

— І що ж з ним сталось через три дні?

— Він був хорошою людиною, — багатозначно усміхнувся мисливець.

Келен випросталася, Річард присунувся до неї.

— Що вони кажуть?

— Хочуть знати, навіщо ми прийшли. Кажуть, що чули про Даркена Рала.

— Скажи, що я хочу поговорити з їх народом, і мені потрібно, щоб вони влаштували рада.

Келен спідлоба глянула на нього.

— Я до цього і веду. Еді була права, ти нетерплячий.

— Ні, — посміхнувся Річард. — Вона помилилася. Я дуже терплячий, але дуже нетерпимий. Ось в чому різниця.

Келен посміхнулася Савідліну, звертаючись до Річарда:

— Ну тоді, будь ласка, не будь нетерпимим прямо зараз і поки не доводь їм свою повагу. Я знаю, що роблю, все йде непогано. Надай це мені, добре?

Він погодився, безсило розвівши руками. Келен знову повернулася до старшого. Той вп'явся в неї поглядом і задав абсолютно несподіване запитання:

— Це Річард-з-характером приніс нам дощі?

— Ну, можна сказати і так, — насупилася Келен. Питання привело її в замішання, вона не знала, що відповісти, і тому сказала правду: — Хмари йдуть за ним.

Мисливець пильно подивився їй в очі і кивнув. Під його поглядом Келен відчула себе незатишно і спробувала перевести розмову на причину їх приходу.

— Савідлін, Шукач прийшов до твого народу за моєю порадою. Він тут не для того, щоб заподіяти зло або втрутитися у справи ваших людей. Ти мене знаєш. Я бувала у вас раніше. Ти знаєш, як я поважаю Плем'я Тіни. Я не привела б до вас чужака, не будь це так важливо. Зараз час працює проти вас.

Савідлін якийсь час роздумував над її словами, а потім відповів:

— Як я і говорив, ти — почесна гостя. — Він з усмішкою глянув на Шукача і знову перевів погляд на Келен. — Наш народ з повагою прийме і Річарда-з-характером.

Інші теж зраділи його рішенню. Здавалося, Річард всім дуже сподобався. Вони зібрали свої речі, підняли двох оленів і дикого кабана, прив'язаних до довгих жердин, щоб зручніше було нести. Раніше Келен не помітила їх мисливських трофеїв, захованих у високій траві. Крокуючи по стежці, мисливці оточили Річарда, обережно торкаючись до нього і засипаючи питаннями, яких той не розумів. Савідлін плескав його по плечу, передчуваючи, як похвалиться в селі своїм другом. Келен, на яку ніхто не звертав уваги, йшла в сторонці, радіючи, що, принаймні поки що Річард припав їм до вподоби. Вона розуміла мисливців — Річард не міг не подобатися, але була ще якась причина, по якій ті так його прийняли. Келен мучилася питанням, що ж це за причина.

— Я ж тобі казав, ми їх переконаємо, — з посмішкою сказав Річард, дивлячись на неї поверх голів мисливців. — Але я і не припускав, що для цього доведеться звалити одного з них.

23

Мисливці привели Річарда і Келен у притулене до невисокого пагорбу село Племені Тіни. Кури з кудкудаканням розліталися з-під ніг. Село складалася з хатин, споруджених з глиняних цеглин, покритих бурою штукатуркою. Дахи були зроблені з трави. Від дощів дахи починали протікати, так що траву доводилося постійно міняти. Двері були дерев'яними, вікна — без шибок. Подекуди висіли фіранки — захист від негоди.

Будинки стояли широким неправильним кругом. З південного боку в оселях тулилися сім'ї. Хатини ліпилися одна до одної, велика частина мала, щонайменше, одну спільну стіну. Лише зрідка між будинками залишалися вузькі проходи. З північної сторони стояли громадські будівлі. Зі сходу і заходу між обома частинами села були розкидані різні споруди, в основному просто навіси: чотири стовпи з трав'яним дахом. Вони використовувалися як місця для їжі, для виготовлення зброї та горщиків, для приготування їжі. У посуху все село було оповито клубами пилу, що забивався в очі, в ніс і рот, але зараз хатини були вмиті дощем, а тисячі відбитків ніг перетворилися на маленькі калюжки, в яких відбивалися сірі споруди.

Жінки в сукнях з яскравих тканин сиділи під навісами, розтираючи корінь трави, з якої готували хліб — основну їжу Племені Тіни. Від багать, на яких щось готувалося, піднімався солодкуватий дим. Жінкам допомагали молоденькі дівчата з коротко підстриженим волоссям, пригладженим за допомогою грязюки.

Келен ловила на собі їх сором'язливі погляди. По своїх попередніх відвідинах вона знала, що привертає пильну увагу молоденьких дівчат: мандрівниця, яка побувала в дивовижних землях і все побачила!.. Жінка, яку бояться і поважають чоловіки. Матері поблажливо ставилися до того, що дочки забувають про роботу.

З усіх кінців села збіглися діти, щоб поглянути на дивних чужинців, яких привели мисливці Савідліна. Вони юрмилися навколо чужинців, верещачи від збудження, і тупотіли ногами по бруду, забризкуючи мандрівників з голови до ніг. Раніше вони стовпилися б навколо оленів і кабана, але чужинці змусили їх забути про здобич. Мисливці дивилися на них з добродушними посмішками. Малюків ніколи не сварили. Коли вони стануть постарше, їх змусять пройти сувору виучку, навчать наукам Племені Тіни — полюванню, збору трав, призиванню духів, — але поки їм дозволялося залишатися дітьми, які можуть грати досхочу.

Дітлахи пропонували залишки їжі в обмін на розповідь про те, хто такі ці чужаки. Чоловіки, сміючись, відхиляли їх пропозиції. Першими повинні дізнатися новини старійшини. Злегка розчаровані, діти продовжували крутитися поблизу. Це була сама хвилююча подія за все їх коротке життя. Щось, що виходить за рамки буденності, з ледь помітним ароматом небезпеки.

Шестеро старійшин стояли під одним з травяних навісів і чекали, коли Савідлін підведе до них чужинців. На старих були штани з оленячої шкіри. Груди кожного була оголені. На плечі накинуті шкури койотів. Келен знала, що, незважаючи на похмурі обличчя, вони були дружелюбніші, ніж здавалися. Люди Племені Тіни ніколи не посміхалися чужинцям до обміну привітаннями, інакше вони могли втратити душу.

Діти сіли в сторонці, бажаючи подивитися, як мисливці підведуть чужинців до старійшин. Жінки забули про свої справи, молоді люди відклали в сторону недороблену зброю. Всі замовкли, включаючи дітей, які розсілись прямо в калюжі. В Племені Тіни всі справи вирішувалися відкрито, і кожен міг бути при цьому присутнім.

Келен зробила крок до старійшин. Річард стояв праворуч, трохи позаду неї, Савідлін — праворуч від Річарда. Шестеро старійшин оглядали чужинців.

— Сили сповідниці Келен, — промовив найстарший.

— Сили Тоффалару, — відповіла вона.

Старий відважив гості легкий ляпас, швидше злегка плеснувши. За традицією в самому селі люди тільки злегка поплескували один одного. Більш сердечні вітання, як, наприклад, вітання Савідліна, приберігали для випадкових зустрічей на рівнині, за межами села. Такий звичай допомагав зберегти не тільки порядок, але і зуби. Сирин, Калдус, Арбрін, Брегіндерін і Хажанлет по черзі побажали сили та обдарували сповідницю легкими, поплесками по щоці. Келен теж відповіла на привітання слабкими ляпасами. Старійшини повернулись до Річарда. Савідлін зробив крок вперед, тягнучи за собою нового друга. Він гордо продемонстрував старійшинам свою розпухлу губу.

Келен з придихом назвала ім'я Річарда, шанобливо підвищуючи тон в кінці фрази.

— Це поважні люди. Будь ласка, не повибивай їм зуби.

Річард куточком ока подивився на неї і пустотливо посміхнувся.

— Це Шукач, Річард-з-характером, — сказав Савідлін, гордий своїм знайомством. Він нахилився до старших, і багатозначно додав: — Його привела сповідниця Келен. Він той, про кого ви говорили. Той, хто привів дощі. Вона мені так сказала.

Келен почала турбуватися. Вона не розуміла, про що говорив Савідлін. Лиця старійшин зберігали кам'яний вираз, тільки Тоффалар підняв брову і промовив:

— Сили Річарду-з-характером. — Він злегка вдарив Річарда по щоці.

— Сили Тоффалару, — промовив той на своїй мові, почувши своє ім'я, і, не замислюючись, відповів ляпасом.

Келен зітхнула з полегшенням — це був лише легкий ляпас. Савідлін просяяв, знову вказуючи на свою опухлу губу. Нарешті посміхнувся і Тоффалар. Решта по черзі обмінялися привітаннями з Річардом і теж заусміхалися.

А потім вони зробили щось дивне.

Шестеро старійшин і Савідлін опустилися на одне коліно і схилили перед Річардом голови. Келен напружилася.

— Що відбувається? — Тихо запитав Річард, стривожений її реакцією.

— Не знаю, — прошепотіла вона. — Може, це їх спосіб вітати Шукача. Я ніколи не бачила, як вони це роблять.

Чоловіки піднялися, кожен посміхався. Тоффалар підняв руку і махнув жінкам.

— Будь ласка, — сказав він двом мандрівникам, — сядьте з нами. Ми щасливі вітати вас.

Потягнувши за собою Річарда, Келен сіла, схрестивши ноги, на мокрій дерев'яній підлозі, старійшини почекали, поки сядуть гості, і сіли самі, не звертаючи уваги на те, що Річард тримав руку на руків'ї меча. З'явилися жінки. В руках у них були плетені підноси, навантажені круглими коржиками з тави та іншою їжею. Вони піднесли страви спочатку Тоффалару, потім іншим старійшинам. Не спускаючи з Річарда очей і широко посміхаючись, вони тихенько перемовлялися між собою про те, який велетень цей Річард-з-характером і який дивний він носить одяг. Келен вони ігнорували.

Жінки Серединних Земель не любили сповідниць. Вони бачили в них небезпеку. Сповідники могли відняти чоловіка, несли загрозу звичному ритму життя. Жінки не повинні бути незалежними. Келен воліла не помічати косих поглядів, до них вона давно звикла.

Тоффалар розламав свій корж на три частини і простягнув одну третину Річарду, а іншу — Келен. Одна з жінок, посміхаючись, запропонувала кожному по мисці смаженого перцю. Келен і Річард взяли по одному і, наслідуючи приклад старійшини, загорнули його в коржик. Келен вчасно помітила, що Річард тримає праву руку на руків'ї, збираючись їсти лівою.

— Річард! — Поспішно прошепотіла вона. — Не піднось їжу до рота лівою рукою.

— Чому? — Завмер він.

— Вони вірять в те, що лівою рукою їдять злі духи.

— Це нерозумно, — нетерпляче відповів він.

— Річард, будь ласка! Їх більше. У них вся зброя змазана отрутою. Зараз невідповідний час для теологічних дискусій.

Келен впіймала його погляд і посміхнулася старійшинам. Краєм ока вона помітила, що Річард взяв їжу у праву руку.

— Будь ласка, вибачте за убоге частування, — сказав Тоффалар, — увечері ми влаштуємо бенкет.

— Ні! — Зірвалося з язика у Келен. — Я хотіла сказати, ми не хочемо заподіювати занепокоєння твоєму народові.

— Як побажаєте, — злегка розчаровано знизав плечима Тоффалар.

— Ми тут тому, що Плем'я Тіни, як і багато інших, в небезпеці.

Старійшини посміхнулися і кивнули.

— Так, — заговорив Сирин. — Але тепер, коли ти привела до нас Річарда-з-характером, все буде добре. Ми дякуємо тобі, сповідниця Келен, і не забудемо те, що ти для нас зробила.

Келен обвела поглядом щасливі, усміхнені обличчя. Вона не знала, як розуміти ці слова, і, щоб потягнути час, надкусила корж з тави.

— Що вони кажуть? — Запитав Річард, перш ніж взятися за коржик.

— Що вони чомусь раді твоїй появі.

— Запитай, чому, — попросив Річард.

Келен кивнула і повернулася до Тоффалару.

— Гідний старійшина! Повинна визнати, мені невідомо те, що знаєш ти про Річарда-з-характером.

— Прости, дитя, — розуміюче посміхнувся той. — Я забув, що тебе тут не було, коли ми скликали раду провидців. Розумієш, стояла суша, посіви гинули, народу загрожував голод. Ми скликали раду, щоб попросити духів про допомогу. Вони розповіли, що прийде хтось і принесе з собою дощ. Прийшли дощі, і з ними — Річард-з-характером. Все, як вони обіцяли.

— І ви щасливі, що він тут, тому що він талісман?

— Ні! — Тоффалар подивився на неї широко розплющеними від подиву очима. — Ми щасливі, тому, що нас зволив відвідати один з духів наших предків. — Він вказав на Річарда. — Він — людина-дух.

Келен мало не впустила коржик.

— Що таке? — Запитав Річард.

— Вони скликали раду, щоб вимолити дощ. Духи сказали, що прийде хтось і принесе їм дощ. Річард, вони думають, що ти — дух їх предків. Людина-дух.

— Ну, ти ж знаєш, що це не так. — Він подивився на неї.

— Вони так думають, Річард. Для духа вони зроблять все. Вони скличуть раду провидців. Тобі тільки варто попросити.

Їй здавалося нечесним обманювати людей Племені Тіни, але ж треба дізнатися, де знаходиться скринька. Річард замислився.

— Ні, — тихо сказав він, не зводячи з неї очей.

— Річард, у нас є важлива справа. Якщо вони подумають, що ти дух і допоможуть тобі, то чого ж більше?

— Але це буде брехнею. Я не хочу цього.

— Ти хочеш, щоб переміг Рал? — Тихо запитала Келен.

Річард сердито подивився на неї.

— Перш за все я не стану цього робити тому, що нечесно обманювати людей в такій важливій справі, як ця. А крім того, у духів їх предків є сила. Тому-то ми і тут. Вони довели це, передбачивши, що прийде хтось і принесе дощі. Це правда. Від радості люди прийшли до висновку, який виявився помилковим. Духи сказали, що той, хто прийде, буде духом? — Вона похитала головою.

— Іноді люди вірять просто тому, що їм хочеться вірити. Це піде на користь і їм, і нам, так що за біда?

— Біда в їх силі. Що, якщо вони зберуть раду і дізнаються правду, дізнаються, що я не дух? Ти думаєш, вони будуть раді, що ми зіграли з ними такий жарт? Ми загинемо, і переможе Рал.

Келен відкинулася назад і глибоко зітхнула. «Чарівник правильно обирає Шукачів», — подумала вона.

— Невже ми прогнівили духа? — Запитав Тоффалар, і на його обвітреному лиці проступила заклопотаність.

— Він хоче знати, чому ти сердишся, — пояснила Келен. — Що мені сказати?

Річард подивився на старійшин, потім на неї.

— Я сам скажу ім. Переводь.

Келен кивнула.

— Люди Племені Тіни — мудрий і сильний народ, — почав Річард. — Ось чому я сюди прийшов. Духи ваших предків були праві: я приніс вам дощі. — Старійшини виглядали задоволеними, коли Келен перевела ці слова. Здавалося, все село завмерло, слухаючи Річарда. — Але вони сказали вам не все. Ви ж знаєте, з духами так завжди. — Старійшини розуміюче закивали. — Вони надали відкрити інше вам самим. Так ви залишитеся сильними, подібно до того, як ваші діти міцніють завдяки вашим повчанням, а не тому, що ви приносите їм все необхідне. Кожен батько сподівається, що його син виросте сильним і мудрим і зможе сам про себе подбати.

Кивків стало менше.

— Про що ти говориш, великий дух? — Запитав Арбрін, один з старійшин, що сиділи позаду.

Коли Келен перевела ці слова Річарду, той провів долонею по волоссю і відповів:

— Я кажу: так, я привів дощі, але не тільки. Можливо, духи бачили велику небезпеку для вашого народу, і є ще більш важлива причина, по якій я до вас прийшов. З'явилася дуже небезпечна людина, яка хоче правити племенем Тіни, хоче перетворити вас на рабів. Його ім'я Даркен Рал.

Серед старійшин почулися смішки.

— І він посилає правити нами дурнів, — сказав Тоффалар.

Річард суворо подивився на нього. Смішки замовкли.

— Він прагне приспати вашу пильність, зробити занадто самовпевненими. Не дайте обдурити себе. У нього вистачило сили підкорити народи набагато чисельніші вашого. Коли Рал захоче, він розтрощить вас. Дощ прийшов за мною тому, що Рал наказав хмарам слідувати за мною, щоб знати де я перебуваю. Він у будь-який момент може спробувати вбити мене. Я не дух. Я — Шукач. Звичайна людина. Я хочу зупинити Даркена Рала, щоб і ваш народ, і багато-багато інших могли жити своїм життям, як кому заманеться.

— Якщо те, що ти кажеш, правда, — очі Тоффалара звузилися, — тоді дощі послав той, кого звуть Даркеном. Тоді це він врятував наш народ. Ось чому його місіонер намагався сказати нам, що він нас врятує.

— Ні. Рал велів хмарам переслідувати мене, а не рятувати вас. Я вирішив прийти сюди, як і передбачали духи ваших предків. Вони сказали, що прийдуть дощі і з ними прийде людина. Вони не говорили, що я буду духом.

Коли Келен перевела, на обличчях старійшин проступило глибоке розчарування. Залишалося сподіватися, що воно не переросте в гнів.

— Тоді, можливо, послання духів було попередженням про ту людину, яка прийде, — сказав Сирин.

— А може, це було попередження про Даркена Рала, — без коливань відповів Річард. — Я пропоную вам правду. Ви повинні використовувати свою мудрість, щоб прийняти її, або ваш народ загине. Я пропоную вам самим допомогти собі.

Старійшини в мовчанні роздумували над його словами.

— Твої слова на перший погляд течуть правдиво, Річард-з-характером, але це ще належить з'ясувати, — нарешті вимовив Тоффалар. — Так що ж ти від нас хочеш?

Старійшини сиділи нерухомо, радість покинула їх лиця. Решта жителів села в страху і покірності чекали їх вирішення. Річард переводив погляд з одного старійшини на іншого. Нарешті він заговорив:

— Даркен Рал шукає магію, яка дасть йому силу правити всіма, в тому числі і племенем Тіни. Я теж шукаю цю магію, щоб перешкодити йому знайти могутність. Мені хотілося б, щоб ви скликали раду провидців, яка скаже мені, де відшукати цю магію, поки не пізно, до того, як Рал знайде її.

— Ми не скликаємо ради для чужинців! — Лице Тоффалара стало серйозним.

Келен зауважила, що Річард починає сердитися і намагається стримати гнів. Не повертаючи голови, вона обвела очима оточуючих, відзначаючи, де хто стоїть і у кого в руках зброя. Хтозна, може, їм доведеться пробиватися звідси з боєм. Наскільки вона могла судити, шанси на благополучний результат були невеликі. Келен пошкодувала, що привела сюди Річарда.

Очі Річарда палали вогнем. Окинувши поглядом село, він знову подивився на старійшин.

— У подяку за те, що я приніс вам дощ, я прошу тільки одного: не вирішуйте цього прямо зараз. Подумайте про те, ким я вам здаюся. — Його голос залишався спокійним, але в значенні слів сумніватися не доводилося. — Гарненько обміркуйте це. Від вашого рішення залежить багато життів. Моє. Келен. Ваші.

Поки Келен перекладала, її охопило дивне відчуття, ніби Річард говорить не зі старійшинами. Він звертався до когось іншого. Раптом вона відчула на собі погляд. Келен оглянула натовп. Всі очі були звернені на них. Вона так і не зрозуміла, чий це погляд.

— Справедливо, — оголосив нарешті Тоффалар. — У нашому Племені ви вільні. Ви почесні гості. Будь ласка, насолоджуйтеся тим, що у нас є, і розділіть з нами хліб і дах.

Під дощем, який перейшов у мряку, старійшини попрямували до суспільних будівель. Жителі села повернулися до своїх справ, по дорозі покрикуючи на дітей. Савідлін йшов останнім. Він посміхнувся і запропонував гостям свою допомогу. Келен подякувала йому, і той відправився у своїх справах. Річард і Келен сиділи на мокрій дерев'яній підлозі. Дощ капав на дошки, просочуючись крізь ненадійний дах. Поруч з ними стояли плетені підноси з коржиками з тави і миски смаженого перцю. Келен взяла корж, загорнула в нього перець і простягла Річарду. Потім згорнула другий корж — для себе.

— Ти на мене сердишся? — Запитав він.

— Ні, — з посмішкою визнала вона. — Я пишаюся тобою.

На обличчі у нього з'явилася хлоп'яча усмішка. Річард приступив до трапези, підносячи їжу до рота правою рукою, і вмить розправився з коржем. Проковтнувши останній шматок, він сказав:

— Подивися. За моїм правим плечем — людина. Притулилася до стіни. Довге сиве волосся, руки складені на грудях. Ти знаєш, хто він?

Келен відкусила шматок коржа і, не припиняючи жувати, глянула через його плеча.

— Це Птахолов. Я не знаю про нього нічого, окрім того, що він може закликати птахів.

Річард взяв ще один корж, згорнув його й відкусив.

— Думаю, нам пора з ним поговорити.

— Чому?

— Тому, — спідлоба глянув на неї Річард, — що він тут головний.

— Головні — старійшини, — насупилася Келен.

Річард злегка посміхнувся.

— Мій брат завжди говорить, що справжня влада не показується на людях. — Він пильно подивився на Келен сірими очима. — Старійшини — лише декорація. Їх поважають і виставляють напоказ. Вони — як черепи на жердинах, тільки шкіра ще при них. У них є авторитет, їх, здається, шанують, але приймають рішення не вони. — Річард вказав очима на Птахолова, який притулився до стіни у них за спиною. — Вирішує він.

— Тоді чому він ховається?

— Тому що, — посміхнувшись, відповів Річард, — хоче перевірити нашу кмітливість.

Річард піднявся і простягнув їй руку. Келен засунула в рот залишок коржа, витерла руку об штани і подала йому свою. Поки Річард допомагав їй піднятися, вона думала, як їй подобається його манера завжди подавати їй руку. Він був першою людиною, яка це робила. Почасти саме тому з ним завжди було так легко.

Вони вийшли під дощ і потьопали по бруду до Птахолова. Той все ще стояв, притулившись до стіни. Його проникливі карі очі були звернені на гостей. Довге сиве волосся падало на плечі. Сорочка і штани були зшиті з оленячої шкіри. Одяг здавався скромним, але на шиї на шкіряному шнурку висіла різьблена прикраса з кістки. Не старий, але й не молодий, все ще привабливий, він був одного зросту з Келен. Шкіра на обвітреному лиці здавалася жорсткою, як оленячі шкури.

Річард і Келен зупинилися перед Птахоловом. Він стояв як і раніше, зігнувши праве коліно і впираючись ногою в оштукатурену стіну будинку. Склавши руки на грудях, він вивчав їх обличчя.

Річард теж схрестив руки на грудях.

— Я хотів би з тобою поговорити, якщо ти, звісно, не боїшся, що я можу виявитися духом.

Поки Келен перекладала, Птахолов дивився на неї, але потім знову повернувся до Річарда.

— Я бачив духів, — спокійно відповів він. — У них не буває мечів.

По обличчю Птахолова пробігла ледь помітна посмішка. Він розняв руки і випростався.

— Сили Шукачеві. — Він дав Річарду слабкого ляпаса.

— Сили Птахолову, — озвався той, теж відповідаючи легким ляпанцем.

Птахолов взяв різьблену кістку, що висіла на шкіряному шнурку у нього на шиї, і підніс до губ. Келен зрозуміла, що це свисток. Чоловік надув щоки і подув. Не пролунало жодного звуку. Впустивши свисток собі на груди, він простягнув руку, не спускаючи при цьому очей з Річарда. В ту ж мить з сірого неба впав яструб і приземлився на простягнуту руку. Птах наїжачив пір'я, потім опустив його. Він, кліпаючи, вертів головою.

— Ходімо, — сказав Птахолов. — Ми поговоримо.

Він провів їх між великих будівель до маленької хатини, що притулилася осторонь від інших. Келен була знайома ця споруда без вікон, хоча вона жодного разу там не бувала. Це був будинок духів, де збиралася рада.

Яструб все ще сидів на руці у Птахолова. Він відчинив двері і зробив їм знак увійти. Темну кімнату освітлювало невелике вогнище, що горіло в ямі біля стіни. У даху над багаттям була пророблена діра, щоб дим виходив з хатини, але від діри було мало пуття, і вся кімната просочилася їдким запахом. На підлозі були розставлені глиняні миски із залишками їжі. До однієї зі стін була прироблена дерев'яна полиця, на якій красувалося десятки зо два подовгастих черепів. Більше в кімнаті нічого не було. Птахолов відшукав вільне місце на підлозі, ближче до середини кімнати, де дах не так протікав, і сів. Келен і Річард сіли перед ним пліч-о-пліч, не спускаючи очей з яструба, який, здавалося, спостерігав за чужинцями.

Птахолов подивився в очі Келен. Та зрозуміла, що він звик до страху, з яким люди зустрічали його погляд. Вона сама звикла до подібного відношення. Цього разу він не побачив страху.

— Мати-сповідниця, ти ще не вибрала собі чоловіка? — Спостерігаючи за нею, він ніжно погладжував голову яструба.

Келен зрозуміла, що їй не подобається його тон. Він відчував її.

— Ні. Ти пропонуєш себе?

— Ні. — Він злегка посміхнувся. — Прошу пробачення. Я не хотів образити тебе. Чому з тобою немає чарівника?

— Всі чарівники, окрім двох, мертві. Один продав свої послуги королеві. Іншого торкнувся звір з підземного світу, і він заснув. Не залишилося нікого, хто б мене захистив. Всіх сповідниць убили. Ми живемо в важкі часи.

В очах його блиснуло співчуття, але тон залишався таким же різким:

— Сповідниці небезпечно подорожувати одній.

— Так, а ще небезпечніше знаходитися поблизу від сповідниці, якій щось дуже необхідно. З того місця, де я сиджу, ти здаєшся в більшій небезпеці, ніж я.

— Можливо, — відповів він. — Можливо. Він справжній Шукач? Названий Чарівником?

— Так.

— Багато років пройшло з тих пір, як я бачив останнього Шукача, — кивнув Птахолов. — Шукач, який не був справжнім Шукачем, одного разу сюди заходив. Він убив моїх людей, які не дали йому те, що він хотів.

— Мені шкода їх, — сказала Келен.

— Не варто їх жаліти. — Птахолов повільно похитав головою. — Вони померли швидко. Пожалій Шукача. Він помирав повільно. — Яструб, втупившись на неї, моргнув.

— Я ніколи не бачила самозваного Шукача, але я бачила цього в гніві. Повір мені, ти і твій народ не повинні давати йому приводу оголити меч Істини. Він знає, як управляти магією. Я бачила, як він вражав навіть злих духів.

Птахолов якусь мить вивчав Келен, намагаючись відчути, чи правду вона говорить.

— Дякую за попередження. Я запам'ятаю твої слова.

— Ви вже закінчили загрожувати один одному? — Вступив в розмову Річард.

— Я думала, ти не розумієш їхньої мови. — Келен здивовано втупилася на нього.

— Не розумію. Але бачу очі. Якби погляди могли метати блискавки, ця хатина давно б уже згоріла.

Келен повернулась до Птахолова.

— Шукач хоче знати, чи закінчили ми погрожувати один одному.

Той подивився на Річарда і перевів погляд на Келен.

— Він не дуже терплячий, правда?

Келен кивнула.

— Я й сама йому про це говорила. Він це заперечує.

— З ним, мабуть, непросто подорожувати.

— Зовсім ні! — На обличчі Келен нарешті з'явилася усмішка.

Птахолов посміхнувся у відповідь і подивився на Річарда.

— Якщо ми вирішимо не допомагати тобі, скількох з нас ти вб'єш?

Келен перевела його слова.

— Жодного.

— А якщо ми вирішимо не допомагати Даркену Ралу, скількох вб'є він? — Задаючи питання, Птахолов дивився на яструба.

— Рано чи пізно — багатьох.

Птахолов перестав гладити яструба і подивився на Річарда проникливим поглядом.

— Можна подумати, ти переконуєш нас допомагати Даркену Ралу.

Річард посміхнувся.

— Якщо ви вирішите не допомагати мені і залишитися в стороні, як би нерозумно це не було, це ваше право, і я не зачеплю нікого з вашого Племені. А ось Рал зачепить. Я продовжу свій шлях і буду боротися з ним. Якщо буде потрібно, до останнього подиху.

Його лице прийняло загрозливий вираз. Він подався вперед.

— Якщо ж, з іншого боку, ви вирішите допомагати Даркену Ралу, а я переможу, я повернуся і… — Він швидко провів пальцем по горлу. Цей жест не потребував перекладу.

Птахолов сидів з кам'яним обличчям, не знаючи, що відповісти.

— Ми хочемо одного: щоб нас залишили в спокої, — нарешті сказав він.

Річард знизав плечима і опустив очі.

— Я можу це зрозуміти. Мені теж хотілося одного: щоб мене залишили в спокої. — Він підняв очі. — Даркен Рал вбив мого батька, а тепер посилає злих духів, які переслідують мене. Він посилає людей, які намагаються вбити Келен. Він руйнує кордон, щоб вторгнутися на мою батьківщину. Його прислужники поранили двох моїх кращих друзів. Вони лежать в летаргії, майже мертві, але принаймні вони будуть жити… якщо тільки не загинуть наступного разу. Келен розповіла мені, скількох він убив. Діти… Від цих оповідань у тебе защеміло б серце. — Він кивнув. Його голос знизився до шепоту: — Так, друже мій, мені хотілося б одного: щоб мене залишили в спокої. У перший день зими, якщо Даркен Рал отримає ту магію, яку шукає, він отримає силу, протистояти якій не зможе ніхто. Тоді буде занадто пізно. — Його рука лягла на руків'я. Келен широко розкрила очі. — Якщо б тут, на моєму місці, був Рал, він дістав би цей меч і отримав би або твою допомогу, або твою голову. — Річард прибрав руку. — Ось чому, друже мій, я не можу заподіяти вам зло, якщо ви вирішите не допомагати мені.

Якийсь час Птахолов сидів нерухомо.

— Тепер я розумію, що не хочу мати ворогом Даркена Рала. Або тебе. — Він підвівся, підійшов до дверей і відпустив яструба в небо. Потім знову опустився перед ними. — Ти, здається, дотримуєшся Істини, але я ще не можу сказати це напевно. І ще мені здається, що, хоча ти шукаєш нашої допомоги, ти і сам хочеш нам допомогти. Я вірю, що в цьому ти щирий. Мудрий той, хто шукає допомоги, допомагаючи сам, а не користується обманом та погрозами.

— Якби я хотів отримати вашу допомогу обманом, я міг би дозволити вам вважати себе духом.

Птахолов посміхнувся.

— Якби ми скликали раду, ми б зрозуміли, що ти не дух. Мудрець подумав би і про це. Так що ж змусило тебе сказати нам правду? Ти не хотів обманювати нас чи боявся?

— Чесно? І те, й інше, — усміхнувся Річард.

Птахолов кивнув.

— Дякую за правду.

Річард розправив плечі, глибоко зітхнув і нарешті запитав:

— Ну так що, Птахолов, я розповів тобі свою історію. Тобі судити, правда це чи ні. Час працює проти нас. Ти допоможеш?

— Це не так просто. Народ чекає моїх вказівок. Якби ти просив їжу, я сказав би: «Дайте йому їжу», і вони послухали б мене. Але ви просите про раду. Це інша справа. Рада провидців — це шестеро старійшин, з якими ви говорили, і я сам. Вони старі, а зачить вірні традиціям минулого. Чужоземцеві ніколи не дозволялось скликати раду і тривожити духів наших предків. Скоро ці шестеро приєднаються до духів предків, і вони не можуть дозволити, щоб їх закликали на прохання чужака. Якщо вони порушать традицію, то тягар наслідків ляже на них. Я не можу наказати їм зробити це.

— Це не потреби чужинців, — сказала Келен. — Допомагаючи нам, ви допомагаєте і Племені Тіни.

— Можливо, згодом, — сказав Птахолов, — але не з самого початку.

— А що, якби я належав до Племені Тіни? — Запитав Річард. Його очі звузилися.

— Тоді вони б скликали збіговисько для тебе, не порушуючи традицій.

— А ти можеш прийняти мене в Плем'я Тіни?

На сріблясто-сірому волоссі Птахолова танцювали відблиски багаття. Він міркував.

— Якби ти спочатку чимось допоміг нашому народу, чимось, що принесло б йому користь, без всякої користі для себе, довів би, що у тебе добрі наміри, якби ти зробив це без всякої обіцянки допомоги натомість і якщо б старійшини погодилися на це, я зміг би це зробити.

— І як тільки ти назвав би мене одним з людей Племені Тіни, я зміг б зажадати ради, і вони зібрали б її?

— Якби ти був одним з нас, вони знали б, що в тебе в серці наші інтереси. Вони б скликали раду провидців, щоб допомогти тобі.

— А якщо вони зберуть раду, вони зможуть сказати мені, де знаходиться те, що я шукаю?

— Я не можу цього сказати. Іноді духи не бажають відповідати на наші питання. Немає гарантії, що ми зможемо допомогти тобі, навіть якщо зберемо раду. Я можу тобі обіцяти лише одне: ми зробимо все можливе.

Річард в задумі дивився в землю. Його палець підштовхував бруд до однієї з калюж, що з'явилися там, куди капав дощ.

— Келен, — тихо спитав він, — ти знаєш когось ще, хто зміг би сказати нам, де шукати скриньку?

Келен думала про це весь день.

— Знаю. Але всі інші ще в меншій мірі готові допомогти нам, ніж Плем'я Тіни. Деякі вб'ють нас просто за те, що ми їх попросимо.

— Ну, а ті, хто не вб'є нас за те, що ми попросимо? Вони далеко?

— Щонайменше три тижні шляху на північ по дуже небезпечних місцях, де панує Рал.

— Три тижні, — голосно сказав Річард. В його голосі чулося гірке розчарування.

— Але, Річард, Птахолов може пообіцяти нам дуже небагато. Якщо ти зможеш знайти спосіб допомогти їм, якщо це сподобається старійшинам, якщо вони попросять Птахолова прийняти тебе в Плем'я Тіни, якщо рада провидців отримає відповідь, якщо духи знають відповідь… Якщо, якщо, якщо… Занадто легко зробити невірний крок.

— А чи не ти казала, що мені доведеться переконати їх? — З посмішкою запитав він.

— Так про що ти думаєш?

— Чи повинні ми залишитися і постаратися переконати їх або йти шукати відповіді в іншому місці. — Келен повільно похитала головою.

— Ти Шукач, тобі вирішувати.

— Ти мій друг, — знову посміхнувся він. — Я можу запитати твоєї поради.

— Я не знаю, що сказати, Річард. — Келен відкинула волосся за вухо. — І моє життя теж залежить від правильного вибору. Як твій друг я буду згодна з твоїм рішенням. Сподіватимемося, що воно буде мудрим.

— Ти зненавидиш мене, — посміхнувся він, — якщо я зроблю неправильний вибір?

Келен подивилася в його сірі очі. Очі, які бачили її наскрізь. Очі, які наповнювали її тугою і бажанням.

— Навіть якщо твій вибір виявиться неправильним і буде коштувати мені життя, — прошепотіла вона, проковтнувши клубок у горлі, — я ніколи не зможу тебе зненавидіти.

Річард відвернувся, якийсь час дивився на бруд під ногами, а потім підняв очі на Пташиного Людини.

— Твоєму народу подобається, що у вас протікають дахи?

— Тобі б сподобалося, коли вода капає на обличчя, коли ти спиш? — Птахолов підняв брову.

Річард, посміхнувшись, похитав головою.

— Тоді чому б вам не зробити дахи, які не будуть текти?

— Тому, що це неможливо, — знизав плечима Пташиний Людина. — У нас немає матеріалів. Глиняні цеглини дуже важкі. Дерева мало, його довелося б нести здалеку. Глина — ось все, що у нас є, а вона протікає.

Річард взяв одну з глиняних мисок, перевернув її догори дном і підставив під падаючі краплі.

— У вас є глина, з якої ви робите посуд.

— У нас маленькі печі, ми не змогли б зробити такий великий горщик, та до того ж він тріснув би і теж почав текти. Це неможливо.

— Ти кажеш, що це неможливо просто тому, що не знаєш, як це зробити. Це помилка. Якби я так робив, мене б тут не було, — м'яко, без зловтіхи, сказав Річард. — Твій народ — сильний і мудрий. Я порахую за честь, якщо Птахолов дозволить мені навчити його народ робити дахи, які не будуть текти і в той же час будуть випускати дим.

Птахолов сидів з непроникним обличчям.

— Якщо ти зможеш це зробити, моєму народу це принесе величезну користь, ти заслужиш його подяку. Нічого іншого я обіцяти не можу.

— Я не прошу в тебе більшого! — Річард знизав плечима.

— Відповідь все ж може бути: «ні». Ти повинен будеш прийняти її і не заподіювати моєму народові зла.

— Я зроблю для твого народу все, що в моїх силах, і, сподіваюся, він чесно розсудить.

— Спробуй. Але я не уявляю собі, як ти зробиш дах з глини. Дах, який не тріскатиме і не буде текти.

— Я зроблю дах для будинку духів. У ньому буде тисяча щілин, але він не буде протікати. А потім я навчу вас, як самим робити такі дахи.

Птахолов посміхнувся і кивнув.

24

— Я ненавиджу свою маму.

Магістр сидів на траві, схрестивши ноги. Він затримався з відповіддю, дивлячись у сумні очі хлопчика.

— Це дуже серйозно, Карл. Мені не хотілося б, щоб ти говорив те, про що, подумавши, потім пошкодуєш.

— Я подумав достатньо, — різко відповів Карл. — Ми довго говорили про це. Тепер я розумію, як вони мене обманювали, як використовували мене. Які вони себелюбні. — Він примружився. — Наскільки вони ненавидять людей.

Рал підняв погляд до вікна, на перисті хмари, пофарбовані багрянцем в останніх променях призахідного сонця. Сьогодні. Сьогодні нарешті настане ніч, коли він повернеться в підземний світ.

Довгими днями і ночами Рал не давав хлопцеві спати, годуючи його чаклунськими зіллям. Він тиснув на Карла до тих пір, поки мозок дитини не спорожнів, готовий прийняти нову форму. Рал вів з хлопчиком нескінченні розмови. Переконував в тому, що всі його постійно обманювали, принижували, використовували. Часом Рал залишав Карла на самоті, змушуючи подумати над тим, про що вони говорили. Тоді Магістр спускався в усипальницю батька і там знову перечитував заповітні записи. Іноді він використовував цей час для сну.

Минулої ночі він узяв в ліжко дівчину, бажаючи трохи розслабитися і хоч на мить відволіктися від усього. Відчути теплу, живу плоть, зняти стримуване збудження. Вона повинна була вважати це за честь. Особливо після того, як Рал був з нею так ласкавий, так послужливий. Їй теж хотілося бути з ним.

І що ж? Вона розсміялася. Побачивши його шрами, вона розсміялася.

Згадуючи про це, Рал силкувався стримати сказ, силкувався посміхнутися хлопчику, приховати нетерпіння. Він подумав про те, що зробив з дівчиною. Згадав, як довго стримувана напруга вирвалася на волю. Почув її пронизливі крики. На його обличчі заграла усмішка. Вона більше не буде сміятися.

— Чому ти посміхаєшся? — Запитав Карл.

Рал подивився в карі очі хлопчика.

— Я подумав, що пишаюся тобою. — Його усмішка стала ширше, коли він пригадав, як юшила струменем гаряча липка кров, як нестямно кричало дівчисько. Куди поділася її насмішкуватість?

— Мною? — Карл зніяковіло посміхнувся.

— Так, Карл, тобою, — кивнув Рал. Світле волосся розсипалися в нього по плечах. — Небагато юнаків твоїх років могли б пізнати світ таким, яким він є насправді. Відволіктися від свого життя і поглянути на чудеса і небезпеки, які оточують нас. Зрозуміти, як наполегливо я працюю, щоб забезпечити народу мир і спокій. — Він сумно похитав головою. — Часом буває боляче дивитися, як ті, за кого я борюся, відвертаються від мене, відкидають мою невпинну турботу або, того гірше, приєднуються до ворогів народу. Я не хотів класти на тебе ношу занепокоєння за мене, але навіть зараз, коли я говорю з тобою, злі люди будують підступи, бажаючи завоювати і розтрощити нас. Вони знищили кордон, який захищав Д'хару, а тепер руйнують і другий. Боюся, вони готують вторгнення. Я намагався попередити народ про загрозу, що йде з Вестланда, намагався переконати їх хоч щось зробити для власного захисту, але вони люди бідні і прості. Вони чекають захисту від мене.

— Батько Рал, ти в небезпеці? — Очі Карла широко відчинилися.

Рал недбало махнув рукою.

— Я боюся не за себе, за народ. Якщо я загину, хто тоді захистить жителів Д'хари?

— Загинеш? — Очі Карла наповнилися сльозами. — О Батько Рал! Ти нам потрібен! Будь ласка, не дай їм вбити себе! Будь ласка, дозволь мені битися на твоєму боці. Я хочу захистити тебе. Мені боляче думати, що над тобою нависла загроза.

Рал уривчасто дихав. Серце його шалено калатало. Година наближалася. Вже недовго. Він ніжно посміхнувся Карлу, згадуючи крики того дівчиська.

— Мені боляче думати, Карл, що через мене ти зазнаєш небезпеки. За останні дні я краще взнав тебе, ти для мене більше, ніж просто хлопець, покликаний допомогти виконати обряд. Ти став моїм другом. Я ділив з тобою свої найпотаємніші турботи, бажання, мрії. У мене мало таких друзів. Мені досить уже того, що ти про мене турбуєшся.

Карл глянув на Магістра. В його карих очах стояли сльози.

— Батьку Рал, — прошепотів він, — заради тебе я готовий на все. Будь ласка, дозволь мені залишитися. Після обряду дозволь мені залишитися з тобою. Присягаюся, я зроблю для тебе все. Якби мені тільки можна було залишитися.

— Карл, це так благородно, так схоже на тебе. Але в тебе своє життя, батьки, друзі. І Тінке, не забудь про свого собаку. Скоро тобі захочеться повернутися до них.

Карл повільно похитав головою, не зводячи очей з Рала.

— Ні, не захочеться. Я хочу бути тільки з тобою. Батько Рал, я люблю тебе. Для тебе я готовий на все.

Рал з серйозним виглядом обмірковував слова хлопчика.

— Тобі небезпечно зі мною залишатися. — Рал відчував, як відчайдушно забилося його серце.

— Мені все одно. Я хочу служити тобі, нехай навіть мене вб'ють. Я тільки хочу допомогти тобі. А більше нічого мені не треба. Тільки допомогти тобі битися з ворогами. Батьку Рал, якщо я загину за тебе, то загину не марно. Будь ласка, дозволь мені залишитися. Я буду робити все, що ти скажеш. Завжди.

Рал зробив глибокий вдих і повільно видихнув повітря, намагаючись справитися з диханням. Обличчя його стало серйозним.

— Ти в цьому впевнений, Карл? Ти впевнений, що дійсно цього хочеш? Ти дійсно готовий заради мене пожертвувати життям?

— Клянуся. Я готовий померти заради тебе. Моє життя належить тобі. Візьми його.

Рал злегка відкинувся назад і кивнув, поклавши руки на коліна. Блакитні очі наскрізь пронизували хлопчика.

— Так, Карл. Я візьму його.

Карл не посміхнувся, а тільки злегка схилив голову на знак покірності. На його обличчі читалася відчайдушна рішучість.

— Так коли ж ми приступимо до обряду? Я хочу допомогти тобі і твоєму народу.

— Скоро, — сказав Рал. Зіниці його розширилися. Він повільно промовляв кожне слово. — Сьогодні вночі, після того як я тебе погодую. Ти готовий?

— Так.

Рал піднявся, відчуваючи, як кров стукає в скронях. Він з усіх сил стримував збудження. Зовні було темно. Відблиски смолоскипів відбивалися в блакитних очах, грали на довгому світлому волоссі, огортали сяйвом білий одяг. Перед тим, як відправитися в кімнату з горном, він поставив перед Карлом ріг для годування.

У маленькій темній кімнаті, схрестивши руки на грудях, чекали охоронці. Краплі поту стікали по випещеній шкірі, залишаючи вологі сліди, які зблискували в червоному світлі горна. На вогні стояв тигель, від нього піднімався їдкий запах.

— Демміні повернувся? — Запитав Рал.

— Кілька днів тому, Магістре.

— Скажи, щоб прийшов сюди і чекав, — насилу прошепотів Рал. — А тепер залиште мене.

Вони вклонилися і вийшли через задні двері. Рал провів рукою над тиглем. Сморід перетворилося на апетитний аромат. Закривши очі, він подумки закликав до духу свого батька. Дихання Магістра стало переривчастим і частим. Даркена Рала захлеснула буря емоцій. Облизавши кінчики пальців, Рал провів ними по губах.

Потім Магістр прикріпив до тигля дерев'яні ручки, щоб не обпектися, піднімаючи його, за допомогою магії полегшив його тяжкість, взяв у руки тигель і увійшов в Сад. Смолоскипи висвітлювали білий пісок з написаними на ньому символами, коло зеленої трави і вівтар на клині з білого каменю. Світло відбивалося від кам'яного обеліска, відкидаючи відблиски на залізну чашу і на статую Шинга — Звіра підземного світу.

Ця картина відбилася і запам'яталася в очах Рала. Він наблизився до хлопчика і зупинився біля отвору мідного рогу. Даркен Рал подивився на звернене до нього лице Карла. У блакитних очах блиснули крижинки.

— Ти впевнений, Карл? — Хрипко запитав він. — Можу я довірити тобі своє життя?

— Я приніс тобі клятву вірності, Отець Рал. Навіки.

Глибоко зітхнувши, Рал закрив очі. На обличчі проступив піт, біле облачення прилипло до тіла. Рал відчув жар, що йшов від тигля. Він додав магічного вогню, не даючи охолонути вмісту тигля.

Магістр почав тихо, співуче вимовляти на стародавній мові слова заклинань. Чари і закляття наповнили Сад примарними шерехами. Рал відчув, як у ньому наростає могутність. Спина його вигнулась. Він затремтів. Тепер він звертався до духа хлопчика.

Блакитні очі злегка прочинилися, в них спалахнуло безумство пристрасті. Дихання переривалося, руки злегка тремтіли. Він втупив у хлопчика погляд.

— Карл, — хрипко прошепотів він, — я люблю тебе.

— Я люблю тебе, Отче Рал.

Рал повільно опустив повіки.

— Затисни ріг губами, хлопчику мій, і тримай його міцно.

Карл послухався. Рал вимовив останнє заклинання. Серце його скажено забилося. Смолоскипи сичали і розкидали білі іскри. Їх тріск зливався зі словами заклинання.

І тоді він вилив вміст тигля в ріг.

Очі Карла злякано відчинилися, він одночасно вдихнув і зробив судомний ковток. Розплавлений свинець потік в його горло, спалюючи нутрощі.

Рала била дрож. Він розтиснув руки. Порожній тигель впав на землю.

Магістр перейшов до наступного кола заклинань, які відправляли дух хлопчика в підземний світ. Він вимовляв слова, одне за іншим, в належній послідовності, відкриваючи шлях до підземного світу, відкриваючи безодню, темну порожнечу.

Руки Магістра зметнулися вгору і навколо нього закружляли чорні тіні. Гучні завивання наповнили нічне повітря жахом. Даркен Рал підійшов до холодного кам'яного вівтаря, став на коліна, простяг над ним руки і опустив голову. Він говорив на стародавній мові слова, які повинні були пов'язати його з духом хлопчика. Швидко вимовивши необхідні заклинання, Рал піднявся. Він стояв, вперши в боки стислі кулаки. Обличчя його палало. З тіні виступив Демміні Насс.

Рал спрямував на нього нерухомий погляд.

— Демміні, — хрипко прошепотів він.

— Мій пане, — відповів той, нахиливши голову.

Рал підійшов до Демміні. По його лиці стікали струмки поту.

— Відкопай його тіло і поклади на вівтар. Візьми відро води. Обмий його. — Він подивився на короткий меч, що висів у Демміні на поясі. — Розколи йому череп. Це все. Коли закінчиш, можеш вийти і почекати в Саду.

Він провів руками над головою Демміні. Повітря навколо поплило і затремтіло.

— Це заклинання охоронить тебе. Чекай тут. Перед світанком я повернуся. Ти мені знадобишся. — Рал відвернувся, занурений в думки.

Демміні зробив все, як велів Магістр. Поки він займався брудною роботою, Даркен Рал, немов у трансі, повторював співучі дивні слова, похитуючись з боку в бік.

Демміні витер меч і прибрав його в піхви.

— Ненавиджу цю частину, — пробурмотів він. Кинувши останній погляд на Рала, Демміні повернувся і відійшов у тінь, залишивши Магістра наодинці з його заклинаннями.

Даркен Рал, глибоко дихаючи, встав позаду вівтаря. Він різко викинув руку до заглиблення для вогнища, і язики полум'я з ревом зметнулися вгору. Рал простяг вперед руки, стискаючи пальці, і залізна чаша піднялася з постаменту, повільно попливла в повітрі і опустилася на вогонь. Діставши з піхов кривий кинджал, він поклав його на мокрий живіт хлопчика, скинув з себе одяг і відкинув його ногою. Піт покривав струнке тіло, струмками біг по шиї.

Під гладкою, пружною шкірою виступали треновані м'язи. Зліва від живота до коліна спускалися потворні шрами. Там його торкнулося полум'я, надіслане старим чарівником, чарівний вогонь, який поглинув батька. Даркен Рал стояв тоді по праву руку батька. Полум'я лизнуло і його, обпаливши магічним болем.

Це було полум'я, не схоже ні на яке інше: пекуче, обпалююче, всеохоплююче, живе, і він кричав до тих пір, поки не пропав голос.

Даркен Рал лизнув кінчики пальців і простягнув руку, щоб змочити виступаючі шрами. Як йому хотілося зробити це тоді. Як хотілося позбавитися від жаху безперервного болю.

Але лікарі не дозволяли. Говорили, що він не повинен чіпати опік, і зв'язували йому руки. Рал лизнув пальці і провів ними по губах, намагаючись зупинити сльози, відігнати образ батька, спаленого живцем. Місяцями він кричав, задихався, благав дозволити йому доторкнутися до опіків і полегшити біль. Але йому не дозволяли.

Як він ненавидів того чародія. Як бажав вбити його. Як жадав, дивлячись Чарівникові прямо в очі, запустити пальці в живу плоть і вирвати звідти серце.

Даркен Рал відняв руку від шрамів і, взявшись за ніж, відігнав спогади. Тепер він чоловік. Тепер він Магістр. Він повернувся думками до сьогодення. Сказавши потрібні заклинання, він занурив ніж в тіло хлопчика.

Рал обережно вийняв серце і опустив його в чашу з киплячою водою. Потім витягнув мозок і кинув туди ж. Нарешті відрізав яєчка і теж поклав їх в чашу. Рал опустив ніж. Кров змішалася з потом, що покрив його тіло. Кров капала у нього з ліктів.

Рал поклав руки на тіло і закликав до духів. Потім підняв обличчя до темних вікон, закрив очі і почав творити заклинання. Він чітко пам'ятав кожне слово і виголошував їх одне за іншим, рівно, без пауз, в потрібні моменти розмазуючи по грудях кров. Обряд тривав близько години.

Прочитавши заклинання, вибиті в усипальниці батька, Даркен Рал підійшов до магічного піску. Він нахилився і долонями розрівняв поверхню. Закривавлені руки вкрилися білою кіркою піску. Магістр присів на навпочіпки і почав ретельно креслити чаклунські знаки, що розходилися з центру подібно радіусам і розгалужувалися складними переплетеннями. Довгі роки присвятив Даркен Рал вивченню магічних фігур. Будь-яка, сама незначна помилка негайно спричинила б за собою його смерть. Він зосередився. Довге світле волосся обвисло брудними клаптями. Лоб прорізали глибокі зморшки. Рал напружено працював, додаючи все нові й нові лінії, штрихи, дуги. Все в суворій послідовності. Наближалася північ.

Рал скінчив креслити, встав і попрямував до священної чаші. Як він і розраховував, вода вже майже википіла. За допомогою магії він переніс чашу на постамент і охолодив вариво. Потім взяв кам'яний товкач, і почав товкти вміст чаші. Краплі поту стікали по його обличчю. Коли все, що було в священній посудині, перетворилося на кашку, Рал всипав туди магічні порошки.

Він встав перед вівтарем, тримаючи чашу на витягнутих руках, і створив закликаюче заклинання. Опустивши чашу, Магістр обвів поглядом Сад Життя. Він завжди віддавався спогляданню прекрасного перед подорожжю в підземний світ.

Потім Рал приступив до трапези. Він руками черпав кашку з чаші. Магістр ненавидів смак м'яса і їв тільки рослинну їжу, але зараз у нього не залишалося вибору. Щоб вирушити в підземний світ, необхідно з'їсти плоть. Рал постарався уявити собі, що перед ним улюблене овочеве пюре, і, не звертаючи уваги на смак, з'їв все без залишку. Облизавши пальці, він відставив порожню чашу і сів на траву, біля краю піщаного кола. На світлому волоссі запеклася кров. Рал схрестив ноги, поклав руки на коліна, закрив очі і зробив глибокий вдих. Він готувався до зустрічі з духом хлопчика.

Обряд завершений, заклинання вимовлені, чари накинуті. Магістр підняв голову і розплющив очі.

— Карл, прийди, — прошепотів він таємною давньою мовою.

На мить запанувала мертва тиша. Потім пролунав жалібний стогін. Земля затремтіла.

З центру піщаного кола повстав дух хлопчика в обличчі Шинга, звіра підземного світу.

Шинга з'явився, покликаний заклинаннями. Прозорий, як дим, піднімаючись із землі, він обертався, викручуючись з білого піску. Шинга з труднощами проштовхувався через поцятковану символами поверхню. Голова його відкинулася, з ніздрів повалили клуби диму. Рал спокійно спостерігав, як постає з глибин і нарощує плоть жахливий звір. Нарешті з-під землі вирвалися потужні задні лапи. Шинга завив ще голосніше. Розверзлася чорна, як дьоготь, діра, в яку тут же почав сповзати магічний пісок. Шинга ширяв над безоднею. Пронизливі карі очі дивилися на Рала.

— Дякую, що прийшов, Карл.

Звір опустив голову, обнюхуючи оголені груди Магістра. Рал підвівся і погладив Шинга по шерсті, стримуючи нетерпіння звіра. Коли Шинга заспокоївся, Рал видерся йому на спину і міцно вчепився в загривок.

На мить все освітилося сліпучим спалахом світла. Шинга і Рал зникли в чорній безодні. Земля здригнулася і з тріском зімкнулася за ними. На Сад Життя опустилася нічна тиша.

Демміні Насс, витираючи з чола краплини поту, виступив за дерев.

— Щасливої дороги, друг мій, — прошепотів він, — щасливої дороги.

25

Дощ все лив і лив. Сірі хмари повністю затягнули небо, Келен вже забула, як виглядає сонце. Сидячи на самоті на низькій лавці біля однієї з хатин, Келен з посмішкою дивилася, як Річард споруджує дах над домом духів. По його оголеній спині, відтіняючи горби м'язів і шрами від кігтів гарів, стікав піт.

Річард працював з Савідліном та іншими чоловіками племені, показуючи їм, що треба робити. Він сказав Келен, що не потребує перекладача. Для роботи руками слова не потрібні, а якщо їм самим доведеться щось додумувати, вони краще зрозуміють і зможуть пишатися своєю працею.

Савідлін вперто ставив питання. Річард не розумів його і тільки посміхався, пояснюючи свої дії словами, яких теж ніхто не розумів. Тоді він переходив на мову жестів, які винаходив тут же по ходу справи. Часом усі вважали, що це жарт, і вибухали дружним сміхом. І все ж, незважаючи на нерозуміння, їм вдалося досить далеко просунутися.

Спочатку Річард не хотів говорити Келен, що він має намір робити. Він тільки посміхався і твердив, що скоро вона все побачить сама. Спершу він взяв пласти глини розмірами один на два фути і надав їм хвилеподібної форми. Одна половина прогиналася всередину, на зразок канавки, інша плавно піднімалася вгору. Впоравшись із цим, Річард попросив жінок, які працювали в гончарні, обпалити пластини.

Потім він прибив до дошки два однакових бруски, по одному з кожного боку, поклав на середину кус глини і розрівняв його. Зрізавши зверху і знизу надлишок глини, Річард отримав рівні глиняні пластини однакового розміру. Потім він акуратно розклав їх за формами, які вже обпалили в гончарні. У двох верхніх кутах кожної пластини Річард тріскою проробив дірки.

Жінки ходили за Річардом по п'ятах, уважно спостерігаючи за його роботою. Йому нічого не варто було заручитися їх підтримкою. Незабаром Річард домігся того, що всі жінки, розмовляючи і посміхаючись, почали ліпити і вирівнювати пластини, та ще й вчити його, як це треба робити. Коли пластини підсохли, їх можна було виймати з форми. Поки обпікалася перша партія, жінки вже приготували наступні. Вони запитали, скільки знадобиться таких пластин, але Річард, не вдаючись у пояснення, велів продовжувати роботу.

Надавши жінкам самим займатися цією новою справою, він відправився в будинок духів і взявся за спорудження вогнища з цегли, які зазвичай йшли на будівництво будинків. Савідлін хвостом слідував за ним, намагаючись навчитися всього.

— Ти робиш черепицю, так? — Запитала Келен.

— Так, — з посмішкою відповів Річард.

— Річард, я бачила і дахи з трави, які не протікали.

— І я теж.

— Тоді чому б просто не переробити дахи з трави так, щоб вони не текли?

— Ти знаєш, як правильно крити дахи травою?

— Ні.

— І я не знаю. Зате я знаю, як робити черепицю.

Поки Річард з Савідліном трудилися над піччю, інші чоловіки на прохання Шукача знімали з даху траву. В кінці кінців на будинку залишився тільки остов з жердин, до яких прив'язувалися пучки трави. Тепер ці жердини повинні були послужити опорою для черепиці.

Черепиця тягнулася від одного ряду жердин до іншого, так що нижній край лежав на першій жердині, а верхній — на другій. Крізь дірки пропустили мотузку і прив'язали черепицю до дерев'яного остова. Другий ряд поклали на перший, закриваючи діри, в точності повторюючи вигини нижнього шару. Оскільки глиняна черепиця була важчою трави, Річарду довелося спершу зміцнити конструкцію, додавши додаткові розпірки, які підтримували коник даху.

Здавалося, в роботі бере участь не менше, ніж півсела. Час від часу з'являвся Птахолов і дивився, як просувається справа. Здавалося, він задоволений побаченим. Іноді він сидів поруч із Келен в повному мовчанні, іноді розмовляв з нею, але частіше просто спостерігав. Зрідка Птахолов розпитував сповідницю про Річарда.

Майже весь час, поки Річард працював, Келен проводила на самоті. Жінки ігнорували її пропозиції допомогти, чоловіки дотримувалися дистанції, стежачи за нею краєчком ока, а молоденькі дівчата були дуже сором'язливі, щоб наважитися заговорити з сповідницею. Часом Келен помічала, як вони стоять і дивляться на неї, але варто було їй тільки запитати, як їх звуть, як ті тікали геть. Дітлахи хотіли б підібратися до неї поближче, але матері тримали їх на чималій відстані. Келен не дозволяли ні готувати їжу, ні ліпити черепицю. Всі її спроби допомогти ввічливо відхилялися під тим приводом, що вона почесна гостя села.

Але Келен прекрасно розуміла, що за цим стоїть. Вона сповідниця, і її бояться.

Келен навіть звикла до подібного відношення, до косих поглядів, до шепоту за спиною. Тепер це вже не дратувало її так, як раніше. Келен пам'ятала, як мати з усмішкою говорила їй, що так уже влаштовані люди. Нічого не зміниш, так що не варто давати волю своїй гіркоті. Мати говорила Келен, що коли-небудь вона буде вище цього. Келен вважала, що її більше не хвилюють подібні дрібниці, що їй все байдуже, що вона приймає себе такою, як є, приймає своє життя. Їй здавалося, вона вже змирилася з тим, що їй не дано багато чого, що доступне іншим людям. Так воно і було до того моменту, як вона зустріла Річарда. До того, як він став її другом. До того, як він заговорив з нею, як зі звичайною людиною. До того, як він став про неї піклуватися.

Але ж Річард не знає, хто вона така. Савідлін, по крайній мірі, відноситься до Келен дружелюбно. Він запросив її з Річардом в свою маленьку хатину, де жив з дружиною Везелен, і синочком Сіддіном. Він відвів гостям місце на підлозі, де ті і спали. Навіть якщо їх пустили в будинок за наполяганням Савідліна, Везелен гостинно зустріла Келен і не проявляла холодності навіть під час відсутності чоловіка. Увечері, коли темніло, і робота зупинялася, Сіддін, широко розкривши очі, сідав перед Келен на підлозі, і та розповідала йому про замки та королів, про далекі країни, про страшних звірів. Потім малюк забирався до неї на коліна, обіймав її і просив розповісти ще. У неї сльози наверталися на очі при думці про те, що Везелен не тягне сина геть і настільки добра, що не виявляє страху. Коли Сіддін йшов спати, Річард і Келен розповідали гостинним господарям про свої мандри в Вестланді. Савідлін був з тих, хто поважає перемогу в чесному бою, і, так само як син, широко розкривши очі, слухав їхні розповіді.

Птахолов здавалося задоволений новим дахом. Коли він побачив достатньо, щоб збагнути, що це буде за конструкція, Птахолов посміхнувся, повільно похитавши головою. На шістьох старійшин робота справила менше враження. Для них кілька крапель дощу, які час від часу звалюються прямо на ніс, здавалися предметом, негідним уваги. За своє довге життя вони встигли до цього звикнути, а тепер з'явився чужинець, який показав, наскільки вони були дурні. Коли-небудь, коли помре один з шести старійшин, Савідлін займе його місце. Келен шкодувала, що він не може стати старійшиною прямо зараз. Такий прихильник їм став би у нагоді.

Келен з тривогою думала про те, що станеться, коли дах буде закінчений, що трапиться, якщо старші відмовляться прийняти Річарда в Плем'я Тіни. Він так і не пообіцяв їй не завдавати їм зла. Хоч Річард і не така людина, яка зважиться застосувати насильство, все ж він — Шукач. На карту було поставлено більше, ніж життя кількох людей, набагато більше. Шукач повинен про це пам'ятати. І Келен теж повинна пам'ятати про це.

Келен не знала, що сталося у нього в його душі після того вбивства, чи став він більш сильний та жорстокий. Одного разу вчинене насильство змінює погляд на світ. Звичка вбивати змушує по-іншому ставитися до всього. Легше стає вбити знову. Це вона знала дуже добре.

Келен шкодувала про те, що він тоді прийшов на допомогу і йому довелося скоїти вбивство. У неї не вистачило духу сказати йому, що в цьому не було необхідності. Вона могла б і сама впоратися з останнім з Кводу. Зрештою, одна людина не становила для неї небезпеки. Тому-то Рал і посилав за сповідницею Квод: якщо одного вразить дарована їй сила, троє інших вб'ють і його, і сповідницю. А у одного нападника майже не було шансів. Нехай він був сильний, але вона могла випередити його. Вона просто відскочила б у сторону, ухилившись від удару, і перш, ніж він встиг би знову підняти меч, Келен торкнулася б його, і він став би її покірним рабом.

Келен знала: вона ніколи не зможе сказати Річарду, що йому не потрібно було вбивати людину. При думці, що він зробив це заради неї, рятуючи, як він думав, її життя, Келен ставало ще гірше.

Вона була впевнена, що наступний Квод вже, можливо, йде по їх слідах. Вони невблаганні. Той, кого вбив Річард, знав, що йому належить померти, знав, що у нього немає ніякого шансу один на один проти Сповідниці, і все ж прийшов. Вони не зупиняються. Вони не знають, що значить зупинитися. Вони думають тільки про свою мету.

І насолоджуються тим, що роблять зі сповідницями. Як Келен не старалася, вона не могла забути про Денні.

Всякий раз, як Келен думала про Квод, вона не могла не згадати про те, що тоді зробили з Денні.

Перш ніж Келен встигла вирости, її матір вразив страшний недуг. Цілителі виявилися безсилі. Мати померла занадто швидко. Сповідниці жили тоді згуртовано. Коли одну наздоганяла біда, це стосувалося всіх. Мати Денні взяла на себе турботу про Келен. Дівчатка — найкращі подружки — вважали себе сестрами. Це допомогло пом'якшити біль втрати.

Як і її мати, Денні була крихкою, болючою. У неї не було тієї сили, якою володіла Келен. Келен стала її захисницею, подругою, допомагаючи в ситуаціях, коли потрібно більше сил, ніж Денні могла почерпнути зсередини себе. Звільнивши свою магічну силу, Келен могла відновити її за годину або дві. Денні було потрібно на це кілька днів.

Одного разу Келен відлучилася, щоб прийняти сповідь вбивці, засудженого до повішення. Місія, яка повинна була бути доручена Денні. Келен вирушила замість сестри, бажаючи захистити її від цієї болісної церемонії. Денні не виносила сповіді, не виносила виду зацькованих очей злочинця. Часом вона плакала кілька днів після церемонії. Денні ніколи не просила Келен замінити її, не стала просити і на цей раз. Але одного погляду було достатньо, щоб помітити її полегшення, коли Келен сказала, що піде замість неї. Келен теж не любила сповіді, але вона була сильнішою, розумнішою, більш схильною до роздумів. Вона розуміла, що її доля — бути сповідницею, і приймала це. Вона — це вона. Це не завдавало їй такого болю, як Денні. Келен завжди ставила розум вище серця. І вона нерідко виконувала за сестру брудну роботу.

На зворотному шляху Келен почула тихі стогони, що доносилися з кущів біля дороги. Стогін смертельного болю. До свого жаху, вона виявила Денні, розпростерту на землі. Було очевидно, що сестра щойно вивільнила магічну силу.

— Я… Йшла зустріти тебе… Мені хотілося пройтися з тобою до будинку, — проговорила Денні, коли Келен поклала голову сестри собі на коліна. — Це Квод. Прости. Я дістала одного з них, Келен. Я торкнулася його. Ти могла б пишатися мною.

Келен, приголомшена, підтримувала голову Денні. Вона заспокоювала сестру, запевняючи її, що все буде в порядку.

— Будь ласка, Келен… опусти мені сукню… — Її слабкий голос доносився з якогось неймовірного далека. — Руки не слухаються мене.

Впоравшись з жахом, Келен зрозуміла, чому. Руки Денні були жорстоко переламані. Вони безпорадно висіли вздовж тіла, зігнуті там, де не повинні були згинатися. З вух сочилася кров. Келен натягнула на сестру те, що залишилося від просоченого кров'ю плаття, намагаючись якомога краще укрити дівчину. У неї паморочилася голова. Що вони з нею зробили! Задуха заважала їй говорити. Келен щосили стримувала ридання, щоб не налякати Денні ще більше. Вона знала, що заради сестри повинна бути сильною в цей, останній, час.

Денні пошепки покликала Келен, і та нагнулася ще нижче.

— Це зробив зі мною Даркен Рал… Його тут не було, але це зробив він.

— Я знаю, — сказала Келен якомога м'якше. — Лежи тихо, і все буде добре. Я віднесу тебе додому. — Вона знала, що це брехня, знала, що Денні не виживе.

— Будь ласка, Келен, — прошепотіла сестра, — убий його. Зупини це божевілля. Шкода, що в мене не вистачило сил. Убий його заради мене.

В Келен кипів гнів. У перший раз їй захотілося скористатися своєю владою, щоб заподіяти біль, щоб убити. Вона виявилася на грані того, чого раніше з нею ніколи не траплялося. На межі гніву і свідомості. Гнів піднімався з самих глибин її єства. Тремтячими руками вона провела по забрудненому кров'ю волоссю сестри.

— Я вб'ю Рала, — пообіцяла Келен.

Денні обм'якла в її обіймах. Келен зняла з себе кістяне намисто і наділа його Денні на шию.

— Я хочу, щоб воно стало твоїм. Воно захистить тебе.

— Спасибі, Келен, — посміхнулася Денні. З її широко відкритих очей текли сльози. Сльози котилися по білих щоках. — Але тепер уже ніщо не зможе мене захистити. Подбай про себе. Не дай їм до тебе добратися. Вони насолоджуються цим. Вони завдали мені стільки болю… І вони впивалися цим. Вони сміялися з мене.

Келен закрила очі, не в силах дивитися на страждання сестри. Вона качала Денні, цілувала в лоб.

— Пам'ятай мене, Келен. Пам'ятай наші ігри…

— Важкі спогади?

Келен підвела голову, раптово пробуджена від своїх думок. Поруч з нею стояв Птахолов. Він підійшов непомітно, безшумно. Келен кивнула, відводячи очі.

— Вибач, що проявила слабкість, — відкашлявшись, сказала вона і тихенько змахнула з очей сльози.

Птахолов подивився на неї добрими карими очима і легко опустився поруч з нею на низький ослін.

— Дитя, бути жертвою — це ще не слабкість.

Келен витерла ніс і спробувала проковтнути грудку, що підступила до горла. Вона відчувала себе такою самотньою. Їй так не вистачало Денні. Птахолов м'яко поклав руку їй на плече і ніжно, по-батьківськи, притягнув її до себе.

— Я думала про свою сестру, Денні. Її вбили за наказом Даркена Рала. Я знайшла її… Вона померла в мене на руках… Вони заподіяли їй стільки болю. Рал не може просто вбивати. Йому треба бачити, як люди страждають перед смертю.

Птахолов розуміюче кивнув.

— Хоч ми з тобою і різні, але біль відчуваємо однаково. — Великим пальцем він змахнув сльозу у неї з щоки, а потім поліз в кишеню. — Простягни руку.

Келен слухняно простягнула руку, і Птахолов всипав їй у долоню жменю зерняток. Подивившись у небо, він дмухнув у свисток, який, як завжди, не видавв ніякого звуку. Тут же у нього на пальці заплескала крилами маленька яскраво-жовта пташка. Птахолов підніс руку до долоні Келен, пташка перебралася на неї і почала клювати зерна. Келен відчувала, як крихітні кігтики вчепилися їй в палець. Пташка ж клювала зерна. Вона була такою яскравою, такою гарненькою, що Келен мимоволі посміхнулася. Пооране зморшками обличчя Птахолова теж розпливлося в усмішці. Покінчивши з їжею, пташка почистила пір'я і безстрашно влаштувалася у Келен на долоні.

— Мені здалося, що тобі буде приємно побачити маленький образ краси серед неподобства.

— Спасибі, — посміхнулася вона.

— Хочеш її залишити у себе?

Келен ще мить дивилася на пташку, на яскраво-жовте оперення, на те, як та смішно крутить голівкою, а потім підкинула її вгору.

— Не маю права, — сказала вона, дивлячись услід польоту пташки. — Вона повинна бути вільна.

Особа Птахолова освітила усмішка, і він коротко кивнув. Упершись руками в коліна і подавшись вперед, Птахолов довго дивився на будинок духів. Робота наближалася до кінця. Ще день — і все буде готово. Довге сріблясте волосся розсипалося в нього по плечах і впало на обличчя. Келен не могла розгледіти його виразу. Вона відкинулася назад і стала дивитися на Річарда, який порався на даху. Їй до болю хотілося, щоб Річард обійняв її. Прямо зараз. І ставало ще більш боляче від думки, що вона не може собі цього дозволити.

— Ти хочеш убити його, цю людину, Даркена Рала? — Не повертаючись, спитав старий.

— Дуже.

— У тебе вистачить на це сил?

— Ні, — зізналася Келен.

— А у меча Шукача дістане сили вбити його?

— Ні. Чому ти питаєш?

Хмари ставали все темнішими, день хилився до вечора. Вкотре зарядив дощ, сутінки між хатинами згустилися.

— Ти сама сказала, що поруч з сповідницею, яка пристрасно чогось бажає, перебувати небезпечно. Думаю, те саме можна сказати і про Шукача. Може, навіть вірніше.

Келен на мить забарилася, а потім тихо сказала:

— Не стану говорити про те, що Даркен Рал зробив з батьком Річарда, — це змусить тебе ще більше побоюватися Шукача. Але ти повинен знати, що Річард теж відпустив би пташку на волю.

Здавалося, Птахолов беззвучно сміється.

— Ми з тобою занадто хитрі, щоб грати словами. Давай говорити прямо. — Він відкинувся і склав руки на грудях. — Я намагався переконати старійшин, що Річард багато робить для нашого племені. Пояснити їм, як чудово, що він вчить нас таких речей. Старійшини в цьому далеко не впевнені. Вони звикли жити по-старому. Часом вони виявляють таку упертість, що навіть я насилу переношу їх. Я боюся того, що ви з Шукачем зробите з моїм народом, якщо старші скажуть: «Ні».

— Річард дав слово, що не заподіє твоєму народові зла.

— Слова — це слова. Але кров батька сильніше. Або кров сестри.

Келен притулилася до стіни і закуталась в плащ, рятуючись від пронизливого вітру.

— Я сповідниця тому, що такою народилася. Я не хотіла і не домагалася цієї могутності. Якби мені дано було право вибору, я обрала б інше. Я воліла б бути такою ж, як усі люди. Але я повинна жити з тим, що мені дано. Повинна повертати свій дар на благо. Що б ти не думав про сповідниць, щоб про них не думали більшість народу, ми існуємо лише для того, щоб служити людям. Служити Істині. Я люблю народи Серединних Земель, і віддам життя, щоб захистити їх. Щоб зберегти їх свободу. Це все, до чого я прагну. І все ж я одна.

— Річард очей з тебе не зводить. Він доглядає за тобою, охороняє тебе, піклується про тебе.

Келен подивилася на нього краєчком ока.

— Річард з Вестланда. Він не знає, хто я така. Якби знав…

Птахолов підняв брову.

— Для тієї, хто служить Істині…

— Будь ласка, не нагадуй мені. Я сама створила ці труднощі. Всі наслідки впадуть на мене, і я цього боюся. Але це лише підтверджує сказане мною. Плем'я Тіни живе на околиці Серединних Земель, далеко від інших народів. Раніше це давало твоєму народу привілей бути в стороні від чужих бід. Але у нинішньої біди довгі руки: вона торкнеться і вас. Старійшини можуть сперечатися з нами скільки завгодно, але вони не можуть сперечатися з Істиною. Якщо ця жалюгідна купка людей поставить марнославство вище мудрості, платити доведеться всьому Племені Тіни.

Птахолов слухав уважно, з повагою. Келен повернулася до нього.

— Я не можу зараз сказати, що стану робити, якщо старші скажуть: «Ні». Я не бажаю завдавати твоїм людям зла і хочу захистити їх від того болю, який довелося побачити мені. Я бачила, що робить Даркен Рал з людьми. Я знаю, що він зробить з вами. Якби я знала, що можу зупинити Рала, піднявши руку на цього славного хлопця Сіддіна, я зробила б це. Без коливань. Як би у мене не розривалося серце. Тому що знала б: цим я врятую інших славних малюків. Я несу тяжкий тягар, тягар воїна. Тобі ж теж доводилося вбивати одного, щоб врятувати багатьох. Я знаю, що ти не відчуваєш при цьому задоволення. А Даркен Рал відчуває, повір мені. Будь ласка, допоможи мені врятувати твій народ, не завдаючи йому зла. — По щоках Келен бігли сльози. — Я так хочу нікому не заподіювати зла.

Птахолов ніжно пригорнув її до себе, і Келен, схлипуючи, уткнулась в його плече.

— Народам Серединних Земель повезло: на їхньому боці воює такий воїн, як ти.

— Якщо ми знайдемо те, що шукаємо, і сховаємо це від Даркена Рала до першого дня зими, він помре. Більше нікому не доведеться помирати. Але щоб це знайти, нам потрібна допомога.

— Перший день зими?.. Дитя, залишилося не так вже й багато часу. Осінь закінчується, скоро на зміну їй прийде зима.

— Не я встановлюю закони життя, поважний старійшина. Якщо тобі відоме заклинання, яке зупиняє час, скажи мені його. Я могла б скористатися ним.

Птахолов сидів спокійно, не відповідаючи.

— Я бачив тебе серед нашого народу і раніше. Ти завжди поважала наші бажання, ніколи не завдавала нам зла. Те ж і Шукач. Я на твоїй стороні, дитя моє. Я зроблю все, що в моїх силах, щоб переконати інших. Мені не хочеться, щоб мої люди потрапили в біду.

— Якщо вони відмовлять, ти не повинен боятися ні мене, ні Шукача, — сказала Келен, притулившись до його плеча і дивлячись прямо перед собою. — Бійся того, з Д'хари. Він обрушиться, як буря, і знищить вас усіх. У вас немає надії на порятунок. Він вас знищить.

Увечері, в затишному будинку Савідліна, Келен, сидячи на підлозі, розповідала Сіддіну казку про рибака, який перетворився на рибу і жив в озері. Рибак знімав з гачків наживку і ніколи не попадався. Цю казку їй колись розповідала мати. Дуже давно. Коли Келен була такою ж маленькою, як і цей хлопчина. Здивування, написане на його обличчі, нагадало Келен про її власні переживання в ті далекі роки.

Потім Везелен готувала солодке коріння, чудовий аромат якого змішувався з димом, а Савідлін вчив Річарда вирізати наконечники стріл для полювання на різних тварин. Вчив гартувати їх на вугіллі вогнища, вчив наносити на їх вістря смертоносну отруту. Келен лежала на підлозі на шкурі. Сіддін заснув біля неї, згорнувшись калачиком, і вона гладила його чорне волосся. Келен згадала про те, як сказала Птахолову, що може вбити цього хлопця. Вона проковтнула грудку в горлі.

Келен хотілося повернути сказане. Так, вона сказала правду, але не варто було вимовляти це вголос. Тепер Келен боялася магії слова. Річард не зауважив, що Келен розмовляла з Птахоловом. Вона не стала йому про це розповідати. Келен визнала безглуздим тривожити його даремно. Відбудеться те, що має статися. Їй залишається лише сподіватися, що старійшини дослухаються голосу розуму.

Наступний день видався вітряним, але напрочуд теплим, незважаючи на дощ. До полудня перед будинком духів зібралася юрба. Дах було закінчено, в новому осередку горів вогонь. Коли з пічної труби піднялися перші клуби диму, по натовпу пронеслися вигуки подиву і захоплення. Люди тіснилися у двері, бажаючи поглянути на вогонь, який не наповнює кімнату задушливим димом. Думка про те, що можна жити без диму, що роз'їдає очі, здавалася їм настільки ж привабливою, як і думка, що можна жити без води, яка постійно капає на голову. Косий дощ, на зразок цього, був справжньою напастю. Він проходив крізь трав'яні дахи, ніби їх і не було.

Всі радісно дивилися, як стікає по черепичному даху вода, і ні краплі не потрапляє всередину хатини. Річард спустився вниз в прекрасному настрої. Дах закінчений, ніде не тече. Тяга в осередку чудова. Його роботою всі задоволені. Його помічники пишалися своєю роботою, пишалися здобутим знанням. І тепер вони з задоволенням розповідали іншим про нову споруду.

Не звертаючи уваги на роззяв, затримавшись лише для того, щоб причепити меч, Річард попрямував до центру села, де під навісом їх очікували старійшини. Келен йшла праворуч від нього, Савідлін — зліва, обидва готувалися захистити Шукача. Натовп привітав Річарда і пішов слідом, обходячи споруди, сміючись і жваво розмовляючи. Річард напружився.

— Думаєш, меч знадобиться? — Запитала Келен.

Він глянув на неї, не збиваючись із кроку, і криво посміхнувся. По його забрудненому волоссю текла вода.

— Я — Шукач.

Келен несхвально поглянула на нього.

— Річард, не намагайся мене обдурити. Ти знаєш, що я маю на увазі.

Його усмішка стала ширше.

— Сподіваюся, це послужить нагадуванням про те, що їм краще б прийняти вірне рішення.

У Келен всередині все похололо. Вона відчувала, що ситуація вислизає з-під її контролю, що Річард готується зробити щось жахливе, якщо старші відмовлять йому. Він працював завзято. З того моменту, як він прокидався, і до тієї хвилини, коли лягав у постіль, він жив однією думкою — про те, що переконає старійшин. Він переконав вже багатьох, але Келен боялася, що Річард ніколи всерйоз не замислювався над тим, що він зробить, якщо старші скажуть: «Ні».

Під протікаючим дахом, гордо розправивши плечі, стояв Тоффалар. Краплі дощу барабанили по калюжах на підлозі. Сирин, Калдус, Арбрін, Брегіндерін і Хажанлет стояли з боків. На всіх були облачення зі шкір койота. Келен знала, що так одягаються тільки під час офіційних церемоній. Здавалося, сюди прийшло все село. Люди стояли перед старійшинами, сиділи під сусідніми навісами, визирали з вікон. Робота зупинилася. Народ чекав, коли заговорять старійшини.

Келен помітила в натовпі Птахолова. Він стояв біля жердин, що підтримували навіс. Очі їх зустрілися, і в неї перехопило подих. Келен схопила Річарда за рукав і нахилилася до нього.

— Не забувай, що б вони не сказали, ми повинні піти звідси живими. Якщо, звичайно, хочемо зупинити Дарка Рала. Нас двоє, а їх багато. І меч тобі не допоможе.

Річард не удостоїв її навіть поглядом.

— Поважні старші, — почав він, чітко вимовляючи кожне слово. — Маю честь повідомити вам, що тепер у будинку духів новий дах. Дах, який не тече. Мені також випала честь навчити людей вашого племені самим робити такі дахи. Тепер вони зможуть переробити всі будівлі села. Я зробив це з поваги до вашого народу і не очікую нічого натомість. Я сподіваюся, що ви задоволені.

Поки Келен перекладала, старійшини стояли з похмурими обличчями. Коли вона закінчила, наступила томлива тиша.

— Ми незадоволені, — чітко вимовив Тоффалар.

Річард спохмурнів.

— Чому?

— Могутність Племені Тіни не зменшиться від кількох крапель дощу. Твій дах, може, і не пропускає дощу, але це тому, що він хитріший. Хитрість — привілей чужинців. Це не наш шлях. Спочатку ти зробиш дах, а потім чужаки почнуть вказувати нам, як робити і інше. Ми знаємо, що ти хочеш. Ти хочеш, щоб тебе визнали одним з нас. Ти хочеш скликати раду. Ще один хитромудрий трюк чужака, щоб змусити нас зробити щось на його користь. Ти хочеш втягнути нас в свою боротьбу. Ми говоримо: ні! — Він повернувся до Савідліна. — Дах будинку духів буде перероблено. Він знову стане таким, яким його хочуть бачити наші поважні предки.

Савідлін був не в собі, але не ворушився. Старійшина з ледь помітною усмішкою на стиснутих губах знову повернувся до Річарда.

— Тепер, коли твої трюки провалилися, — сказав він з презирством, — ти, мабуть, вирішиш покарати наш народ, Річард-з-характером? — Це була насмішка, націлена на те, щоб позбавити Річарда довіри села.

Келен здалося, що в цей момент Річард небезпечніший, ніж коли б то не було. Погляд його миттєво ковзнув убік Птахолова і знову повернувся до шістьом старійшинам. Келен затамувала подих. Над натовпом нависла мертва тиша. Річард повільно повернувся до присутніх людей.

— Я не заподію зла вашому народу, — спокійно сказав він. Варто було Келен перевести ці слова, як пролунало загальний зітхання полегшення. Коли знову запанувала тиша, Річард продовжував: — І я буду сумувати про те, що з ним відбудеться. — Не повертаючись до старійшин, він повільно підняв руку і вказав на них. — Але я не буду сумувати про вас шістьох. Я не оплакую дурнів.

Його слова були отрутою. Натовп скрикнув.

Обличчя Тоффалара спотворилося гнівом. За натовпі пробіг переляканий крик. Келен крадькома глянула на Птахолова. Здавалося, той постарів на ціле століття. В карих очах стояли гіркота і жаль. Погляди їх на мить зустрілися. Кожен заглянув в горе іншого, горе, яке, як вони знали, не залишить їх до кінця днів. Птахолов опустив очі.

Раптовий кидок, і Річард виявився перед старійшинами, оголюючи Меч Істини. Це сталося так швидко, що всі, включаючи старійшин, з переляку відступили на крок і застигли на місці. На обличчях шістьох чітко читався страх, який не давав їм поворухнутися. Натовп відринув. Птахолов не рухався. Келен боялася гніву Шукача, але вона прекрасно розуміла його. Вона вирішила не втручатися, але зробити все, щоб захистити Шукача. Шепіт вщух. В мертвій тиші пролунав дзвін сталі. Зціпивши зуби, Річард вказав блискучим клинком на старійшин. Вістря меча перебувало в декількох дюймах від їх облич.

— Майте ж сміливість зробити останнє для свого народу. — Голос Річарда змусив Келен здригнутися. Вона машинально перекладала, не в змозі робити нічого іншого. Потім послідувало неймовірне. Річард перевернув меч і, взявшись за вістрі, простягнув старійшинам.

— Візьміть меч, — наказав він. — Перебийте ним жінок і дітей. Так буде милосердніше, ніж чекати Дарка Рала. Майте ж сміливість позбавити людей майбутніх мук. Подаруйте їм швидку смерть. — Вираз його обличчя змусив їх похнюпитися.

Келен чула, як тихенько заплакали жінки, притискаючи до себе дітей. Старійшини, все ще у владі жаху, якого вони не могли забути, не ворушилися. Нарешті вони не витримали погляду Шукача і відвели очі. Коли всім стало ясно, що старші не наважаться взяти меч, Річард акуратно вклав його в піхви, немов зменшуючи їх шанси на порятунок — недвозначний жест, який показував, що старійшини навіки позбулися допомоги Шукача. Ця остаточність лякала.

Потім він відвів палаючий погляд від старійшин і подивився на Келен. Обличчя його набуло зовсім інше виразу. Келен заглянула йому в очі, і ридання підступили у неї до горла. У погляді Шукача стояла велика біль за тих, кого він любить, але кому безсилий допомогти. Натовп не зводив з нього очей. Річард підійшов до Келен і взяв її за руку.

— Збираємо речі і вирушаємо в дорогу, — тихо сказав він. — Ми втратили багато часу. Сподіваюся, що все ж не надто багато. — Його сірі очі наповнилися сльозами. — Прости мене, Келен… Я зробив неправильний вибір.

— Це не ти, Річард, це вони зробили неправильний вибір. — Вона розділяла почуття Річарда до старійшин. Для цих людей закрилися останні двері, їм сподіватися більше не було на що. Для Келен вони перетворилися в ходячих мерців. Їм було дано право вибору, і вони самі обрали власну долю.

Коли Річард проходив повз Савідліна, вони мовчки, не дивлячись, потиснули один одному руки. Більше ніхто не рушив з місця. Натовп дивилася, як два чужаки швидким кроком йдуть по селі. Деякі простягали руки і торкалися Річарда, той відповідав безмовним рукостисканням, не в силах зустрітися з ними очима.

У будинку Савідліна вони зібрали речі і прибрали в мішки плащі. Обидва мовчали. Келен відчула страшну порожнечу. Очі їх нарешті зустрілися, і вони кинулися один одному в обійми, розділяючи біль за своїх нових друзів. Обом було занадто добре відомо, що чекає людей Племені Тіни. Вони ризикували тільки одним — часом. І програли.

Розтиснувши обійми, Келен зібрала речі, закинула їх у мішок і затягла зав'язку. Річард вийняв плащ. Келен дивилася, як він опустив руку в кишеню і став квапливо щось намацувати. Він підійшов до виходу, де було більше світла, заглянув в мішок. Потім рука, що тримала мішок, опустилася. Річард, схвильований, повернувся до Келен, на обличчі у нього була написана тривога.

— Немає нічного каменю.

Голос Річарда налякав її.

— Може, ти його просто загубив…

— Ні, я не виймав його з кишені плаща. Ніколи.

Келен не могла зрозуміти його тривоги.

— Але, Річард, камінь нам уже не потрібний. Адже ми минули прохід. Я впевнена, що Еді нас пробачить. У нас є справи і турботи важливіші.

Річард ступив до неї.

— Ти не розумієш. Ми повинні його знайти.

— Але чому? — Здивовано запитала вона.

— Боюся, камінь має здатність пробуджувати смерть. — Келен ошелешено дивилася на нього. — Келен, я думав про це. Пам'ятаєш, як турбувалася Еді, коли давала мені камінь, як озиралася, поки не поклала його в мішечок? А коли тіні в проході рушили за нами, після того як я вийняв камінь. Ти пам'ятаєш?

Вона дивилася на нього широко розкритими очима.

— Але навіть якщо його хтось взяв, то що? Еді ж сказала, що камінь буде слухатися тільки тебе.

— Еді говорила про те, як камінь буде світитися. Вона нічого не сказала про пробудження смерті. Не розумію, чому Еді нас не попередила.

Келен відвела погляд і задумалась. Раптом вона зрозуміла і заплющила очі від жаху.

— Річард, вона нас попередила! Вона попередила відьминою загадкою. Пробач, я про це не подумала. У чаклунок це у звичаї. Вони не завжди говорять прямо, не завжди попереджають відкрито. Часом їх застереження звучить загадкою.

Річард повернувся до дверей і виглянув назовні.

— Не можу в це повірити. Світ от-от кане в небуття, а ця стара загадує нам загадки. — Він ударив кулаком по одвірку. — Вона повинна була нам сказати!

— Річард, може, у неї була на те причина, може, це був єдиний спосіб.

Він задумливо дивився на вулицю.

— Якщо виникне потреба… Так вона сказала. Як вода. Вода має цінність лише для того, хто помирає від спраги. Потопаючому від неї мало толку і велика біда. Так ось як вона намагалася нас попередити. Велика біда. — Річард повернувся, взяв мішок і заглянув всередину. — Минулої ночі камінь був. Що ж з ним могло статися?

Обидва одночасно підняли голови. Очі їх зустрілися.

— Сіддін, — разом сказали вони.

26

Покидавши мішки, обидва вибігли на вулицю і помчали до того майданчика, де в останній раз бачили Савідліна. З криками «Сіддін, Сіддін!» вони мчали вперед, не розбираючи дорогу. Люди шарахалися в сторони. Коли Річард і Келен добігли до майданчика, натовп уже був в паніці, не розуміючи, що діється. Старійшини повернулися на поміст. Птахолов піднявся навшпиньки, намагаючись зрозуміти, що відбувається. Мисливці за його спиною підняли луки.

Келен побачила Савідліна, переляканого, не розуміючого, навіщо вона кличе його.

— Савідлін, — закричала Келен, — знайди Сіддіна! Скажи йому, щоб не відкривав торбинку!

Савідлін зблід, озирнувся в пошуках сина і кинувся в натовп, намагаючись відшукати хлопчика. Голова його мелькала то тут, то там серед метушіння людей. Везелен ніде не було видно. Річард і Келен побігли в різні боки. Натовп прийшов в замішання. У Келен серце пішло в п'яти. Якщо Сіддін відкрив мішечок…

І тут вона побачила його…

Народ відринув від місця, де сидів хлопчина, не звертаючи ані найменшої уваги на паніку. Він сидів в грязі і тряс в кулачку шкіряний мішечок, намагаючись дістати камінь.

— Сіддін! Ні! — Повторювала Келен, рвонувшись до нього. Але дитина не чула її криків. Може, йому не вдасться дістати камінь. Він всього лише маленький, беззахисний хлопчик. «Будь ласка, — подумки благала вона, — нехай доля буде до нього добра!»

Камінь випав з мішечка і плюхнувся в бруд. Сіддін посміхнувся і підібрав його. Келен похолола.

В повітрі почали згущуватися тіні. Вони кружляли, як клапті туману в сиром повітрі, наче озираючись по сторонах. Тіні попливли до Сіддіна.

Річард кинувся до дитини.

— Келен! Забери у нього камінь! Поклади назад в мішок! — Встиг крикнути він.

Меч миготів в повітрі, розсікаючи тіні. Річард мчав до Сіддіна. Коли клинок проходив крізь черговий привид, той вигукував в агонії і розпадався на частини. Почувши несамовиті крики, Сіддін підняв голову і завмер, широко розкривши очі. Келен крикнула, щоб він схвавав камінь в мішечок, але хлопчик не міг поворухнутися. Він чув інші голоси. Келен стрімко мчала вперед, відскакуючи від напливаючих привидів.

Поруч з нею просвистіло щось чорне. У Келен пересохло в горлі. Ще раз, тепер позаду. Стріли. Повітря наповнився стрілами: Птахолов наказав мисливцям стріляти по тінях. Стріли летіли прямо в ціль, проходили крізь тіні, як крізь клапті туману. Келен знала: варто тільки отруєного наконечнику зачепити її або Річарда, як вони загинуть. Тепер їй доводилося ухилятися не тільки від привидів, а й від стріл. Ще одна пронеслася зовсім поруч: Келен встигла пригнутися тільки в останній момент. Наступна ткнулася в бруд біля її ноги.

Річард підбіг до малюка, але не зміг дотягнутися до каменя. Залишалося одне: відчайдушно битися із наступом примарами. Він не міг зупинитися, не міг підібрати камінь.

Келен була занадто далеко: вона не могла бігти навпростець, розтинаючи перед собою тіні. Келен знала, що дотик тіні означає смерть. Привиди заповнили весь простір. Навколо неї був один сірий лабіринт. Річарду вдалося розчистити коло над Сіддіном, але з кожною секундою коло ставав все вужче. Шукач відчайдушно розмахував мечем, міцно стискаючи обома руками зброю. Зупинись він хоча б на мить, і кільце зімкнеться. Тіням не було числа.

Келен не могла пробитися вперед. Всюди кружляли чорні тіні, летіли отруєні стріли. Кожен раз, коли перед нею з'являвся просвіт, чергова стріла змушувала її відскакувати в сторону. Келен знала, що Річарду довго не протриматися. Як би він не бився, коло ставало все менше і менше. Їх єдина надія — Келен, але вона була ще надто далеко.

Повз Келен просвистіла ще одна стріла. Оперення зачепило волосся дівчата.

— Припиніть! — Гнівно крикнула вона Птахолову. — Нехай не стріляють! Ви вб'єте нас!

Птахолов в розгубленості послухався її слів і неохоче подав знак лучникам. Ті одразу витягли ножі і кинулися на привидів. У них не було ні найменшого уявлення, що це таке. Всім загрожувала загибель.

— Ні! — Закричала Келен, потрясаючи кулаками. — Якщо ви доторкнетеся до них, ви помрете! Назад!

Птахолов підняв руку, зупиняючи своїх людей. Келен знала, як йому зараз. Як він безпорадний. Птахолов мовчки дивився, як Келен, прослизаючи між літаючих тіней, повільно пробирається до Сіддіна і Річарда.

Раптово вона почула інший голос. Це кричав Тоффалар:

— Зупиніть чужинців! Вони борються з духами наших предків! Стріляйте в них! Стріляйте в чужинців!

Невпевнено переглянувшись, мисливці потягнулися за стрілами. Вони не могли не послухатися старійшину.

— Стріляйте! — Волав той, потрясаючи кулаками. Обличчя старого вкрилося плямами. — Ви чуєте мене! Стріляйте в них!

Мисливці підняли луки. Келен пригнулась, готова кинутися в сторону. Птахолов виступив вперед і, піднявши руку, скасував наказ. Між ним і Тоффаларом почалася перепалка, але Келен не чула слів. Не втрачаючи ні секунди, вона зробила крок вперед, прослизнувши під витягнутими руками пропливаючих привидів.

Краєм ока Келен помітила Тоффалара. В руці у нього був затиснутий ніж. Старий біг до неї. Келен відвернулася в сторону. Рано чи пізно він наткнеться на тінь і загине. Тоффалар раз у раз зупинявся, підносячи молитви тіням, але Келен не розрізняла слів. Коли вона глянула на Тоффалара ще раз, той уже здолав більшу частину шляху. Як не дивно, він ще не наткнувся на примар. Перед ним незрозумілим чином розкривався прохід. Забувши про все, старий мчав стрімголов. Обличчя його було спотворено гнівом. І все ж Келен не вірила, що він до неї добереться: ось-ось Тоффалар торкнеться тіні і попрощається з життям.

Келен подолала порожній простір і тут виявила, що від Річарда і Сіддіна її відділяє непрохідне кільце тіней. І ніякого просвіту. Келен метнулася вправо, потім вліво в марній надії відшукати найменшу щілину. Вона була так близько, і в той же час так далеко. Тіні почали оточувати і Келен. Кілька разів їй ледве вдалося ухилитися в самий останній момент. Річард тривожно озирався на всі боки, намагаючись розгледіти, де Келен. Кілька разів він намагався пробитися до неї, але безуспішно: варто було йому трохи відійти, як примари підлітали до Сіддіна.

Раптом Келен побачила, як майнув у повітрі сталевий клинок. Тоффалар. Він щось кричав у нестямі від злості, але Келен не розрізняла слів. Вона побачила ніж і все зрозуміла. Тоффалар хоче вбити її. Келен ухилилася від удару. Тепер її черга.

І тут вона зробила помилку.

Сповідниця вже зібралася торкнутися Тоффалара, але в останній момент помітила спрямований на неї погляд Річарда. Келен зупинилася при думці про те, що він побачить всю силу її могутності. Вона упустила час. Річард закричав, попереджаючи її про небезпеку, і відвернувся, відбиваючи атаки примар.

Ніж Тоффалара встромився Келен в праву руку і відскочив від кістки. Біль і жах пробудили в ній лють. Обурення на себе, на свою дурість. Тепер вона не стала зволікати. Лівою рукою Келен схопила Тоффалара за горлянку і відчула, як від її хватки у старого зникло дихання. Їй достатньо було тільки доторкнутися. Вчепитися ворогові в горло її змусила лють.

Незважаючи на крики і зойки жаху, що доносилися з натовпу, незважаючи на моторошні завивання примар у Келен в голові несподівано прояснилося. Вона ніби відсторонилася. У крижаний спокій і внутрішню тишу. Тишу того, що вона готувалася зробити.

В цю мить, що здалося Келен вічністю, вона побачила в очах Тоффалара страх, усвідомлення своєї долі. Вона прочитала в очах старого обурення, неприйняття такого кінця. Його м'язи напружилися, руки повільно, болісно повільно стали підніматися до горла.

Але у Тоффалара вже не було шансів. Тепер господинею становища стала Келен. Час належав їй. І сила уже належала їй. Келен не відчувала ні жалю, ні каяття. Вона була спокійна.

Як і незліченну кількість разів, озброєна спокоєм Мати-сповідниця звільнила свою силу. І сила обрушилася на Тоффалара.

Беззвучний грім струсонув повітря. Вода в калюжах затремтіла, на всі боки полетіли брудні краплі. В очах Тоффалара запалилося безумство, по обличчю пробігла судома. Щелепа безвольно впала.

— Пані, — з благоговінням прошепотів він.

Лють спотворила спокійне обличчя сповідниці Келен. Вона шпурнула Тоффалара в кільце тіней, що оточували Річарда і Сіддіна. Безглуздо змахнувши руками, старий повалився на примар, страшно закричав і впав в бруд. Його тіло пробило в кільці привидів ледь помітний пролом. Келен без коливань кинулася вперед і встигла проскочити між примарами, поки їх хоровод знову не зімкнувся.

Вона підбігла до Сіддіна.

— Швидше! — Крикнув Річард.

Сіддін не бачив її. Обличчя його було звернено до тіней, рот відкритий. Келен намагалася вирвати камінь з маленького кулачка, але пальці дитини звела судома. Тоді вона вихопила з іншої руки Сіддіна мішечок. Тримаючи лівою рукою мішечок і зап'ястя хлопчика, правою вона почала розтискати по одному маленькі пальчики, що вп'ялися в камінь. Келен благала Сіддіна відпустити камінь, але той нічого не чув. Кров текла по долоні, змішувалася з дощем, і пальці ставали слизькими.

До її лиця потягнулася примарна рука. Келен відскочила. Перед її носом майнув меч, відсікаючи простягнуту руку. Крик примари злився зі стогонами інших. Сіддін застиглим поглядом дивився на тіні, м'язи його задубіли. Річард стояв над Келен і Сіддіном, розмахуючи мечем, відмахуючись від примар. Відступати було нікуди. Здавалося, в усьому світі залишилися тільки вони троє. Пальці Сіддіна ніяк не хотіли розтискатися. Зціпивши зуби. Келен з зусиллям, що завдало їй нестерпного болю, вирвала нічний камінь з руки хлопчика. Забруднений кров'ю і брудом камінь вислизнув у неї з пальців і плюхнувся в калюжу біля коліна. Келен миттєво накрила його рукою, схопила разом з пригорщею бруду, кинула в мішечок і ривком затягла зав'язку. Задихаючись, вона озирнулась.

Тіні зупинилися. Келен чула, як важко дихає Річард, невпинно борючись з примарами. Повільно, дуже повільно тіні рушили назад, ніби збиті з пантелику. Потім вони стали розчинятися в повітрі, повертаючись в підземний світ, з якого прийшли. Ще мить — і тіні зникли. Тіло Тоффалара валялося в грязюці. Навколо була порожнеча.

По обличчю Келен стікали краплі дощу. Вона взяла Сіддіна на руки і міцно притиснула до себе. Дитина заплакала. Річард в знемозі закрив очі, опустив голову і впав на коліна. Він важко й уривчасто дихав.

— Келен, — прошепотів Сіддін, — вони звали мене.

— Я знаю, — шепнула вона на вухо хлопчикові і поцілувала його. — Все позаду. Ти сміливий. Справжній мисливець.

Сіддін обійняв Келен, і вона знову притиснула його до грудей. Її бив озноб. Вони з Річардом ледь не втратили життя, рятуючи цю дитину. Не говорила вона, що саме цього повинен уникати Шукач? І все ж обидва, не замислюючись, пішли на ризик. Вони не могли інакше. І притиснутий до неї Сіддін був найкращою нагородою за їх вчинок. Річард все ще тримав обома руками меч. Кінець мечаа занурився в бруд. Келен нахилилася і поклала руку йому на плече.

Річард здригнувся від несподіванки, меч метнувся в сторону Келен, зупинившись в кількох дюймах від її лиця. Келен відстрибнула. Очі Річарда палали гнівом.

— Річард, — з подивом промовила вона, — це я. Все скінчено. Я не хотіла лякати тебе.

Він розслабився і повалився в бруд.

— Пробач, — насилу вичавив він, не в силах перевести подих. — Коли ти до мене доторкнулася…. Здається, я подумав, що це тінь.

Раптово їх оточили якісь ноги. Келен підняла голову. Птахолов. Савідлін. Везелен. Везелен голосно схлипувала. Келен встала і протягнула їй сина. Та передала малюка чоловікові і обняла Келен, вкриваючи її поцілунками.

— Спасибі, Мати-сповідниця, спасибі, що врятувала мого хлопчика, — повторювала вона. — Спасибі, Келен, спасибі.

— Знаю, знаю, — відповіла Келен, — тепер все позаду.

Везелен обернулася і, плачучи, взяла на руки Сіддіна. Келен подивилася на Тоффалара. Старий був мертвий. Вона в знемозі опустилася прямо в бруд і обхопила руками коліна.

Келен опустила голову і, забувшись, зайшлася в риданнях. Не через те, що вона вбила Тоффалара. Через те, що забарилася. Це мало не коштувало їй життя. Мало не коштувало життя Річарду і Сіддіну. Мало не коштувало життя всім. Вона майже принесла Ралу перемогу. А все тому, що не хотіла, щоб Річард це бачив. Це була найбільша дурість, яку їй коли-небудь доводилося здійснювати. Звичайно, не рахуючи того, що вона до цього часу не відкрила Річарду правду. Обурюючись на себе, Келен продовжувала коротко схлипувати.

Чиясь долоня торкнулася її лівої руки і змусила піднятися. Птахолов. Келен закусила тремтячі губи, намагаючись стримати ридання. Вона не могла дозволити, щоб ці люди стали свідками її слабкості. Вона — Сповідниця.

— Відмінна битва, Мати-сповідниця, — сказав Птахолов, приймаючи з рук мисливця клапоть тканини. Птахолов зайнявся її раною.

Келен підняла голову.

— Дякую тобі, поважний старійшина.

— Поріз доведеться зашити. Цим займеться найкраща цілителька села.

Келен стояла в заціпенінні. Птахолов продовжував роботу. Від його доторків по руці пробігали спалахи болю. Він подивився вниз, на Річарда, який, здавалося, був щасливий просто лежати в багнюці, ніби це сама м'яка постіль на світі.

Птахолов підняв брову і звернувся до Келен, кивнувши в бік Річарда:

— Твої слова про те, що не слід давати Шукачеві привід оголити меч, виявилися вірні, як стріла, випущена кращим стрільцем. — Щось промайнуло в його проникливих очах, куточки губ піднялися в усмішці. Він опустив погляд на Шукача. — Ти відмінно себе показав, Річард-з-характером. Добре ще, що злі духи не звикли носити мечі.

— Що він сказав? — Запитав Річард.

Келен перевела. Піднімаючись на ноги, він слабо посміхнувся їх маленькому жартові і прибрав меч у піхви. Потім простягнув руку і взяв у неї мішечок. Келен і не помітила, що продовжувала судорожно його стискати. Річард поклав камінь в кишеню.

— Краще нам ніколи не зустрічати духів з мечами.

Птахолов кивнув.

— А тепер у нас є справа.

Він нахилився і схопив шкуру койота, що покривала плечі Тоффалара. Як тільки Птахолов зірвав знак влади, тіло покотилося в бруд. Сивий вождь повернувся до мисливців.

— Поховайте тіло, — очі його звузилися, — все тіло.

Люди невпевнено переглянулись.

— Старійшина, ти хочеш сказати, все, крім черепа?

— Я сказав те, що хотів сказати. Все тіло! Ми зберігаємо тільки черепи поважних старійшин, щоб вони нагадували нам про мудрість. Ми не зберігаємо черепи дурнів.

По натовпі пробігло ремствування і хвилювання. Це було найганебніше, що можна було зробити зі старійшиною. Найстрашніше безчестя. Це означало, що життя його пройшла даремно. Люди кивнули. Ніхто не став на захист мертвого старійшини. Навіть ті п'ятеро, що стояли неподалік.

— Нам не вистачає старійшини, — оголосив Птахолов. Він повернувся, повільно обводячи поглядом мисливців, потім випростався і накинув шкуру койота на плечі Савідліна. — Я обираю тебе.

Савідлін з повагою, як якщо б це був золотий вінець, торкнувся брудної шкури. Пошаною, гідною золотого вінця. По обличчю його ковзнула горда усмішка, і він кивнув Птахолову.

— Чи хочеш ти сказати щось нашому народу, новий провідник? — Це був не питання, а швидше наказ.

Савідлін ступив уперед і, опинившись між Річардом і Келен, повернувся до натовпу. Він накинув шкуру на плечі, з гордістю подивився на Везелен і звернувся до присутніх. Келен озирнулася і зрозуміла, що сюди збіглося все село.

— О достойніший з нас, — звернувся він до Птахолова, — ці люди самовіддано діяли на благо нашого народу. За все моє життя мені не доводилося бачити нічого подібного. Коли ми в засліпленні повернулись до них спиною, вони могли кинути нас напризволяще. Замість цього вони показали нам, що вони люди. Вони рівні кращим з нас. — Майже всі в натовпі закивали. — Я вимагаю, щоб ти прийняв їх в Плем'я Тіни.

Птахолов злегка посміхнувся, але коли він повернувся до п'ятьох старійшин, посмішка зникла. Він вміло приховував свої почуття, але Келен встигла помітити в карих очах відблиск недавнього гніву.

— Вийдіть вперед. — Старійшини косо переглянулися, але скорилися. — Вимога Савідліна незвична. Вона повинна бути прийнята одноголосно. Чи хочете ви підтримати його?

Савідлін попрямував до лучників і вихопив у одного з них зброю. Плавним рухом він наклав стрілу і, мружачись, подивився в сторону старійшин. Потім натягнув тятиву і ступив до збентеженої п'ятірки.

— Підтвердіть вимогу. Або у нас будуть нові старійшини, які це зроблять.

Старійшини стояли, похмуро дивлячись в обличчя Савідліна. Птахолов не намагався втрутитися. Настала тиша. Натовп застиг, мов заворожений. Нарешті Калдус зробив крок вперед. Він взявся за лук Савідліна і м'яко пригнув його до землі.

— Будь ласка, Савідлін, дозволь нам говорити за велінням серця, а не під загрозою зброї.

— Що ж, говори.

Калдус наблизився до Річарда і подивився йому в очі.

— Найскладніше для чоловіків, особливо якщо він уже старий, — тихо заговорив він, даючи Келен час перевести його слова, — це визнати власну дурість. Ви будете для наших дітей кращим зразком людей Племені Тіни. Кращими, ніж я. Я вимагаю у Птахолова, щоб вас прийняли в Плем'я Тіни. Прошу вас, Річард-з-характером і Мати-сповідниця. Ви потрібні нашому народу. — Він простягнув до них відкриті долоні. — І якщо ви вважаєте мене недостойним, убийте і виберіть того, хто має право вимагати цього.

Опустивши голову, він звалився перед Річардом і Келен на коліна. Келен перекладала слово в слово, опустивши лише свій титул. Решта старійшини підійшли і опустилися на коліна поруч з Калдусом, щиро підтверджуючи його слова. Келен полегшено зітхнула. Нарешті вони домоглися того, що хотіли. Того, що їм було потрібно.

Річард стояв над п'ятьма людьми похилого віку, схрестивши руки на грудях і опустивши очі. Він мовчав. Келен не розуміла, чому він не скаже, що все в порядку, не підніме їх на ноги? Ніхто не ворушився. Що він робить? Чого ж він чекає? Все позаду. Чому він не приймає їх каяття?

Келен помітила, як напружилося його підборіддя. Вона похолола. Лють. Ці люди встали у нього на шляху. У неї на шляху. Вона згадала, як Річард прибрав меч у піхви, коли ще сьогодні стояв перед ними. Це був кінець, і Річард дійсно покінчив з ними. Тепер він не просто думав. Він думав про відплату.

Річард опустив праву руку до меча. Клинок повільно і плавно вийшов з піхов. Як і поперднього разу, коли Річард витягував меч перед старійшинами, повітря наповнилося чистим металевим дзвоном. Від цього звуку у Келен по спині пробігли мурашки. Вона бачила, як здіймаються груди Річарда.

Келен кинула погляд на Птахолова. Той не ворушився. Річард не знав того, що за законами Племені Тіни ці люди належали йому. І що він має право вбити їх, якщо забажає. Ця пропозиція була не просто словами. Савідлін теж не жартував: він убив би їх. В одну мить. Сила для людей Племені Тіни означала здатність вбити суперника. В очах села старійшини були вже мертві, і тільки Річард міг повернути їм їхні життя.

Закон непохитний. Шукач — сам собі закон, він відповідає тільки перед собою. І не було нікого, хто зміг би завадити йому.

Річард заніс Меч Істини над головами старійшин. Кісточки пальців побіліли від напруги. Келен відчула, як в ньому закипають гнів, пристрасть, сказ. Здавалося, все це відбувається уві сні — уві сні, в який вона не може втрутитися.

Келен згадала тих, кого знала. Тих, хто вже помер. Вони були невинні ні в чому. Вони намагалися зупинити Даркена Рала. Денні, всі сповідниці, чарівники, Мерехтлива в ночі, а може бути, ще й Зедд, і Чейз.

Вона зрозуміла.

Річард не вирішував, чи може він вбити їх чи ні. Він вирішував, чи може він ризикнути і зберегти їм життя. Чи може він покластися на них у своєму поєдинку з Ралом Даркеном?

Чи може довірити їм своє життя? А може він повинен зібрати нову раду старійшин, яка дійсно буде сприяти його успіху?

Якщо він не до кінця впевнений у тому, що ці люди правильно вкажуть, де прихована шкатулка, він повинен убити їх і вибрати тих, які будуть на його стороні. Зупинити Рала. Перш за все — зупинити Рала. Цих людей треба позбавити життя, якщо існує хоч найменший шанс, що вони поставлять під загрозу успіх справи. Келен знала, що Річард чинить правильно. Вона зробила б те ж саме. Шукач повинен зробити це.

Вона дивилася на Річарда, який підносився над старійшинами. Дощ припинився. За його лицю бігли струмочки поту. Келен згадала про той біль, який йому довелося випробувати, коли він убив останнього з Кводу. Вона відчула, як в ньому наростає гнів, і сподівалася, що сила гніву захистить його цього разу.

Келен розуміла, чого боїться Шукач. Це не гра. Він уже прийняв рішення. Тепер він поринув у себе, занурився в магію. Якби хтось спробував його зупинити, Річард убив би цю людину.

Клинок застиг в повітрі. Річард закинув голову і заплющив очі. Його била дрож. П'ятеро старійшин нерухомо стояли перед Шукачем на колінах.

Келен пам'ятала ту людину, яку вбив Річард. Пам'ятала, як меч обрушився на його голову. Пам'ятала кров. Річард вбив, захищаючи її від прямої загрози. Вбити або бути вбитим, неважливо, загрожувало це йому чи їй.

Але зараз пряма загроза була відсутня. Це зовсім інша справа. Зовсім інша. Це кара. І Річард одночасно грав роль судді і ката.

Меч опустився. Річард глянув на старійшин, стиснув клинок лівою рукою і повільно провів долонею по відточенному лезу. Перевернувши клинок, він змочив меч своєю кров'ю. Кров закапала з вістря.

Келен кинула швидкий погляд на всі боки. Люди Племені Тіни стояли як зачаровані, захоплені смертельною драмою, що розігрувалася на їх очах. Не бажаючи дивитися і не в силах відвести погляду. Ніхто не вимовив ні слова. Ніхто не ворухнувся. Навіть не моргнув.

Всі стежили за тим, як Річард знову підняв меч і торкнувся ним свого чола.

— Меч, будь сьогодні істинним, — прошепотів він.

Його ліва рука блищала від крові. Келен бачила, як його трясе від прагнення вбити. Сталь клинка яскраво блищала. Шукач опустив очі на старійшин.

— Подивися на мене, — звелів він Калдусу. Старійшина не ворушився. — Дивись, — гаркнув Річард. — Дивись мені в очі! — Калдус не ворушився.

— Річард, — сказала Келен. Він у сказі глянув на неї. Очі дивилися з іншого світу. У них бушувала магія. Келен намагалася говорити рівно, не даючи волі почуттям. — Він не розуміє тебе.

— Тоді переведи йому!

— Калдус, — він подивився на її безпристрасне обличчя, — Шукач хоче, щоб ти подивився йому в очі.

Старий не відповів, а просто подивився на Річарда.

Коли клинок майнув у повітрі, Річард судорожно зітхнув. Келен дивилася на вістря меча. Деякі відвернулися, інші прикрили очі своїм дітям. Келен затамувала подих і трохи відсунулася, бажаючи уникнути дощу з плоті і крові.

Шукач з криком опустив Меч Істини. Клинок просвистів у повітрі. Натовп ахнув.

Меч завмер в дюймі від тіла Калдуса. Так само, як тоді, першого разу, коли Зедд велів Річарду зрубати дерево.

Мить, що здалося вічністю, Річард стояв нерухомо, його м'язи напружилися, ніби викувані зі сталі. Потім він розслабився і відвів від Калдуса меч, відвів від нього свої палаючий погляд.

Його очі застигли. Він запитав Келен:

— Як на їхній мові сказати «Я повертаю тобі життя і честь»? — Вона тихо відповіла. — Калдус, Сирин, Арбрін, Брегіндерін, Хажанлет, — голосно оголосив він, щоб усі могли його чути, — я повертаю вам життя і честь.

Пройшло коротке мовчання, після якого люди Племені Тіни вибухнули криками. Річард сховав клинок у піхви і допоміг старійшинам встати на ноги. Бліді, вони слабо посміхалися, зраділі подібному результатові, але не відчуваючи себе ні на йоту впевненіше. Старійшини повернулись до Птахолова.

— Ми одностайно просимо тебе, о вельмишановний із старійшин. Що ти скажеш?

Птахолов стояв, склавши руки на грудях. Він перевів погляд зі старійшин на Річарда і Келен. В його очах світилося напруга від тільки що пережитого випробування. Опустивши руки, він підійшов до Річарда. Шукач здавався виснаженим і вичавленим. Птахолов обійняв Річарда і Келен за плечі, немов вітаючи їх з виявленою хоробрістю, а потім по черзі обняв усіх старших, підтверджуючи, що все закінчилося благополучно. Потім повернувся і пішов геть, запрошуючи слідувати за собою. Келен і Річард рушили слідом, Савідлін та інші старійшини — за ними. Справжній королівський ескорт.

— Річард, — тихо запитала вона, — ти знав, що меч зупиниться?

Дивлячись прямо перед собою, він глибоко зітхнув і відповів:

— Ні.

Келен так і думала. Вона намагалася уявити собі, що він тепер почуває. Навіть якщо він і не покарав старійшин, то готувався до цього, чекав цього. І хоча йому не доведеться жити з цим вчинком, він повинен буде жити з цим наміром.

Келен думала, чи правильно він вчинив, давши їм життя. Вона знала, що зробила б на його місці: вона не проявила б милосердя. Занадто багато чого поставлено на карту. Але ж вона побачила набагато більше, ніж він. Може, занадто багато. Не можна кожен раз сказати напевно, ризикуєш чи ні. Ризикувати доводиться постійно. Десь треба і зупинитися.

— Як рука? — Запитав Річард, відволікаючи її від похмурих думок.

— Болить сильно, — зізналася вона. — Птахолов каже, що доведеться зашивати.

Річард демонстративно дивився прямо перед собою.

— Мені потрібен провідник, — безпристрасно промовив він. — Я за тебе злякався.

Більше він не сказав ні слова. Нічого, що було б схоже на догану.

Її обличчя палало. Келен була щаслива, що він на неї не дивиться. Річард не знав, що вона могла зробити, але зрозумів, що вона коливалася. Вона мало не зробила смертельну помилку, піддала їх величезному ризику. Просто тому, що не хотіла, щоб він бачив. Він не тиснув на неї, коли йому, як зараз, надавалася можливість. Він ставив її почуття вище своїх. Їй здавалося, що у неї розірветься серце.

Маленька процесія ступила на дерев'яний поміст під навісом. Старійшини відступили і повернулися до натовпу. Серед них стояв Птахолов.

— Ви готові зробити це? — Запитав він, напружено дивлячись на Келен.

— Що саме? — Запитала вона. Його тон пробудив в ній підозри.

— Я хочу сказати, що якщо ви збираєтеся стати людьми Племені Тіни, ви повинні робити те, що вимагається від людей Племені Тіни: дотримуватися наших законів. Наших традицій.

— Я одна знаю, що нам належить. Я чекаю тільки смерті. — Вона навмисно говорила дуже різко. — Я вже уникала загибелі частіше, ніж майже будь-який смертний. Ми хочемо врятувати ваш народ. Ми заприсяглися зробити це. Чого ж ви хочете, якщо наші життя вже і так належать вам?

Птахолов знав, що вона хоче уникнути цієї теми, і не дав їй ухилитися.

— Не думай, що я роблю це з легким серцем. Я роблю це тому, що знаю: ви віддані справі і хочете захистити наш народ від прийдешньої бурі. Але мені потрібна ваша допомога. Ви повинні прийняти наші традиції. Не для того, щоб доставити мені задоволення. Для того, щоб проявити повагу до нашого народу. Він чекає цього.

У Келен пересохло в горлі, вона не могла ковтати.

— Я не їм м'яса, — збрехала вона. — І ти це знаєш, я ж бувала у вас і раніше.

— Хоч ти і воїн, але ти жінка, тобі це можна пробачити. Це в моїй владі. Те, що ти сповідниця, відрізняє тебе від інших. — По його очах було видно, що це єдиний компроміс, на який він був готовий піти. — Але не Шукач. Він повинен буде це зробити.

— Але…

— Ти сказала, що не візьмеш його собі за чоловіка. Якщо він хоче скликати раду, він повинен бути одним з нас.

Келен відчула, що потрапила в пастку. Якщо вона відмовиться, у Річарда будуть всі підстави прийти в лють. Вони програють. Річард — родом з Вестланда і не знає звичаїв Серединних Земель. Він може і не погодитися. Вона не має права ризикувати. Занадто багато поставлено на карту. Птахолов очікувально дивився на Келен.

— Ми зробимо те, що ти вимагаєш, — сказала вона, намагаючись приховати свої думки.

— Хіба ти не хочеш запитати Шукача, що він думає з цього приводу?

Келен подивилася в сторону, над головами натовпу.

— Ні.

Він взяв її за підборіддя і повернув до себе.

— Тоді ти повинна подбати про те, щоб він зробив все, що потрібно. Я покладаюся на твоє слово.

Келен відчувала, як у ній закипає обурення. Річард відсторонив Птахолова.

— Келен, що відбувається? Щось не так?

Вона перевела погляд з Річарда на Птахолова і сказала. — Нічого. Все в порядку.

Птахолов дунув в свисток, який бовтався у нього на шиї, і повернувся до свого народу. Він почав говорити про його історію, звичаї, про те, чому вони уникають чужинців, чому вони мають право бути гордим народом. Поки він говорив, з неба спускалися голуби і сідали серед людей.

Келен слухала, але не чула нічого. Вона нерухомо стояла на помості, відчуваючи себе звіром, який потрапив у пастку. Коли вона думала про те, що вони зможуть завоювати довіру Племені Тіни, вона й не припускала, що доведеться йти на таке. Вона думала, що їх посвята буде чистою формальністю, після якої Річард зможе скликати раду. Їй і в голову не приходило, що все може так обернутися.

Може, їй вдасться дещо від нього приховати. Він навіть не зрозуміє. В кінці кінців, він же не знає їхньої мови. Їй треба просто мовчати. Для його ж блага.

«Але те, друге, — пригнічено подумала вона, — буде занадто очевидно». Вона відчула, як у неї почервоніли вуха, а в животі похололо.

Річард здогадався, що поки що словах Птахолова немає нічого цікавого, і не став просити її про переведення. Нарешті Птахолов закінчив вступ і приступив до основної частини:

— Коли ці двоє з'явилися між нами, вони були чужаками. Але вони довели, що піклуються про наш народ, що гідні нас. Відтепер нехай буде відомо всім, що Річард-з-характером і сповідниця Келен — люди Племені Тіни.

Келен перевела, пропустивши свій титул, натовп вибухнув схвальними вигуками. Річард простягнув до народу руку, крики посилилися. Савідлін зробив крок вперед і дружньо поплескав його по спині. Птахолов поклав руки їм на плечі і притиснув до себе Келен, намагаючись пом'якшити заподіяний їй біль.

Келен глибоко зітхнула і постаралася змиритися. Скоро все залишиться позаду, і вони знову вирушать в дорогу, на зустріч з Даркеном Ралом. Це єдине, що має значення. І крім того, вже вона — то точно не має ніякого права засмучуватися з цього приводу.

— Залишилося ще дещо, — продовжував Птахолов. — Ці люди не народилися людьми Племені Тіни. Келен народилася сповідницею за законом крові, а не за власним вибором. Річард-з-характером народився в Вестланді, по той бік кордону, і звичаї його країни — загадка для нас. Вони погодилися стати людьми Племені Тіни, поважати наші закони і звичаї, але ми повинні пам'ятати, що наші звичаї можуть бути невідомими для них. Ми повинні набратися терпіння і зрозуміти, що вони в перший раз намагаються бути людьми Племені Тіни. Ми прожили так все життя, а для них це — перший день. Для нас вони як діти. Поставтеся до них з тим розумінням, з яким ви ставитеся до ваших дітей, а вони постараються зробити все, що в їх силах.

Натовп загув, люди закивали, погоджуючись з мудрістю Птахолова. Келен зітхнула з полегшенням. Птахолов забезпечив собі, та й їм теж, деяку свободу дій, якщо не все піде так, як задумано. Він дійсно розумний. Птахолов ще раз обійняв її за плечі, і у відповідь вона вдячно стиснула йому руку.

Річард не втрачав ні секунди. Він повернувся до старійшин.

— Я щасливий стати одним з людей Племені Тіни. Де б я не був, я буду берегти честь нашого народу, ви зможете мною пишатися. Але тепер наш народ в небезпеці. І щоб захистити його, мені потрібна допомога. Я прошу ради провидців. Я прошу сходу.

Келен перевела, і всі старші по черзі кивнули.

— Прийнято, — сказав Пташиний Людина. — Нам потрібно три дні, щоб підготуватися до зборів.

— Поважний старійшина, — заперечив Річард, взявши себе в руки, — небезпека велика. Я поважаю ваші звичаї, але чи не можна зробити це швидше?

Птахолов глибоко зітхнув, його срібне волосся тьмяно блищало.

— Це нелегко. Ми зробимо все, що в наших силах, щоб тобі допомогти. Сьогодні влаштуємо бенкет, а завтра зберемо раду. Раніше не можна. Старійшини повинні підготуватися, щоб переступити прірву, що відокремлює нас від духів.

Річард теж глибоко зітхнув.

— Отже, завтра ввечері.

Пташиний Людина дмухнув у свисток, і голуби злетіли в повітря. Келен відчула, що всі її надії, як б нездійсненні вони не були, теж знаходять крила.

Всі зайнялися приготуваннями. Савідлін повів Річарда до себе, вмитися і залікувати рани. Птахолов разом з Келен пішли до цілительки. Кров просочила всю пов'язку. Рука боліла шалено. Старший вів Келен між хатинами, підтримуючи її за плечі. Вона була вдячна Птахолову за те, що той не говорить про майбутній бенкет.

Він залишив Келен під опікою Ніссель, древньої старої, якій наказав подбати про сповідницю, як про рідну дочку. Ніссель рідко посміхалася, а якщо і посміхалася, то в самий невідповідний момент. Говорила вона мало, в основному даючи вказівки:

— Встань тут. Підніми руку. Опусти. Дихай. Не дихай. Випий це. Ляж. Читай Кандри.

Келен не знала, що таке Кандри. Ніссель знизала плечима і поклала їй на живіт два плоских камені, один на інший, звелівши зосередитися на тому, щоб утримувати всю споруду в рівновазі. Стара почала оглядати рану. Коли біль ставав зовсім нестерпним і верхній камінь починав зісковзувати, Ніссель покрикувала на Келен, щоб та стежила за камінням. Стара дала пожувати їй якісь гіркі листя, а потім розділа її і викупала.

Вода освіжила Келен. Вона вже встигла забути, яке задоволення може доставити обмивання. Келен сподівалася, що важкі думки підуть разом з брудом. Дуже сподівалася. Тим часом Ніссель випрала речі Келен і повісила їх сушитися біля вогнища. На вогні висів казанок з дивною сумішшю, що віддавала запахом смоли. Ніссель витерла Келен, загорнула в теплі шкури і посадила на лавку біля вогнища. Листя вже не здавалися Келен такими гіркими, але зате тепер у неї запаморочилася голова.

— Ніссель, а для чого потрібно листя?

Стара перестала розглядати сорочку Келен, яку знаходила дуже дивною.

— Це заспокоїть тебе, і ти навіть не відчуєш, що я роблю. Продовжуй жувати. Не бійся, дитино. Ти не відчуєш болю.

Келен виплюнула листя. Стара подивилася на підлогу і підняла брову.

— Ніссель, я сповідниця. Якщо я втрачу над собою контроль, то втрачу владу над моєю силою. І коли ти до мене доторкнешся, я можу звільнити її, сама того не бажаючи.

Ніссель заклопотано насупилася.

— Але, дитя, ти ж спиш, і тоді ти теж втрачаєш контроль.

— Це зовсім інше. Я спала з самого народження. До того, як у мені піднялася ця сила. А якщо я забуду або відволікуся якось по-новому, як, наприклад, з твоїм листям, я можу мимоволі торкнутися тебе.

Ніссель кивнула. Піднявши брови, вона нахилилася ближче.

— Тоді як же ти…

Келен безпристрасно подивилася на стару. Вона не сказала нічого, але висловила все. В очах Ніссель промайнуло розуміння. Цілителька випросталась.

— О, тепер мені все ясно.

Вона співчутливо погладила Келен, пройшла в дальній кут хатини і принесла шматок шкіри.

— Затисни це зубами, — сказала вона і поплескала Келен по плечу. — Якщо тебе ще колись ранять, подбай, щоб тебе привели до старої Ніссель. Я запам'ятаю, як, треба обходитися з сповідницею. Часом для Цілителя важливіше знати, чого робити не слід. Може, для сповідниці теж, а? — Келен посміхнулася і кивнула. — А тепер, дитя, затисни зубами цей шматок. Та міцніше.

Закінчивши, Ніссель витерла обличчя Келен мокрою ганчіркою. Келен була настільки змучена, що навіть не змогла сісти. Ніссель звеліла їй полежати, змастила рану коричневим бальзамом і наклала пов'язку.

— Поспи небагато, перед бенкетом я тебе розбуджу.

Келен накрила зморшкувату руку долонею і змусила себе посміхнутися.

— Спасибі, Ніссель.

Вона прокинулася, відчувши, як хтось розчісує їй волосся. Ніссель посміхнулася.

— Поки рука не заживе, тобі буде важко розчісувати ці чудові кучері. Небагато є гідних того, щоб відростити таке довге волосся. Я подумала, тобі буде приємно, якщо я причешу тебе перед святкуванням. Скоро почнеться бенкет. Тебе вже чекає гарний молодий чоловік.

Келен сіла.

— Давно він тут?

— Давно. Він був тут майже весь час. Я спробувала відігнати його мітлою, — Нісселя насупилася, — але він не хотів йти. Дуже вже впертий, правда?

— Правда, — посміхнулася Келен. Ніссель допомогла їй одягтися. Біль майже пройшов. Річард чекав на вулиці, притулившись до стіни. Як тільки Келен з'явилася в дверному отворі, він кинувся до неї. Річард встиг помитися і привести себе в порядок. Він вбрався в нову сорочку та надів штани з оленячої шкіри. Меч, зрозуміло, був на місці. Ніссель сказала правду. Він дійсно був гарний.

— Як ти? Що з рукою? Все в порядку?

— Все чудово, — посміхнулася Келен. — Ніссель прекрасна цілителька.

Річард схилився і з вдячністю поцілував стару в чоло.

— Спасибі, Ніссель. Я навіть готовий пробачити тобі мітлу.

Почувши переклад, Нісселя посміхнулася і подивилася на Річарда так, що йому стало трохи не по собі.

— Може дати йому зілля, — запитала вона Келен, — зілля, що дає витривалість?

— Ні, — відрізала Келен. — Я не сумніваюся, що він впорається і так.

27

З середини села доносилися вибухи сміху і барабанний бій. Річард і Келен йшли між скупченими темними хатинами. Небо змилостивилася, і дощ припинився. Тепле повітря було напоєне ароматами мокрих трав. Під навісами височіли помости, освітлені смолоскипами. На площі горіли багаття. Гуло полум'я, потріскували поліна. По землі металися тріпочучі тіні. Келен знала, яких зусиль коштувало доставити сюди паливо. Зазвичай полін ледь вистачало на розпалювання вогнищ. Таку розкіш, як багаття, люди Племені Тіни дозволяли собі нечасто.

До Келен долинули чудові аромати приготування їжі. Але вона не відчувала голоду. Всюди метушилися жінки, одягнені в святкові вбрання. Молоденькі дівчата виконували доручення матерів і доглядали, щоб усе йшло як належить. Чоловіки накинули на плечі кращі шкури, пристебнули до поясів багато прикрашені ножі і намазали волосся рідким брудом.

На вогні готувалася їжа. Люди ходили по селі, пробували їжу, базікали, ділилися новинами. Здавалося, все плем'я зайнято або їжею, або готуванням. Діти радісно носилися навколо вогнищ. Вони кричали, грали, сміялися, переповнені захватом від несподіваного вогняного свята.

Музиканти били в барабани і виробляли оглушливий шум, водячи палицями по щербинах, вирізаних на болден, — довгих порожніх трубах в формі дзвонів. Моторошні вигуки і музика повинні були закликати на бенкет духів предків, що мешкали на безкрайніх рівнинах. З іншого боку майданчика сиділа друга група музикантів. Звуки, що видавалися обома оркестрами, то зливалися, то стикалися, піднімаючись деколи до таких шалених висків, що закладало вуха. У центрі майданчика розігрувалася вистава. Люди Тіни, надівши маски тварин і наряди мисливців, передавали в танцях історію Племені. Навколо танцюючих стрибали збуджені діти. Молоді парочки дивилися виставу здалеку, з темряви. Ніколи ще Келен не відчувала себе такою самотньою.

Савідлін, накинувши на плечі шкуру койота, розшукав її і Річарда і потягнув до старійшин. Він раз у раз поплескував Річарда по плечу. Птахолов, як завжди, був одягнений в шкіряні штани і сорочку. Він не потребував переодягання. Везелен теж була тут разом з дружинами інших старійшин. Вона сіла поруч з Келен, взяла її за руку і з непідробним співчуттям стала розпитувати про рану. Келен не звикла до того, щоб про неї турбувалися. Приємно було відчути себе однією з тих, хто належить до Племені Тіни. Нехай це була всього лише видимість. Видимість, бо вона — сповідниця. І як би не хотілося їй, щоб все було інакше, вона не могла нічого змінити. Келен вчинила так, як поступала завжди: зусиллям волі придушила в собі всі почуття і стала думати лише про справу. Про Даркена Рала. Про те, як мало залишилося часу. А ще вона думала про Денні.

Річард, змирившись з тим, що доведеться почекати ще день, намагався виявитися на висоті, він сміявся і кивав у відповідь на поради, які сипалися на нього з усіх сторін і яких він все одно не розумів. Жителі села неспішно проходили перед помостом старійшин, вітаючи нових людей Племені Тіни легкими ляпасами. Келен довелося визнати: тут до неї і до Річарда ставилися з великою повагою.

Перед ними на підлозі лежали плетені підноси і стояли глиняні миски, наповнені всілякими стравами. Вони сиділи, схрестивши ноги, вітаючи «одноплемінників». Часом хтось ненадовго підсідав до них. Річард перепробував всі страви, не забуваючи брати їжу правою рукою. Келен, щоб не здатися неввічливою, відщипувала крихти від коржу з тави.

— Здорово, — сказав Річард, беручись за чергове реберце. — Це свинина.

— Дикий кабан, — відповіла Келен, дивлячись на танцюючих.

— І оленина теж хороша. На, візьми! — Він спробував нав'язати їй шматок.

— Ні. Спасибі.

— Тобі погано?

— Все нормально. Просто не хочу їсти.

— Ти не їсиш м'ясо з тих самих пір, як ми сюди прийшли.

— Я не голодна, от і все.

Річард знизав плечима і взявся до оленину. Нарешті потік вітаючих вичерпався. Краєм ока Келен помітила, як Птахолов подав сигнал. Вона заглушила в собі всі почуття і, як вчила мати, постаралася, щоб на її обличчі нічого не відбивалося. Лице сповідниці.

До них боязко наблизилися чотири дівчини. Волосся їх були вимазані брудом. На обличчях грали посмішки. Річард привітав дівчат усмішкою, кивком і слабкими ляпасами. Вони тулилися один до одного, хихикали і тихо обговорювали між собою достоїнства Річарда. Келен подивилася на Птахолова. Той відповів кивком.

— Чому вони не йдуть? — Запитав Річард. — Чого вони хочуть?

— Вони призначені тобі, — спокійно відповіла Келен.

Річард озирнувся на дівчат. На обличчі його заграли відблиски від смолоскипів.

— Мені?.. А що мені з ними робити?

Келен глибоко зітхнула і подивилася на вогні.

— Річард, я твій провідник. Якщо тобі і для цього потрібні вказівки, тобі доведеться пошукати їх в іншому місці.

Настала тиша.

— І що, всі четверо для мене?

Келен повернулась і побачила, як його обличчя розпливається в пустотливій посмішці. Не можна сказати, що ця посмішка її потішила.

— Ні, ти повинен вибрати одну.

— Одну? — Повторив Річард. Безглузда посмішка все ще не сходила з його особи.

Келен втішала себе тим, що, по крайній мірі, Річард не збирається протестувати. Він переводив погляд з однієї дівчини на іншу.

— Одну… Це непросто. Скільки в мене часу, щоб вирішити?

Келен подивилася на вогонь, на мить прикрила очі і повернулась до Птахолова.

— Шукач бажає знати, коли він повинен вирішити, яку жінку вибрати.

Здавалося, Птахолов була злегка здивований цим питанням.

— До того, як він віддалиться до себе. Він повинен вибрати одну і подарувати нашому народу дитину. Тоді його зв'яжуть з нами кровні узи.

Келен перевела слова Птахолова. Річард ретельно обдумав почуте.

— Дуже мудро! — Він подивився на Птахолова, посміхнувся і кивнув. — Птахолов дуже мудрий.

— Шукач каже, що ти дуже мудрий, — перевела Келен, намагаючись тримати під контролем свій голос.

Птахолов і інші старійшини здавалися задоволеними.

— Ну що ж, це буде важкий вибір. Доведеться подумати про це. Я не хочу поспішати.

Келен відкинула волосся і повернулася до дівчат.

— Шукачеві не так просто прийняти рішення.

Він широко посміхнувся усім чотирьом і радо підкликав їх до себе. Дві посідали по одну сторону від нього, ще дві втиснулися між ним і Келен, змусивши сповідницю потіснитися. Вони так і горнулися до Ричарда, клали руки йому на плечі, мацали його м'язи і хихикали. Вони говорили Келен про те, який він великий і які великі діти можуть від нього народитися. Їх цікавило, чи вважає він їх гарненькими. Келен відповіла, що не знає. Дівчата взялися просити її запитати про це Річарда.

Вона ще раз глибоко зітхнула.

— Вони хочуть знати, чи вважаєш ти їх гарненькими.

— Звичайно! Вони прекрасні! Кожна по-своєму. Ось чому я не можу вибрати. А тобі не здається, що вони прекрасні?

Келен не відповіла йому. Вона запевнила всіх чотирьох, що Шукач знаходить їх привабливими. Ті відповіли звичайними соромливими смішками. Птахолов і старійшини задоволено посміхалися. Всі посміхалися. Все йшло, як вони і задумали. Келен в заціпенінні дивилася на свято. Очі її стежили за танцюристами, але Келен не бачила їх.

Дівчата годували Річарда з рук і хихикали. Він сказав Келен, що це найкращий бенкет з тих, на яких йому доводилось бувати, і запитав, чи згодна вона з ним. Келен проковтнула грудку в горлі і, безпристрасно дивлячись на танцюючі язики полум'я, відповіла, що згодна.

Здавалося, пройшли години, перш ніж до них наблизилася жінка похилого віку, на голові у якої погойдувався плетений піднос, де були акуратно розкладені шматочки в'яленого м'яса.

Келен прокинулася.

Жінка, схиливши голову, шанобливо наблизилася до старійшин, пропонуючи кожному частування. Птахолов взяв перший шматок і вп'явся в нього зубами. Слідом за ним і інші старійшини взяли по шматку. Дружини старійшин послідували їх прикладу. Везелен, що сиділа поруч з чоловіком, відмовилася.

Жінка зупинилася перед Келен, та ввічливо відмовилася. Жінка простягла піднос Річарду. Той взяв скибочку. Всі чотири дівчини похитали головами і подивилися на Річарда. Келен дочекалася, поки він відкусив шматок, на мить зустрілася очима з Птахоловом і знову втупилася у вогонь.

— Знаєш, мені зовсім непросто вирішити, яку вибрати. Вони всі такі красиві, — сказав Річард, проковтнувши перший шматок. — Тобі не здається, що ти могла б мені допомогти? Яку взяти? Як ти думаєш?

Намагаючись стримати зачастілий подих, вона подивилася на усміхненого Річарда.

— Ти маєш рацію. Вибір нелегкий. Думаю, мені краще надати його тобі.

Річард відкусив ще м'яса. Келен зціпила зуби і насилу сковтнула.

— Дивне м'ясо. Ніколи такого не їв. — Річард почекав. Його голос змінився. — Що це? — Його інтонація злякала Келен, вона мало не схопилася з місця. Річард подивився їй прямо в очі. Келен не хотіла йому говорити, але цей погляд змусив її забути про своє рішення.

Келен запитала Птахолова і повернулась до Річарда.

— Він каже, це той, хто боровся з вогнем.

— Той, хто боровся з вогнем?.. — Нахилився вперед Річард. — А що це за звір?

Келен дивилася в його пронизливі очі. Рівним голосом вона відповіла:

— Один з людей Даркена Рала.

— Я розумію, — Річард відкинувся.

Він знав. Келен зрозуміла, що він знав це ще до того, як поставив запитання. Йому хотілося знати, чи скаже вона правду.

— А що це за люди? Ті, хто боряться з вогнем?

Келен запитала старійшин, що вони знають про цих людей. Виявилося, тільки Савідлін згоден говорити на цю тему.

Коли він закінчив, Келен повернулась до Річарда.

— Ті, хто бореться з вогнем, бродять по країні і змушують всіх виконувати укази Даркена Рала, що забороняють розводити вогонь. Вони бувають дуже жорстокі. Савідлін каже, що кілька тижнів тому двоє прийшли в село, заявили, що вогонь — поза законом, і почали погрожувати, що коли Плем'я Тіни відмовиться підкоритися, то вони приведуть з собою інших. І тоді мисливці вбили їх. Плем'я Тіни вірить, що, якщо з'їсти ворога, можна знайти його мудрість. Так ти пізнаєш ворогів. Це головна мета подібних бенкетів. Це ще і зустріч з духами предків.

— Я з'їв достатньо, щоб задовольнити старійшин?

Келен здригнулася від виразу, що з'явився у нього на обличчі. Їй захотілося втекти геть.

— Так.

Річард підкреслено акуратно відклав убік м'ясо. На обличчі у нього знову заграла усмішка. Звертаючись до Келен, він подивився на оточуючих його дівчат і обійняв за плечі двох, що сиділи ближче до нього.

— Келен, зроби ласку. Принеси з мого мішка яблуко. Мені потрібно позбутися цього смаку в роті.

— У тебе що, ноги не ходять? — Огризнулася Келен.

— Ходять. Але мені потрібен час, щоб вирішити, з якою з цих красунь спати.

Келен встала, обдарувавши Птахолова обуреним поглядом, і попрямувала до будинку Савідліна. Вона рада була опинитися подалі від Річарда і подалі від цих дівчат, які так й горнулися до нього.

Її нігті до крові вп'ялися в долоні. Нічого не помічаючи, Келен брела повз щасливих людей. Танцюристи танцювали, барабанщики барабанили, діти сміялися. Слідом їй мчали поздоровлення і побажання щастя. Келен хотілося, щоб хто-небудь сказав таке, за що можна було б від душі його вдарити.

Опинившись перед будинком Савідліна, вона увійшла всередину і повалилася на шкуру, яка вкривала підлогу, безуспішно намагаючись стримати ридання. Всього лише кілька хвилин, і вона знову візьме себе в руки. Річард робить те, що вимагають люди Племені Тіни. Вона сама обіцяла Птахолову, що Річард це зробить. Вона не має права злитися. Не має права. Річард не належить їй. Келен ридала від розпачу. Вона не має права на це почуття, не має права злитися на нього. Але вона злиться. Вона в сказі.

Вона згадала, що сказала Птахолову: біда створена її власними руками, наслідки впадуть на неї, наслідки, яких вона так боїться.

Річард робить лише те, що необхідно, щоб зібрати раду. Що необхідно, щоб знайти шкатулку і зупинити Рала. Келен змахнула сльози з очей.

Але навіщо він так радіє? Невже не можна було обійтися без цього?

Келен відшукала яблуко. Яке це має значення? Вона не може змінити стан речей. Але вона не зобов'язана радіти цьому. Вона закусила губу і зробила крок за поріг, намагаючись знову надати обличчю безпристрасного виразу. Принаймні зараз темно.

Пройшовши крізь веселий натовп, вона піднялася на поміст і помітила, що Річард зняв сорочку. Дівчата розмальовували його знаками мисливця Племені Тіни. Їх пальці наносили на його груди звивисті візерунки чорного і білого бруду, виводили круги навколо рук. Коли вона зупинилася над дівчатами, ті завмерли.

— На! — Келен кинула Річарду яблуко і ображено опустилася на місце.

— Я так і не зміг вирішити, — сказав він, витираючи яблуко об штани і переводячи погляд з однієї дівчини на іншу. — Келен, ти впевнена, що в тебе немає переваг? Я міг би скористатися твоєї допомогою. — Він багатозначно знизив голос, в якому їй здалося дивні нотки. — Я взагалі дивуюся, що ти не вибрала для мене одну з самого початку.

Келен здивовано підняла очі. Він все знав. Він знав і про те зобов'язання, яке вона дала від його імені.

— Ні. Що б ти не вирішив, все буде чудово, я впевнена.

Вона знову відвела очі.

— Келен, — покликав він і, дочекавшись, коли та знову повернулася до нього, продовжував: — Ці дівчата часом не родички старійшинам?

Вона знову оглянула їх особи.

— Та, що праворуч від тебе — племінниця Птахолова.

— Племінниця! — Його усмішка стала ширше. Він всеще тер яблуко про штанину. — Ну що ж, тоді я виберу її. Це буде знаком поваги до старшин — правда?

Він взяв голову дівчини обома руками і поцілував її в чоло. Та засяяла. Птахолов засяяв. Старійшини просіяли. Інші дівчата піднялися і пішли.

Келен подивилася на Птахолова, і той відповів їй співчутливим поглядом. Поглядом, який говорив, що старий жалкує. Вона відвернулася і спрямувала погляд у темряву. В очах її застигла біль. «Отже, — похмуро подумала вона, — тепер Річард вибрав. Тепер старійшини завершать церемонію, і щаслива пара віддалиться в затишне місце». Вона дивилася, як йшли рука об руку інші пари. Вони були щасливі залишитися вдвох. Келен проковтнула сльози. Вона почула хрускіт — це Річард відкусив шматок від свого дурного, нерозумного яблука.

І раптом вона почула, як разом ахнули старші та їхні дружини. Пролунали крики.

Яблуко було червоне! В Серединних Землях червоні фрукти смертельно отруйні! Тут не знали, що таке яблуко! Вони думали, Річард їсть отруту! Вона різко підняла голову.

Річард простягав руку до старійшин, наказуючи їм замовкнути і залишатися на своїх місцях. Він подивився їй прямо в очі.

— Скажи їм, щоб сіли, — тихо сказав Річард.

Келен, широко розкривши очі, повернулася до старійшин і перевела. Ті невпевнено опустилися на поміст. Річард подався назад і повільно перевів погляд в їх сторону. На обличчі його з'явилося найбезневинніший вираз.

— Знайте, на Заході, в Мисливських Землях, звідки я родом, це їдять всі. — Він знову захрумтів яблуком. Старійшини в подиві дивилися на нього. — Так було споконвіку. Їх їдять всі — чоловіки і жінки, і у нас здорові діти. — Він відкусив ще. Жував він повільно, посилюючи напругу, потім кинув через плече погляд на Птахолова. — Звичайно, може, від цього насіння чоловіка стає отруйним для будь-якої жінки-чужинки. Наскільки мені відомо, цього ще ніхто не перевіряв.

Його погляд знову зупинився на Келен. Поки вона перекладала, він відкусив ще шматок і чекав, коли його слова дійдуть до слухачів. Дівчина, яка сиділа біля нього, злегка занепокоїлася. І старійшини захвилювалися. Птахолов залишався незворушним. Річард склав руки так, що лікоть однієї спочивав на долоні іншої. Яблуко виявилося біля його рота, там, де всі його бачили. Він встромив у яблуко зуби, але потім передумав і запропонував шматочок племінниці Птахолова. Та відвернулася. Річард знову подивився на старійшин.

— Мені здається, вони цілком їстівні, правда. — Він знизав плечима. — Звичайно, вони можуть зробити моє насіння отруйним. Але мені не хочеться, щоб ви вважали, ніби я не має наміру спробувати. Я просто подумав, що ви повинні знати, і тільки. Не хочу, щоб потім говорили, ніби я відмовився виконати обов'язок будь-якої людини Племені Тіни. Я хочу. Пристрасно. — Тильною стороною долоні він провів по щоці дівчини. — Запевняю вас, я вважав би за честь, якщо б ця красуня погодилася стати матір'ю моєї дитини, — тут Річард зітхнув, — якщо залишиться в живих, звичайно.

Старійшини боязко переглядалися. Ситуація змінилася. Вони більше не контролювали те, що відбувалося. Контролював Річард. Все відбулося миттєво. Старійшини боялися поворухнутися, рухалися тільки їх очі. Річард продовжував, не дивлячись на них:

— Звичайно, вирішувати вам. Я палко бажаю виконати свій обов'язок, але мені зрозуміло, що ви не знали звичаїв моєї країни. Я подумав, що було б нечесно приховати це від вас. — Тепер Річард подивився на старійшин, брови його зійшлися до перенісся, в голосі прослизали лякаючі їх нотки. — Отже, якщо старійшини в своїй мудрості побажають просити мене відмовитися від виконання обов'язку, я зрозумію їх і з жалем підкорюся їх волі.

Річард пильно подивився на старійшин. Савідлін посміхнувся. П'ятеро інших явно не збиралися сперечатися з Річардом. Вони повернулись до Птахолова, немов просячи ради. Той сидів нерухомо. Крапля поту скотилася по його зморшкуватій шиї. Погляд Річарда на мить упав на сиве волосся старого. На губах Птахолова з'явилася слабка посмішка, яка тут ж відбилася і в його очах, і він ледь помітно кивнув.

— Річард-з-характером, — голос його звучав рівно і чітко, він говорив не тільки для старших, а й для натовпу, який встиг зібратися перед помостом, — раз ти родом з інших земель, і твоє насіння може виявитися отрутою для цієї молодої жінки, — він підняв брову і злегка подався вперед —… моєї племінниці, — тут він кинув погляд на неї, а потім на Річарда, — ми просимо тебе відмовитися від виконання нашого звичаю. Не бери її за дружину. Мені шкода, що доводиться просити тебе про це. Я знаю, що ти мріяв подарувати нам дитину.

Річард серйозно кивнув.

— Так. Мріяв. Але мені залишається тільки змиритися з цим і спробувати якось інакше довести, що Плем'я Тіни, мій народ, може пишатися мною. — Останнє слово залишилося за ним: тепер вони не зможуть піти на поступки. Він остаточно став людиною племені Тіни.

У старійшин вирвалося зітхання полегшення. Вони дружно закивали, задоволені тим, що все вирішилося на загальне задоволення. Молода племінниця радісно посміхнулася своєму дядечкові і пішла. Річард повернувся до Келен. На обличчі його не відбилося жодних почуттів.

— Є ще якісь умови, про які я не знаю?

— Ні. — Келен розгубилася. Вона не розуміла, що відбувається, радіючи тому, що Річард позбавлений необхідності вибрати дружину, і одночасно відчувала біль від того, що відчувала себе зрадницею.

Він повернувся до старійшин.

— В моїй присутності більше немає необхідності?

Всі п'ятеро з радістю вітали його бажання піти. Савідлін здавався злегка розчарованим. Птахолов сказав, що Шукач став великим спасителем свого народу, з честю виконав свій обов'язок, і якщо він втомився від сьогоднішньої битви, це цілком простимо.

Річард повільно піднявся. Його черевики зупинилися прямо перед нею. Келен знала, що він дивиться на неї, але не підняла очей.

— Маленька порада, — сказав він, і його м'які інтонації здивували Келен, — Оскільки в тебе ніколи не було друга. Друзі не торгують правами один одного. Або серцями.

Вона не могла змусити себе підняти очі. Він кинув недогризок яблука їй на коліна і пішов, загубившись у натовпі.

Келен сиділа на помості старійшин в тумані самотності і дивилася на свої тремтячі пальці. Старійшини дивилися на танцюючих. Немислимим зусиллям волі вона змусила себе відчувати удари барабанів, намагаючись справитися з диханням і утриматися від ридань. Підійшов Птахолов і сів поруч з нею. Келен виявила, що його присутність підтримує її.

Птахолов подивився на Келен.

— Хотів би я зустрітися з Чарівником, який його назвав. Хотів б я знати, де він знаходить таких Шукачів.

Келен сама здивувалася, що ще зберегла здатність сміятися.

— Колись, — відповіла вона, посміхаючись старому, — якщо буду жива, якщо ми переможемо, я приведу його сюди, щоб познайомити з тобою. Він такий же хитрий, як і Річард.

Птахолов підняв брову.

— Доведеться мені повправлятися в дотепності, щоб гідно зустріти його.

Келен схилила голову йому на плече і розреготалася. Сміх перейшов в ридання. Птахолов дбайливо обійняв її за плечі.

— Чому я не послухалася тебе? — Схлипувала вона. — Я повинна була запитати, чи згоден він. Я не мала права вести себе так.

— Ти прагнеш зупинити Даркена Рала, і це змушує тебе робити те, що тобі здається необхідним. Іноді краще зробити невірний вибір, ніж взагалі відмовитися від вибору. У тебе вистачає сміливості йти вперед — це рідкість. Той, хто зупиняється на роздоріжжі, не в змозі вирішити, куди йти, ніколи нічого не досягне.

— Але його образа так ранить мене! — Вигукнула Келен.

— Відкрию тобі секрет, який ти, може, дізнаєшся, тільки коли станеш занадто стара, щоб одержати з нього користь. — Вона підняла на нього мокрі очі. — Його образа ранить його точно так само, як і тебе.

— Правда?

Птахолов беззвучно розсміявся і кивнув.

— Вже повір мені, дитя.

— Я не мала права. Мені слід було раніше зрозуміти це. Я так шкодую про свій вчинок.

— Не говори мені. Скажи йому.

Вона випросталась і подивилася в його обвітрене обличчя.

— Мабуть, скажу. Спасибі тобі, поважний старійшина.

— І коли будеш вибачатися, передай і мої вибачення.

— За що? — Насупилася Келен.

Він зітхнув.

— Те, що ти старий, що ти вождь, не позбавляє тебе від нерозумних рішень. Ось і сьогодні я зробив помилку і щодо Річарда і щодо моєї племінниці. У мене теж не було права. Подякуй йому від мене за те, що він утримав мене від ганебного вчинку. Я повинен був би засумніватися, але не засумнівався. — Він зняв з шиї свисток. — Передай йому цей подарунок і подякуй за те, що він відкрив мені очі. Нехай цей свисток послужить йому добром. Я потім покажу йому, як ним користуватися.

— Але він потрібен тобі, щоб скликати птахів.

— У мене є інші. — Птахолов посміхнувся. — Тепер іди.

Келен взяла свисток і міцно стиснула його в руці. Вона стерла сльози з лиця.

— Все своє життя я навряд чи коли плакала, а з тих пір, як впав кордон з Д'харом, я, здається, тільки цим і займаюся.

— Всі ми плачемо іноді, дитя. Іди.

Вона швидко поцілувала його в щоку й пішла. Оглянувши майданчик, вона не помітила Річарда. Вона всіх питала, де він, але ніхто не бачив його. Келен обійшла всіх кругом. Де він? Діти спробували втягнути її в свій хоровод, дорослі пропонували їй частування. Інші хотіли поговорити з нею. Келен ввічливо відхиляла всі пропозиції.

Нарешті вона попрямувала до будинку Савідліна, вирішивши, що вже там-то точно знайде Річарда. Але будинок був порожній. Вона опустилася на підлогу. Невже він пішов без неї? В душу закрався сумнів. Вона обвела поглядом кімнату. Ні. Його мішок все ще валявся там, де вона залишила його, коли приходила за яблуком. І потім, Річард не пішов би до танцюючих.

І тут її осяяло. Вона знає, де Річард. Келен посміхнулася власним думкам, дістала з мішка яблуко і попрямувала до будинку духів.

Раптово темряву розірвав яскравий спалах. Келен не відразу усвідомила, що це, але подивившись в просвіт між хатинами, побачила блискавку. Блискавку на горизонті, що розгалузилася в усіх напрямках, оточила все, розірвала небо хижими кігтями, прокола темні хмари, пофарбувавши їх зсередини переливами світла. Грому не було. І раптом все зникло, повернулася темрява.

«Так коли ж закінчиться ця негода?», — Подумки запитала Келен. Чи побачить вона ще колись сонце або зірки? «Знову ці чарівники з своїми хмарами», — подумала вона, хитаючи головою. Цікаво, чи побачить вона коли-небудь Зедда? Принаймні хмари захищають Річарда від Даркена Рала.

Будинок духів стояв у темряві, далеко від шуму і святкової метушні. Келен тихенько штовхнула двері. Річард сидів на підлозі біля вогнища. Поруч валявся меч у піхвах. Він обернувся на скрип дверей.

— Твій провідник хоче поговорити з тобою, — сказала Келен, входячи в хатину. Вона опустилася на підлогу поруч з Річардом.

Серце її шалено калатало.

— І що ж мені хоче сказати мій провідник? — Річард мимоволі посміхнувся.

— Я хотіла сказати, що була неправа, — тихо промовила Келен, мнучи край одягу. — Вибач мені, будь ласка. І не тільки за те, що я так з тобою обійшлася. Прости, що не довіряла тобі.

Річард обхопив руками коліна. Він повернувся до Келен. Червоний відблиск вогню відбився в його спокійних очах.

— Я подумки повторював свою промову, але як тільки ти увійшла, у мене все вилетіло з голови. — Він знову посміхнувся. — Вибачення прийняті.

Вона відчула полегшення, її серце тануло. Вона кинула на нього погляд з-під він.

— А промова була хороша?

Його усмішка стала ширшою.

— Так. Принаймні так мені здавалося. Втім, не впевнений.

— У тебе це добре виходить. Старійшини перелякалися до смерті. Та і Птахолов теж. — Вона потягнулася і наділа йому на шию свисток.

Річард помацав свисток.

— Що це?

— Подарунок Птахолова. Він просить вибачення за те, що намагався змусити тебе це зробити. Він сказав, що теж не мав на це права. Подарунок — подяка за те, що ти відкрив йому очі. Завтра він покаже, як ним користуватися. — Келен повернулася спиною до вогнища і посунулася ближче до Річарда. Ніч видалася напрочуд теплою. В хатині було жарко від вогню, що горить у вогнищі. У Річарда шкіра блищала від поту, і тому візерунки на грудях і на руках надавали йому дикого і первісного вигляду. — Ти вмієш відкривати людям очі, — зніяковіло пробурмотіла вона. — Думаю, тут не обійшлося без магії.

— Може, і не обійшлося. Зедд же казав, що хороший трюк часом спрацьовує краще будь-якої магії.

Його голос знаходив відгук у самих глибинах її душі, змушуючи відчувати власну безпорадність.

— А Еді говорила, що ти володієш магією мови, — прошепотіла Келен.

Він допитливо подивився на неї. Цей погляд пронизав її своєю силою. У Келен перехопило подих. Звідкись здалеку долинав безперервний звук болденів. В осередку мірно потріскували поліна. Ніколи ще Келен не відчувала такого заспокоєння, такої безпеки і такої напруги. І все — одночасно. Вона розгубилася.

Келен відвела погляд від його очей. Тепер вона немов пестила очима кожну рисочку його обличчя, окреслюючи вигин перенісся, обмацуючи виступаючі вилиці, обводячи лінію підборіддя. Погляд зупинився на його губах. Раптово Келен відчула, що в будинку духів занадто жарко. У неї злегка закрутилася голова.

Знову піймавши погляд Річарда і вже не відводячи очей, вона вийняла з кишені яблуко і неквапливо, з хрускотом, встромила зуби в соковиту м'якоть. Сірі очі дивилися на неї в упор. Підкоряючись раптовому пориву, вона граціозно піднесла яблуко до губ Річарда і тримала до тих пір, поки той не надкусив його. Якщо б він тільки міг ось так же притиснутися губами до її губам, промайнуло у неї в голові.

А чому б і ні? Чи вона так і помре в пошуках, і їй не дозволено буде відчути себе жінкою? Чи вона повинна тільки воювати? Битися за щастя всіх і кожного, але не за своє? Всі Шукачі гинуть занадто швидко. Так було навіть у кращі часи. А нинішні — зовсім не найкращі.

Нинішні часи — переддень кінця.

При думці, що він загине, їй стало боляче.

Вона втиснула яблуко йому в зуби, все так само не відриваючи погляду від його очей. Навіть якщо він стане її рабом, подумки виправдовувалася вона, він може продовжувати боротьбу на її боці. Може бути, навіть з більшою рішучістю, ніж зараз. Нехай з іншої причини, але він буде все так само, якщо не більше, невблаганний і нещадний. Хоча він зміниться і буде не таким, як зараз. Він перестане існувати як особистість.

Але, по крайней мере, він буде її. Вона так відчайдушно прагнула до цього, як не прагнула ще ні до чого і ніколи. І від цього їй було боляче. Невже їм так і не буде дозволено зазнати, що є життя? Він був потрібен їй. І Келен відчула себе зовсім безпорадною.

Піддражнюючи, вона відняла яблуко. Крапля соку скотилася по його підборіддя. Повільно, нерішуче вона схилилася до нього і злизала сік. Річард застиг. Тепер його обличчя було зовсім поруч. Їх дихання змішалося. Очі його були настільки близько, що Келен вже не бачила їх. Всі розпливалося. Вона сковтнула.

Келен вже не розуміла, що робить. Вона втрачала владу над собою. Її облила хвиля гарячого бажання.

Пальці безсило розтулилися, і яблуко покотилося на підлогу. Вона піднесла руку до його губ. Річард повільно перебирав губами її пальці, ніжно проводячи по них язиком, злизуючи краплю за краплею солодкий яблучний сік. Від цих легких, пестячих дотиків її тіло наповнилося знемогою.

З губ зірвався слабкий стогін. Кров застукала в вухах. Вона пробігла вологими пальцями по його підборіддю, по шиї, по грудях. Слідуючи складному переплетінню прикрашаючих його візерунків, відчуваючи кожен вигин його тіла.

Опустившись перед Річардом на коліна, Келен провела кінчиком пальця на його твердому соску і, прикривши очі, міцно притиснулася до його грудей, зціпивши зуби, щоб не застогнати. Потім ніжно, але рішуче відштовхнула його. Річард легко, не пручаючись, відкинувся на спину. Келен схилилася над ним, спираючись рукою йому на груди. Її дивували власні відчуття. Вона відчувала Річарда, відчувала, як напружилися його м'язи під гладкою, пружною шкірою, відчувала жар його живого дихання.

Одним коліном Келен доторкнулася до його стегна, іншим розсунула йому ноги. Вона все так же невідривно дивилася йому в очі. Її волосся розметались і впали йому на обличчя. Рука її все так же лежала у нього на грудях. Келен не наважувалася відвести руку. Вона боялася втратити відчуття єднання з ним. Відчуття, яке наповнювало її жаром.

По стегну, затиснутому між її колін, хвилями пробігала дрож, передаючи їй пульсацію його крові. Тепер їх серця билися в єдиному ритмі. Келен вже не вистачало повітря. Вона загубилася в його сірих очах, в очах, які, здавалося, бачать її наскрізь, проникаючи в найпотаємніші куточки її душі. В цих очах горів обпалюючий її вогонь.

Рука Келен піднялася до сорочці, квапливо розстібаючи гудзики, звільняючи груди.

Вона обхопила рукою його сильну шию, все ще не наважуючись пригорнутися до нього. Пальці ковзнули по його потилиці, стиснулися в кулак, вчепилися в волосся, утримуючи його голову на підлозі.

Могутня рука ковзнула їй під сорочку. Чуйні, ніжні пальці побігли вгору по хребту. Келен затремтіла. Рука зупинилась. Келен напівприкривши очі, прогинаючись під його рукою, бажаючи, щоб він притягнув її до себе. Дихання її стало частим і переривчастим. Вона майже задихалася.

Її коліно поповзло вздовж ноги Річарда і зупинилося. Дихання з хрипом виривалося у неї з грудей. Його груди судорожно здіймалися під її рукою. Ще ніколи він не здавався їй таким могутнім, таким сильним.

— Я хочу тебе, — видихнула вона.

Голова її схилилася. Губи припали до його губ.

Їй здалося, ніби в очах його спалахнула біль.

— Тільки якщо ти спочатку скажеш мені, хто ти.

Ці слова різонули Келен. Вона широко розплющила очі і трохи відкинула голову. Але вона ще торкалася його. Він не може її зупинити. Вона не хоче, щоб її зупинили. Келен насилу тримала себе в руках, ледве стримуючи силу, готову вирватися на свободу. Вона відчувала це. Келен знову притулилася губами до його губ. У неї вирвався легкий стогін.

Рука, що лежала у неї на спині, рушила вгору, вийшла з-під сорочки, стиснулася в кулак на її волоссі і легенько відвела назад її голову.

— Келен, я не можу. Тільки якщо ти спочатку скажеш мені.

До неї повернулася свідомість, обливши холодною хвилею, загасивши пристрасть. Ні до кого ніколи не відчувала вона такого почуття. Невже вона змогла б торкнутися його, створити з ним таке?

Келен відскочила. Що вона робить? Що збирається робити?

Келен села на п'яти, відняла руку від його грудей і прикрила собі рот долонею. Світ розлетівся вщент. Розповісти Річарду все? Але це неможливо. Адже тоді він зненавидить її. Вона його втратить. Келен відчула напад нудоти.

Річард сіл і ніжно обійняв її за плечі.

— Келен, — м'яко сказав він, заглянувши в її перелякані очі, — якщо не хочеш, можеш нічого мені не говорити. Ти зовсім не зобов'язана це робити.

Келен з останніх сил боролася з риданнями, що душили її.

— Будь ласка, — вона ледве видавлювала слова, — просто обійми мене. Добре?

Річард ніжно пригорнув її до себе. Келен уткнулась йому в плече. Біль, біль від усвідомлення того, хто вона, здавила її крижаними пальцями. Він ще міцніше обійняв її і став заколисувати.

— Ось для чого потрібні друзі, — прошепотів він їй на вухо.

У Келен вже не було сил навіть для того, щоб заплакати.

— Річард, даю слово, я розповім тобі все, але тільки не сьогодні, можна? А сьогодні просто обійми мене. Будь ласка.

Не розтискаючи обіймів, Річард повільно відкинувся на спину і потягнув її за собою. Келен закусила суглоб пальця, а іншою рукою обняла його.

— Ти розповіси, тільки коли сама захочеш, — пообіцяв він.

Жах від свідомості того, хто вона, скував її холодом. Келен затремтіла. Вона довго лежала з відкритими очима, а коли нарешті провалилася в сон, її остання думка була про Річарда.

28

— Спробуй ще раз, — сказав Птахолов. — Не думай про птаха, якого кличеш, — він постукав кісточками пальців Річарду по голові, — тут. — Він тицьнув пальцем Річарду в живіт. — Думай про неї тут!

Келен перевела. Річард кивнув і знову підніс свисток до губ. Його щоки роздувалися від зусиль. Як завжди, не пролунало ні звуку. Птахолов, Річард і Келен окинули поглядом рівнину. Супроводжуючі їх мисливці неспокійно крутили головами, спираючись на списи.

Невідомо звідки налетіли шпаки, горобці та інші дрібні птахи. Їх були тисячі, пікіруючих, пірнаючих, стрімко летячих до маленької компанії. Мисливці зігнулися навпіл і зареготали, як реготали вже цілий день. Повітря був повне маленьких пташок, що металися як божевільні з боку в бік. Небо почорніло від них. Мисливці повалилися на траву, прикрили голови руками і стали котитися від реготу. Річард заблискав очима. Келен відвернулася, приховуючи усмішку. Птахолов різко притиснув до губ свій свисток і подув в нього. Його срібне волосся розлетілося по плечах. Старий намагався розігнати птахів. Нарешті вони почули його сигнал і знову зникли. У долину повернулося спокій. Тільки мисливці продовжували з реготом кататися по землі.

Птахолов глибоко зітхнув і уперся руками в боки.

— З мене вистачить. Ми провели тут цілий день, а результат все той же. Річард-з-характером, — оголосив він, — ти найгірший ловець птахів, якого я коли-небудь бачив. Навіть дитина може навчитися цьому з трьох спроб. Але ти й за все життя цього не навчишся. Це безнадійно. Твій свисток твердить тільки одне: «Летіть, тут їжа».

— Але я думав «яструб». Я, правда, думав. Думав про всі птахів, яких ти називав. Я старався з усіх сил, чесно.

Коли Келен перевела, мисливці в черговий раз вибухнули реготом. Річард суворо глянув на них, але мисливці не заспокоїлися. Птахолов з зітханням склав руки на грудях.

— Марно. День наближається до вечора, скоро почнеться рада. — Він обняв засмученого Шукача за плечі. — І все ж збережи мій подарунок. Він тобі не знадобиться, але послужить нагадуванням, що, хоча ти багато в чому перевищив інших, в цьому тебе перевершить будь-яка дитина.

Мисливці зафиркали. Річард зітхнувши кивнув Птахолову. Вони зібрали речі і рушили до села.

Річард схилився до Келен.

— Я старався з усіх сил. Правда, нічого не не розумію.

Вона посміхнулася і взяла його руку в свою.

— Я впевнена, що ти старався.

Настали сутінки, але день, хоч і був похмурим, все ж здавався найяскравішим за весь останній час. Це піднімало настрій. Хоча головним чином їй допоміг Річард. Він дозволив їй спокійно прийти в себе після того, що сталося минулої ночі. Річард більше ні про що її не питав. Він просто підтримував її.

І нехай між ними нічого не сталося, тепер вона відчувала, що він став їй ще ближче. Келен знала, що це погано. Це тільки ще більше ускладнює ситуацію. Минулої ночі вона мало не зробила страшну помилку. Найстрашнішу помилку у своєму житті. Вона відчувала полегшення від того, що Річард не дозволив їй переступити риску. І в той же час якась частина її істоти бажала, щоб все було по-іншому.

Вранці, прокинувшись, Келен не знала, як Річард поставиться до неї. Буде він засмучений, розгніваний або зненавидить її? Навіть незважаючи на те, що вона всю ніч лежала, притискаючись до Річарда, розстебнувши сорочку, вранці вона сором'язливо відвернулася, застібаючи гудзики. Пальці її квапливо ковзали по сорочці. Келен сказала йому, що ще ні в кого не було настільки терплячого друга, як у неї. І вона сподівається тільки на те, що одного разу сама виявиться таким же хорошим другом.

— Ти вже була ним. Ти довірила мені своє життя. Ти присягнулася віддати життя на захист Шукача. Яких же ще доказів я можу вимагати?

Келен повернулась, насилу стримуючи потребу поцілувати його, і подякувала за терпіння.

— І все ж, повинен зізнатися, — посміхаючись, сказав він, — що ніколи вже не зможу дивитися на яблуко так, як раніше.

Келен довелося розсміятися, щоб приховати збентеження, і вони довго дружно реготали. Незрозуміло чому, але їй стало легше. Ніби камінь з душі звалився.

Річард раптово зупинився. Келен теж встала. Решта продовжували крокувати вперед.

— Річард, що з тобою?

— Сонце. — Він зблід. — На мить у мене по обличчю ковзнув промінь сонця.

Келен повернулась на захід.

— Але я не бачу нічого, крім хмар.

— Там з'явився маленький просвіт, але тепер я теж його не бачу.

— Ти думаєш, це щось означає?

Річард похитав головою.

— Не знаю. Але це перший проблиск сонця з тих пір, як Зедд закликав хмари. Можливо, в цьому немає нічого страшного.

Вони знову пустилися в дорогу. Над голою, продутою всіма вітрами рівниною розносилися звуки Болден. Коли вони дісталися до села, вже стемніло. Бенкет тривав, він тривав всю ніч і повинен буде завершитися лише після закінчення ради. Всі були бадьорі, лише діти сонно тинялися по селі.

Шестеро старійшин сиділи на помості. Їх дружини зникли. Страви старійшинам підносили обрані, ті, кому дозволено було готувати їжу перед радою. Келен дивилася, як старійшинам наливають незрозумілий напій. Червоний, не такий, як ті, що подавалися під час бенкету. У всіх шістьох блищали очі. Здавалося, вони дивляться в невідоме, розрізняючи те, що не дано побачити простим смертним. Келен відчула холодок.

З ними були духи предків.

Птахолов звернувся до старійшин. Здавалося, відповідь задовольнила його, він кивнув. Всі шестеро встали і ланцюжком попрямували до будинку духів. Бій барабанів і звуки Болденів змінилися іншим ритмом, і від цього нового ритму у Келен по шкірі пробігли мурашки. Птахолов підійшов до Річарда і Келен. Його погляд був таким же гострим і пронизливим, як завжди.

— Пора, — сказав він. — Ми з Річардом повинні йти.

— «Ми з Річардом»? Що ти хочеш цим сказати? Я — з вами.

— Тобі не можна.

— Але чому?

— Тому, що рада — лише для чоловіків.

— Я провідник Шукача. Я повинна бути з ним, щоб перекладати.

У Птахолова дивно заблищали очі.

— Але рада — тільки для чоловіків, — повторив він. Здавалося, нічого кращого він придумати не в змозі.

Вона схрестила руки на грудях.

— Ну що ж, значить, цього разу там буде жінка.

Річард переводив погляд з обличчя Келен на обличчя Птахолова, розуміючи, що щось відбувається, але вирішивши не втручатися. Птахолов нахилився трохи ближче і знизив голос:

— Ми повинні постати перед духами такими, які ми насправді.

Її зіниці звузилися.

— Ти хочеш сказати, що ви повинні бути там без одягу?

Птахолов кивнув з важким подихом.

— І розфарбовані брудом.

— Прекрасно, — сказала Келен, піднявши голову. — Я не заперечую.

Він злегка подався назад.

— Ну а як щодо Шукача? Може, тобі краще запитати, що він думає з цього приводу?

Келен витримала його погляд і обернулася до Річарда.

— Я повинна тобі дещо пояснити. Коли людина скликає раду, духи задають йому запитання через старійшин, бажаючи переконатися в чистоті його намірів. Якщо духи предків вирішать, що ти брехливий або зганьблений… вони можуть вбити тебе. Не старійшини. Духи.

— У мене є меч, — нагадав він.

— У тебе не буде з собою меча. Якщо ти просиш скликати раду, ти повинен чинити, як старші. Зустрітися з духами таким, який ти є. У тебе не буде ні меча, ні одягу. Тебе розмалюють брудом. — Келен перевела подих і відкинула з чола пасмо темного волосся. — Якщо мене, твого перекладача, не буде там, тебе можуть вбити за одне те, що ти не відповіси на питання, якого не зрозумів. І тоді Рал переможе. Я повинна бути там, щоб перекладати. Але якщо я піду туди, мені теж доведеться постати перед духами без одягу. Птахолов в замішанні. Він хоче знати твою думку з цього питання. Він сподівається, що ти заборониш мені це.

Річард схрестив руки і подивився їй в очі.

— Думаю, ти твердо маєш намір так чи інакше скинути з себе одяг в будинку духів. Я не в змозі переконати тебе. — Куточки його губ здригнулися, в очах блиснули веселі іскорки.

Келен закусила губу, щоб не розсміятися. Птахолов розгублено переводив погляд з одного на іншого.

— Річард! — Вона вимовила його ім'я, застережливо підвищивши тон. — Це серйозно. І не сподівайся. Там темно. — Вона насилу стримувала сміх.

Коли Річард повернувся до Птахолова, його обличчя знову стало серйозним.

— Я скликав раду. Мені потрібно, щоб Келен теж була там.

Келен помітила, як здригнувся старий, почувши переклад цих слів.

— Ви обидва з моменту своєї появи у нас переходите усі межі! — І він тяжко зітхнув. — То чого зупинятися? Пішли.

Келен і Річард йшли пліч-о-пліч, слідуючи за Птахоловом, який впевнено вів їх по темному селі, раз у раз повертаючи. Рука Річарда відшукала її руку. Келен турбувало прийняте нею рішення. Сидіти голою поруч з вісьмома оголеними чоловіками… Але вона не має права відпустити Річарда одного. Вони не можуть відмовитися зараз, коли витрачено стільки сил, коли майже не залишилося часу.

Келен наділу маску сповідниці.

Перед тим як увійти в будинок духів, Птахолов провів їх по вузькій вуличці в маленьку хатину. Там вже зібралися всі старші. Вони сиділи на підлозі, схрестивши ноги, і відчужено дивилися перед собою. Келен посміхнулася Савідліну, але той не відповів. Птахолов приніс низький ослін і дві миски з брудом.

— Коли я назву ваше ім'я, виходьте. А поки чекайте тут.

Птахолов боком протиснувся в двері, несучи з собою миски і лавку. Келен перевела Річарду його слова. Через деякий час Птахолов викликав Калдуса, а слідом за ним і інших старійшин. Останнім вийшов Савідлін. Він навіть не глянув на Річарда і Келен. Навіть виду не показав, що помітив їх. В його очах були духи.

Келен і Річард мовчки сиділи в порожній темній кімнаті і чекали. Вона підтягла коліна до грудей, намагаючись не думати про те, що збирається зробити. Але ні про що інше вона думати не могла.

Річард буде там без зброї, без меча, який охороняє його. Але в неї залишиться її могутність. Вона зможе захистити його. Келен не сказала Річарду, що саме це головна причина, чому вона повинна супроводжувати його. Якщо щось і трапиться, то помре вона. Не Шукач. Вона повинна передбачати все. Занурена в роздуми, вона почула, як Птахолов покликав Річарда. Той піднявся на ноги.

— Будемо сподіватися, що це спрацює. А якщо ні, у нас будуть великі проблеми. Я радий, що ти пішла зі мною. — Слова його прозвучали як попередження.

Келен кивнула.

— Тільки пам'ятай, Річард, тепер це наш народ. Вони прийняли нас. Вони хочуть допомогти нам. Вони роблять все можливе.

Келен сиділа, обхопивши коліна, поки не прозвучало її ім'я. Вона вийшла на вулицю, в непроглядну темряву. Птахолов сидів на низькій лаві, притулившись до стіни будинку духів. Келен помітила, що він роздягнений і його тіло прикрашене хитромудрими смугами, штрихами і спіралями. Сріблясте волосся падало на оголені плечі. Неподалік на стіні сиділи кури і, здавалося, стежили за ними. Поруч з Птахоловом стояв мисливець. Біля його ніг були складені шкури койотів, одягу, меч Річарда.

— Зніми одяг, — сказав Пташиний Людина.

— Хто це? — Запитала Келен, вказуючи на мисливця.

— Він тут для того, щоб забрати одяг. Його віднесуть на поміст старійшин, щоб всі знали, що ми на раді. Перед світанком він принесе Його назад, і всі зрозуміють, що рада закінчена.

— Добре, але попроси його відвернутися.

Птахолов віддав наказ. Мисливець повернувся спиною. Келен розстебнула пояс. Вона зволікала, дивлячись на Птахолова.

— Дитя, — м'яко промовив він, — сьогодні вночі немає ні чоловіків, ні жінок. Є тільки люди Тіни, і ти — одна з нас. Сьогодні вночі я духовний провідник.

Келен кивнула, скинула одяг і постала перед ним. Холодний нічний вітер обдував її оголене тіло. Птахолов зачерпнув з миски пригорщу білого бруду. Його рука завмерла. Келен чекала. Незважаючи на те, що він сказав, він явно відчував незручність. Одна справа дивитися. Інша — доторкнутися.

Келен нахилилася, взяла його руку і притиснула її до свого живота. Бруд був холодним. Келен мимоволі здригнулася.

— Приступай, — звеліла вона.

Завершивши всі приготування, вони відчинили двері і зайшли до будинку духів. Птахолов сів серед старійшин. Келен — навпроти, поруч з Річардом. Чорні і білі смужки перетинали лице Річарда страхітливими візерунками, перетворюючи його в маску. Черепи, які зазвичай стояли на полиці, були розставлені колом посеред хатини. Позаду неї у вогнищі жеврів слабкий вогонь, наповнюючий приміщення густим їдким димом. Старійшини відчужено дивилися перед собою, бурмочучи заклинання, слів якого Келен не могла розібрати. Глибоко посаджені очі Птахолова спалахнули. Двері зачинилися самі.

— З цієї миті і до світанку ніхто не зможе пройти через ці двері. Їх замкнули духи.

Келен окинула поглядом хатину, але нічого не помітила. Мороз пробіг у неї по шкірі. Птахолов взяв кошик і опустив в нього руку. Він дістав жабеня і передав кошик найближчому старійшині. Кожен по черзі діставав жабеня і тер ним шкіру у себе на грудях. Настала черга Келен. Вона взяла кошик і запитливо подивилася на Пташиного Людини.

— Навіщо ми це робимо?

— Це жаби червоних духів. Їх дуже важко знайти. У них на спині є речовина, яка дозволяє забути про наш світ і дарує можливість побачити духів.

— Поважний старійшина, хоч я і належу до Племені Тіни, я все одно залишаюся сповідницею. Я повинна постійно стримувати свою силу. Якщо я забуду про цей світ, я можу втратити владу над собою.

— Занадто пізно. Духи вже тут, серед нас. Вони побачили на тобі символи, які розкрили їхні очі. Ти не можеш піти. Якщо хтось залишиться сліпий перед ними, духи вб'ють його і віднесуть його дух. Я розумію твій неспокій, але нічим не можу допомогти. Спробуй стримати свою силу. Якщо ти не зможеш цього зробити, один з нас загине. Нам доведеться заплатити цю ціну. Якщо хочеш померти, залиш жабеня в кошику. Якщо хочеш зупинити Даркена Рала, візьми жабеня.

Келен довго дивилася на Птахолова, широко розкривши очі. Нарешті вона потягнулася до кошика. Жабеня смикалося і брикалося в її руці. Келен передала кошик Річарду, пояснивши йому, що потрібно зробити. Глибоко зітхнувши, вона притиснула холодну слизьку спину жаби до грудей в тому місці, де не було ніяких візерунків, і, за прикладом інших, стала терти нею шкіру. Келен відчула, як натягнулася і завібрувала її шкіра. Вона відчувала дивні, незвичні відчуття. Барабанний бій і звук болденів все голосніше дзвеніли у вухах. Нарешті Келен стало здаватися, що це єдиний звук на світі. Її тіло здригалося від кожного удару. Вона подумки підпорядкувала собі свою силу, придушила її. Вся зосередилася на тому, щоб утримати владу над собою. Потім, сподіваючись, що цього достатньо, дозволила собі відключитися.

Кожен взяв за руку сусіда. Стіни попливли. Свідомість Келен тремтіла, як брижі на воді, переливаючись, ширяючи, похитуючись. Вона відчувала, як вливається разом з іншими в дивний хоровод навколо черепів, розставлених посеред хатини. Черепи освітилися, осяваючи обличчя присутніх. Усіх поглинула безодня, порожнеча. Промені світла, що виходили з центру кола, закружляли разом з ними.

З усіх боків до Келен наближалося щось темне. Вона з жахом зрозуміла, що це таке.

Тіні.

Келен не могла крикнути, у неї перехопило подих. Вона ще міцніше стиснула руку Річарда. Вона має захистити його. Вона спробувала підвестися, затулити його собою. Але тіло не корилося її волі. Келен в жаху зрозуміла, що це руки тіней утримують її. Вона рвалася, силкуючись піднятися і захистити Річарда. Її розум затьмарився від страху. Невже вона вже мертва? Що, якщо тепер вона всього лише дух? І не може поворухнутися?

Тіні дивилися на неї. У тих тіней лиць не було. У цих були. Лиця людей Тіни.

«Це не тіні, — зрозуміла вона, — це духи предків». Келен перевела дихання і впоралася з собою. Страх пройшов. Вона заспокоїлася.

— Хто скликав раду?

Це заговорили духи. Всі. Разом. Глухий, рівний, мертвий звук змусив її затамувати подих. Келен помітила, як ворушаться губи Птахолова.

— Хто скликав раду? — Повторили вони.

— Він, — відповіла Келен. — Той, що сидить поруч зі мною. Річард-з-характером.

Духи пропливли між старшими і зібралися в центрі кола.

— Відпустіть його руки.

Келен і Савідлін випустили руки Річарда. Духи описали коло, блискавично вишикувалися в ланцюжок і пройшли крізь тіло Річарда.

Він судорожно зітхнув, закинув голову і закричав, ніби в агонії.

Келен підстрибнула. Духи плавали за ним. Старійшини закрили очі.

— Річард!

Він опустив голову.

— Все добре. Зі мною нічого не сталося, — хрипко пробурмотів він, але Келен знала, що біль ще не залишила його. Духи рушили по колу позаду старійшин, потім увійшли і в їх тіла. Тіла старійшин розпливлися і стали прозорими. Вони відкрили очі.

— Навіщо ти покликав нас? — Запитав Птахолов глухим, розкотистим голосом.

Келен нахилилася до Річарда, не спускаючи очей з Птахолова.

— Духи хочуть знати, навіщо ти скликав раду.

Річард кілька разів глибоко зітхнув, намагаючись прийти в себе.

— Я скликав раду тому, що маю знайти один магічний предмет раніше, ніж це зробить Рал, щоб не дати йому скористатися шкатулкою.

Келен перекладала Річарду слова духів, які говорили через старійшин.

— Скількох ти вбив? — Запитав Савідлін.

— Двох, — без коливань відповів Річард.

— Навіщо? — Запитав Хажанлет.

— Щоб перешкодити їм вбити мене.

— Обох?

Річард на мить замислився.

— Першого я вбив, захищаючи себе. Другого — рятуючи друга.

— Ти вважаєш, що це достатній привід для вбивства? — На цей раз ворушилися губи Арбріна.

— Так.

— А якщо він хотів вбити твого друга лише для того, щоб захистити свого друга?

— А в чому питання? — Річард глибоко зітхнув.

— Питання в тому, що згідно твоїм переконанням, ти вважаєш правильним вбити, захищаючи друга. Тоді, якщо він вбивав, захищаючи свого друга, він мав право вбити твого друга. Він був правий. І раз він був правий, це зводить нанівець твоє право вбити його, чи не так?

— Не на всі питання можна знайти відповідь.

— Можливо, не можна знайти відповіді на ті питання, які тебе не влаштовують?

— Можливо, й так.

Келен відчула, що Річард починає сердитися. Очі і духів, і старійшин були звернені на нього.

— Ці вбивства доставили тобі задоволення?

— Яке саме?

— Перше.

— Ні.

— Друге.

Річард напружився.

— До чого це питання?

— У кожного питання своя причина.

— І іноді причина ніяк не пов'язана з питанням?

— Відповідай!

— Тільки якщо у вас є причина, через яку ви поставили це питання.

— Ти прийшов до нас ставити питання. Повинні ми дізнатися твої причини?

— Думаю, що так.

— Відповідай на наші запитання, інакше ми не відповімо на твої.

— А якщо я відповім, ви обіцяєте відповісти на мої?

— Ми тут не для того, щоб торгуватися. Ми тут тому, що нас призвали. Відповідай на питання, або рада закінчена.

Річард глибоко зітхнув і відчужено втупився у порожнечу.

— Так, я відчув задоволення від вбивства завдяки Мечу Істини. Такий його вплив. Убий я ту людину не мечем, я не відчував би задоволення.

— Це неістотно.

— Що?

— Несуттєво. «Якщо б» не існує. Отже, ти назвав дві причини, з яких убив цю людину: щоб захистити друга і тому, що відчував насолоду. Яка з них справжня?

— Обидві. Я вбив його, щоб врятувати життя одного, а задоволення отримав після, завдяки мечу.

— А що, якщо тобі не потрібно було вбивати, щоб врятувати друга? Що, якщо ти помилився? Що, якщо насправді життя друга була поза небезпекою?

Це питання змусило Келен напружитися. Вона коливалася якусь мить, перш ніж перевести.

— Мені здається, вчинок не так важливий, як намір. Я щиро вірив, що життя друга в небезпеці, і значить, я відчував, що правий, захищаючи її. І у мене майже не було часу на роздуми. Я боявся, що нерішучість може коштувати моєму другові життя. Якщо духи вважають, що я був не правий, убивши його, або що правий був той, кого вбив я, і, отже, у мене не було права вбивати його, тоді я з духами не згоден. Іноді немає часу, щоб все обдумати. Я повинен був діяти, поклавшись на інтуїцію. Один мудрий чоловік колись сказав мені, що навіть вбивця вважає свої дії виправданими. Я буду вбивати, щоб перешкодити вбити себе, або свого друга, чи невинного. Якщо ви вважаєте, що я не правий, скажіть це відразу, щоб покінчити з цими болючими питаннями. І тоді я відправлюся на пошуки відповідей, які мені потрібні.

— Ми вже сказали, що ми тут не для того, щоб торгуватися. Ти сказав, що вважаєш, ніби вчинки не так важливі, як наміри. А чи є хто-небудь, кого ти збирався вбити, але не вбив?

Звук їхніх голосів заподіював біль. Келен здавалося, що він палить їй шкіру.

— Ви неправильно витлумачили мої слова. Я сказав, що убив тому, що не бачив іншого виходу, тому, що вважав, ніби він збирається вбити її. Я вважав, що повинен діяти, або вона загине. Я не мав на увазі, що намір дорівнює вчинку. Є сила-силенна людей, яких мені колись хотілося вбити.

— Якщо ти хотів, то чому ж не зробив цього?

— З багатьох причин. Іноді в мене не було справжньої причини, тільки гра уяви, протест проти несправедливості. Іноді, хоча я відчував себе вправі зробити це, мені вдавалося уникнути вбивства. Іноді просто виявлялося, що я їх не вбив, і все.

— П'ять старійшин?

— Так, — зітхнув Річард.

— Але ти збирався вбити їх?

Річард не відповів.

— Це той самий випадок, коли намір є вчинок?

Річард судорожно ковтнув.

— У моєму серці — так. Те, що я збирався це зробити, заподіює такий самий біль, як якщо б я це зробив.

— Значить, ми не зовсім неправильно витлумачили твої слова.

На очах у Річарда Келен помітила сльози.

— Навіщо ви ставите мені ці питання?

— Навіщо тобі цей магічний предмет?

— Щоб зупинити Даркена Рала!

— А як володіння цим предметом може зупинити його?

Річард злегка відкинувся назад. Зіниці його розширилися. Він зрозумів. За його щоці скотилася сльоза.

— Тому, що якщо я одержу цей предмет і сховаю його від Рала, — прошепотів він, — Рал помре. Значить, я вб'ю його.

— Так, значить, насправді ти просиш нашої допомоги у вбивстві іншої людини? — Їх голоси луною віддавалися в темряві.

Річард тільки кивнув.

— Ось чому ми задаємо тобі ці питання. Ти просиш допомогти в вбивстві. Чи не здається тобі справедливим, що ми хочемо знати, якій людині ми збираємося допомогти в його спробі вбивства?

Пот градом струменів по обличчю Річарда.

— Думаю, так. — Він закрив очі.

— Чому ти хочеш вбити цю людину?

— З багатьох причин.

— Чому ти хочеш вбити цю людину?

— Тому, що він знущався над моїм батьком і вбив його. Тому, що він катував і вбив багатьох інших. Тому, що якщо я не вб'ю його, він уб'є мене. Тому, що він буде катувати і вб'є ще більше людей, якщо я не вб'ю його. Це єдиний спосіб зупинити його. Його не можна переконати. У мене немає вибору.

— Ретельно обдумай наступне питання. Відповідай правду, інакше рада закінчиться.

Річард кивнув.

— Яка головна причина, по якій ти хочеш вбити цю людину?

Річард опустив погляд і знову закрив очі.

— Тому, — нарешті прошепотів він крізь сльози, — що, якщо я не вб'ю його, він уб'є Келен.

Келен здалося, що її вдарили в живіт. Вона насилу змогла перевести ці слова. Повисло важке мовчання. Вони оголили не тільки його тіло. Келен обурювалася на духів, які зробили з ним це. Але не більше. Найбільше її розчарувало те, що вона сама у всьому винна. Ша, Мерехтлива в ночі, була права.

— А якби не Келен? Спробував би ти вбити цю людину?

— Звичайно. Ви запитували про головну причину. Я назвав її.

— Що за магічний предмет ти шукаєш? — Раптом запитали вони.

— Це означає, що ви згодні з моїми причинами вбити його?

— Ні. Це означає, що по своїх причинах ми вирішили відповісти на твоє питання. Якщо зможемо. Що за магічний предмет ти шукаєш?

— Останню з шкатулок Одена.

Коли Келен перевела, духи раптово завили, ніби від болю.

— Нам не дозволено відповідати на це питання. Скриньки Одена в грі. Раду закінчено.

Очі старійшин почали закриватися. Річард схопився на ноги.

— І ви дозволите Ралу вбити всіх цих людей, хоча можете допомогти?

— Так.

— Ви дозволите йому вбити ваших нащадків? Вашу плоть і кров? Ви не духи предків нашого народу, ви духи зрадників!

— Неправда.

— Тоді відповідайте!

— Нам не дозволено.

— Будь ласка! Не залишайте нас без вашої допомоги. Можна мені задати інше питання?

— Нам не дозволено відкривати, де знаходяться шкатулки Одена. Це заборонено. Подумай і задай інше питання.

Річард опустився на підлогу і підтягнув коліна до грудей. Він потер очі. Символи, які прикрашали його тіло, робили його схожим на дивну первісне істота. Він закрив обличчя руками, задумався і раптом скинув голову.

— Ви не можете сказати мені, де шкатулки. Є ще якісь заборони?

— Так.

— Скільки шкатулок у Рала?

— Дві.

Він пильно подивився на старійшин.

— Ви щойно відкрили, де дві скриньки. Це заборонено, — нагадав він їм. — Чи, може, це лише відгомін сенсу?

Мовчання.

— Це знання не заборонене. Твоє питання?

Річард подався вперед, як гончак, яка взяла слід.

— Ви можете назвати того, хто знає, де остання шкатулка?

Келен зрозуміла, що Річард вже знає відповідь. Вона впізнала його звичку різати булку з іншого кінця.

— Ми знаємо ім'я того, хто володіє скринькою, і імена деяких інших, які поруч з ним, але ми не можемо назвати тобі ці імена. Це все одно що сказати, де шкатулка. Це заборонено.

— Але чи можете ви назвати кого-небудь, крім Рала, хто не володіє скринькою, не знаходиться поруч з нею, але знає, де вона знаходиться?

— Це ми можемо сказати. Вона знає, де шкатулка. Якщо ми назвемо тобі її ім'я, це не приведе тебе до скриньки, а тільки до неї. Це дозволено. Тоді тобі, а не нам, доведеться добиватися від неї відповіді.

— Тоді моє запитання: хто це? Назвіть її.

Коли вони вимовили ім'я. Келен здригнулась і завмерла. Вона не перекладала. Старійшини затремтіли від одного імені, вимовленого вголос.

— Хто це? Як її звати? — Смикав її Річард.

Келен подивилася на нього.

— Ми загинули, — прошепотіла вона.

— Чому? Хто це?

Келен знову занурилася в себе.

— Це відьма Шоті.

— А ти знаєш, де вона?

Келен кивнула, її обличчя спотворив жах.

— В землі Агад, — прошепотіла вона, ніби сама назва було отрутою. — Навіть Чарівник не наважився б вступити туди.

Річард прочитав на її обличчі вираз жаху і глянув на старійшин, що тряслися.

— Тоді ми вирушимо в землю Агад, до відьми Шоті, — спокійно сказав він, — і з'ясуємо там, де шкатулка.

— І нехай буде доля прихильна до вас, — сказали духи устами Птахолова. — Від вас залежить життя наших нащадків.

— Дякую за допомогу, поважні предки, — промовив Річард. — Я зроблю все, що в моїх силах, щоб зупинити Рала. Щоб допомогти нашому народу.

— Ти повинен думати як Даркен Рал. Бийся з ним його ж зброєю або програєш. Тобі доведеться нелегко. На твою долю випаде багато страждань, як і на долю нашого народу і багатьох, багатьох інших, перш ніж у тебе з'явиться можливість здобути перемогу. І все ж, незважаючи на цю можливість, ти ризикуєш програти. Пам'ятай про наші попередження, Річард-з-характером.

— Я запам'ятаю все, що ви сказали. Запам'ятаю. Обіцяю зробити все.

— Тоді ми перевіримо істинність твоїх слів. Ми скажемо тобі ще дещо. — Духи на мить замовкли. — Даркен Рал тут. Він шукає тебе.

Келен схопилася, квапливо переводячи їх слова. Річард миттєво опинився поряд з нею.

— Що? Він зараз тут? Де він, що він робить?

— Він в селі. Вбиває людей.

Келен охопив страх. Річард зробив крок вперед.

— Я повинен вийти. Повинен знайти свій меч. Повинен зупинити його.

— Якщо побажаєш, але спочатку вислухай нас. Сядь, — наказали вони.

Річард і Келен знову опустилися на підлогу, переглянулись і взялися за руки. Сльози текли у неї по щоках.

— Покваптеся, — сказав Річард.

— Даркен Рал шукає тебе. Твій меч не зможе вбити його. Сьогодні вночі сила на його боці. Як тільки ти вийдеш звідси, Рал вб'є тебе. У тебе немає шансів. Жодного. Щоб перемогти, ти повинен змінити розклад сил. Сьогодні вночі ти не можеш цього зробити. Ті, кого він вбиває, загинуть незалежно від того, вийдеш ти чи ні. Якщо ти вийдеш, в кінці кінців загине більше. Набагато більше. Якщо ти хочеш отримати перемогу, ти повинен мати мужність і приректи цих людей на смерть. Ти повинен врятувати себе, щоб потім битися з Ралом Даркеном. Ти повинен перетерпіти цей біль. Ти повинен більше покладатися на голову, а не на меч, якщо хочеш отримати хоч якийсь шанс.

— Але рано чи пізно мені доведеться вийти!

— Даркен Рал випустив на волю багато кошмарів. Він повинен стежити за багато чим, в тому числі і за своїм часом. У нього немає часу чекати всю ніч. Він упевнений, і у нього є на те причини, що може знайти тебе в будь-який момент, коли побажає. У нього немає причин чекати. Він скоро піде, щоб зайнятися іншими темними справами, щоб повернутися за тобою в інший час. Знаки на твоєму тілі відкривають наші очі, і ми можемо тебе бачити. Вони закривають очі Рала, він не може бачити тебе. Якщо тільки ти не оголиш меч. Тоді він побачить тебе і здобуде перемогу. Поки на тобі ці знаки, поки магія меча залишається в піхвах, поки ти на землі Племені Тіни, він не може відшукати тебе.

— Але я не можу залишитися тут!

— Ні, можеш, якщо хочеш зупинити його. Коли ти покинеш наші землі, сила знаків зникне, і він знову зможе побачити тебе.

Річард задихався, у нього тряслися руки. По його лицю Келен бачила, що він готовий зневажити попередженням і вийти з дому духів.

— Тобі вирішувати, — сказали духи. — Дочекатися, коли він уб'є декількох наших людей, і потім відправитися за скринькою, щоб убити його. Або вийти зараз і нічого не досягти.

Річард міцно заплющив очі і проковтнув клубок у горлі. Його груди здіймалися і спадали, він важко дихав.

— Я буду чекати, — промовив він так тихо, що Келен ледь розчула його слова.

Келен обняла його, і вони заридали. Навколо закрутився хоровод. І більше вона нічого не бачила. Птахолов розбудив її і Річарда, трясучи їх за плечі. Келен здавалося, що вона прокинулася від кошмару, в якому духи розповіли їй про вбивство людей Тіни і про те, ніби, щоб знайти шкатулку, їм доведеться відправитися в землю Агад, до Шоті. При думці про відьму Келен охопило тремтіння. Навколо стояли старійшини. Вони допомогли Річарду і Келен піднятися. У всіх були похмурі обличчя. Сльози знову підступали до горла. Келен стрималася.

Птахолов відчинив двері, через які увірвалося холодне нічне повітря, і вони побачили ясне, усипане зорями небо.

Хмари зникли, але не було і змієподібної хмари. До світанку залишалося менше години. Небо на сході вже потроху світлішало. Мисливець похмуро вручив всім одяг, а Річарду — ще і його меч. Вони мовчки одяглися й вийшли.

Будинок духів був оточений шеренгами мисливців і лучників. Багато хто був забруднений і в крові. Річард ступив вперед, відсторонивши Птахолова.

— Скажіть мені, що сталося, — тихо наказав він.

Людина зі списом вийшла вперед. Келен приготувалася перекладати. Очі мисливця спалахнули гнівом.

— З неба спустився червоний демон, несучи на собі людину. Він шукав тебе! — Мисливець направив вістря списа в груди Річарду. Птахолов незворушно поклав руку на спис і відвів вістря від Шукача. — Коли він знайшов твій одяг, він почав вбивати людей. Дітей! — Мисливець задихався від люті. — Наші стріли були проти нього безсилі. Наші списи були проти нього безсилі. Наші руки були проти нього безсилі. Багатьох вбив чарівний вогонь. Коли він побачив, що ми користуємося вогнем, то розлютився ще більше. Він погасив всі наші багаття. А потім знову видерся на червоного демона і сказав, що, якщо ми ще раз запалимо вогонь, він повернеться і вб'є всіх дітей. За допомогою магії він підняв Сіддіна в повітря і забрав з собою. «Подарунок, — сказав він, — другу». А потім полетів. Де ти був зі своїм мечем?!

Очі Савідліна наповнилися сльозами. Келен притиснула руку до грудей, намагаючись угамувати біль у серці. Вона знала, кому призначався цей подарунок.

Мисливець плюнув Річарду в обличчя. Савідлін рвонувся до нього, але Річард застережливо підняв руку.

— Я чув голоси наших предків, — сказав Савідлін. — І знаю, що він ні в чому не винен!

Келен обняла Савідліна і постаралася заспокоїти його.

— Наберіться терпіння. Ми врятували його один раз, врятуємо знову.

Савідлін хоробро кивнув. Келен розтулила обійми. Річард тихо запитав, що вона сказала Савідліну.

— Я збрехала, — відповіла Келен, — щоб полегшити біль.

Річард розуміюче кивнув і повернувся до людини зі списом.

— Покажи тих, кого він убив, — безпристрасно вимовив він.

— Навіщо? — Запитав мисливець.

— Щоб я ніколи не забув, чому я повинен убити цю людину.

Мисливець люто глянув на старійшин і повів їх до центру села. Келен надала лицю безпристрасний вираз, приховуючи жах від того, що їй належало побачити. Вона вже стільки разів бачила подібне в інших селах, в інших країнах… Як вона і чекала, все виглядало так само. Біля стіни валялися понівечені і закривавлені тіла дітей, обвуглені останки чоловіків, трупи жінок. У одних не було руки, в інших — підборіддя. Серед них була і племінниця Птахолова. На обличчі Річарда не відбивалося ніяких почуттів. Він йшов серед ридаючого натовпу, повз мерців, дивлячись по сторонах. Спокій в серці циклону. «Або, — подумала Келен, — блискавка, готова вдарити в будь-який момент».

— От що ти приніс нам, — прошипів мисливець. — Ти в усьому винен!

Річард подивився на інших, які кивнули, погоджуючись, і потім повернувся до мисливця.

— Якщо тобі так легше, можеш звинувачувати мене. А я віддам перевагу звинуваченню того, на чиїх руках їхня кров. — Він звернувся до Птахолова і до старійшин: — Поки все не закінчиться, не розводьте вогонь. Це призведе лише до нових смертей. Я присягаюся, що вб'ю цю людини або загину сам. Дякуємо за допомогу, друзі.

Його очі повернулися до Келен. В них палав гнів. Річард зціпив зуби.

— Ми йдемо шукати цю відьму.

Звичайно, у них немає вибору. Але вона чула про Шоті. Це вірна смерть. З таким же успіхом вони можуть піти прямо до Даркена Рала і запитати у нього, де шукати шкатулку. Келен підійшла до Птахолова і несподівано для себе кинулася йому на шию.

— Не забувай мене, — прошепотіла вона.

Коли вони розтиснули обійми, Птахолов обвів очима присутніх. Його обличчя нічого не виражало.

— Цим двом знадобиться кілька воїнів, щоб провести їх до кордону наших земель.

Савідлін негайно виступив вперед. Десять кращих мисливців без вагання стали поруч з ним.

29

Принцеса Віолетта повернулася до Речел і дала їй ляпаса. Речел не зробила нічого поганого, просто принцеса любила давати їй ляпаса: принцесі це здавалося дуже кумедним. Речел і не приховувала, що їй дуже боляче. Якби принцесі здалося, що дівчинці не боляче, та отримала б новий ляпас. Речел притиснула руку до почервонілої щоки, губи її затремтіли, на очах виступили сльози, але вона змовчала.

Принцеса повернулася до полірованих шаф, що стояли уздовж стіни, відкрила черговий ящик і дістала звідти блискаюче срібне кольє з великими синіми каменями.

— Чарівна штучка. Підніми-но моє волосся.

Вона повернулась до високого дзеркала, застібаючи кольє на повній шиї і милуючись собою. Речел підтримувала довге тьмяне каштанове волосся принцеси, щоб не заважало. Речел глянула на себе в дзеркало. На щоці залишився червоний слід від удару. З тих пір, як принцеса обкраяла її, вона терпіти не могла дивитися на себе в дзеркало. Звичайно, вона — ніхто, і їй не дозволено носити довге волосся, але можна було хоча б постригти їх рівно. Волосся було коротко острижене майже у всіх, але рівно! Однак принцеса Віолетта любила так чинити з нею. Принцесі хотілося, щоб Речел виглядала потворою.

Речел переступила з ноги на ногу, так як втомилася стояти. Вони перебували в королівській скарбниці, і принцеса приміряла, крутячись перед дзеркалом, то одну, то іншу прикрасу. Це було її улюбленим заняттям. Речел — іграшка принцеси — зобов'язана була супроводжувати її, щоб доставити тій ще більше задоволення. Уже десятки ящиків були відкриті. В одних виднілися блискучі намиста, в інших — браслети. Ще більше прикрас — бус, брошок, тіар, кілець — валялося на підлозі.

Принцеса подивилася вниз і показала на блакитне кам'яне колечко.

— Подай його мені.

Речел наділа кільце на палець принцеси, і та стала виглядати в дзеркало, крутячи рукою так і сяк, милуючись прикрасою. З глибоким зітханням, яке виражало втому і нудьгу, вона підійшла до постаменту в іншому кінці скарбниці. Принцеса дивилася на улюблене скарб матері, який намагалася виклянчити у неї при кожному зручному випадку.

Пухка рука простяглася до золотої, інкрустованої дорогоцінними каменями скриньки і зняла її з постаменту.

— Принцеса Віолетта, — скрикнула Речел, перш ніж встигла збагнути, що говорить, — ваша мама сказала, що до неї не можна торкатися!

Принцеса обернулася з самим невинним виглядом і несподівано кинула шкатулку Речел. Вражена Речел схопила скриньку на льоту, боячись, що та вдариться об стіну і розіб'ється. В жаху від того, що шкатулка у неї в руках, дівчинка негайно поклала її на підлогу, немов вона була розжарена. Речел відступила, боячись, що її поб'ють за одне те, що вона знаходиться поруч з безцінною скринькою королеви.

— Що тут такого? — Випалила принцеса. — Чарівна сила не дозволить шкатулці зникнути з цієї кімнати. До того ж ніхто зовсім не думає її красти.

Речел не було діла до чарівних сил, вона знала тільки, що їй не хочеться, щоб її спіймали з королівською скринькою в руках.

— Я пішла в їдальню, — промовила принцеса, задерши носа, — подивлюся, як збираються гості, і почекаю вечері. Прибери тут, щоб не було цього страшного безладу, а потім іди на кухню і скажи кухарям: я не хочу, щоб печеня була схожа на підошву, як минулого разу. Інакше я скажу мамі, і вона велить відшмагати їх.

— Слухаю, принцеса Віолетта. — Речел присіла.

— І все? — Гордовито запитала принцеса.

— І… дякую тобі, принцеса, за те, що привела мене сюди і дозволила помилуватися тобою в дорогоцінних уборах.

— Так, цю милість я можу тобі надати: тобі, мабуть, противно дивитися в дзеркало на своє потворне обличчя. Мама каже, що ми повинні робити добро знедоленим. — Вона порилася в кишені і вийняла ключ. — Ось, візьми, закриєш кімнату, коли наведеш порядок.

Речел знову присіла.

— Так, принцеса Віолетта.

Коли рука Речел торкнулася ключа, принцеса раптом заліпила дівчинці новий ляпас. Речел так і завмерла, а принцеса вийшла з кімнати, верескливо сміючись. Дівчинці було майже так само боляче чути її сміх, як отримувати удари.

Вся в сльозах, вона повзала по килиму, збираючи прикраси. Потім на хвилинку присіла і обережно торкнулася рукою палаючої щоки. Їй було дуже боляче. Речел спеціально намагалася обходити шкатулку королеви, крадькома поглядаючи на неї і боячись доторкнутися. Вона повільно, акуратно розкладала по місцях прикраси, обережно закривала ящики, все сподіваючись, що не встигне закінчити прибирання і їй не доведеться доторкатися до шкатулки, якою королева дорожила більше всього на світі. Королева не зрадіє, якщо дізнається, що Речел, яка тут зовсім ніхто, чіпала шкатулку. Речел знала, що королева завжди комусь відрубує голову. Принцеса іноді водила Речел подивитися на страту, але Речел закривала очі, а принцеса дивилася.

Коли всі коштовності були прибрані, Речел закрила останній ящик і знову зиркнула на шкатулку. Їй здалося, що і шкатулка на неї дивиться, що вона може якось розповісти королеві, якщо Речел доторкнеться до неї. Нарешті дівчинка присіла, закрила очі, взяла скриньку і обережно, понесла її в витягнутій руці, боячись упустити. Потім дуже дбайливо, наче побоюючись, як би звідти щось не випало, поставила шкатулку на місце і з полегшенням відсмикнула руку.

Обернувшись, Речел побачила, що по килиму йде людина в сріблястому балахоні. Вона заціпеніла. Як же вона не почула кроків? Повільно, наче нехотя, підняла вона голову, дивлячись на мантію, гостру сиву бороду, костисте лице з пташиним носом, високими залисинами і темними очима, які дивилися на неї згори вниз.

Це був чарівник!

— Чарівник Джіллер, — запхикала Речел, чекаючи, що зараз він знищить її, — я тільки поставила її на місце. Будь ласка, будь ласка, не вбивай мене. — Обличчя її зморщилося, вона хотіла відступити, але ноги не слухалися. — Будь ласка! — Вона схлипнула, кусаючи поділ сукні, який засунула в рот.

Побачивши, що чарівник опускається біля неї на підлогу, Речел міцно примружилася.

— Дитя, — лагідно сказав він, і Речел, обережно прочинивши одне око, з подивом виявила, що чарівник сидить на підлозі, поруч з нею. — Я не заподію тобі зла.

Так само обережно вона відкрила інше око.

— Правда? — Запитала Речел, не вірячи його словам. Важкі двері, через які вона тільки й могла втекти, були закриті.

— Правда, — посміхнувся він. — Але хто ж поставив шкатулку на підлогу?

— Ми грали, просто грали. Я поставила її для принцеси. Вона до мене так добра, так добра, і я хотіла допомогти їй. Вона чудова, я люблю її, вона так добра до мене…

Чарівник обережно приклав палець до її губ, велячи замовкнути.

— Я хочу з тобою поговорити. Значить, принцеса грає з тобою?

— Так, — дівчинка кивнула. — Я Речел.

Усмішка його стала ширше.

— Гарне ім'я. Радий познайомитися з тобою, Речел. Вибач, що налякав тебе. Я хотів тільки перевірити, чи в порядку шкатулка королеви.

Ще ніхто не говорив, що в неї гарне ім'я. Але ж він закрив великі двері, так що вийти не можна.

— Так ти не вб'єш мене? І не перетвориш в що-небудь жахливе?

— Ну звичайно ні. — Чарівник подивився на неї одним оком. — А чому в тебе щоки такі червоні?

Речел занадто злякалася, щоб відповісти. Обережно і дбайливо він торкнувся пальцями однієї її щоки, потім іншої. Біль пройшла.

— Тобі краще?

Дівчинка кивнула. Тепер, коли він був так близько, його очі здавалися дуже великими. Його погляд вимагав від неї відповіді.

— Принцеса б'є мене, — зізналася вона з соромом.

— Он як? Не так вже вона й добра до тебе.

Речел похитала головою, опустивши очі. І тут, до повного здивування Речел, чарівник обійняв її. Вона заціпеніла на мить, потім сама обійняла його за шию. Сиві бакенбарди лоскотали їй обличчя до шию, але їй подобалося це.

Він із сумом подивився на дівчинку.

— Мені шкода тебе, миле дитя. Принцеса і королева бувають дуже жорстокими.

Його голос здався Речел таким же приємним, як голос Брофі. Чарівник знову широко посміхнувся.

— Знаєш, у мене є те, що тобі допоможе. — Він став шукати щось у складках балахона, дивлячись при цьому вгору. Нарешті він, на подив дівчинки, дістав ляльку з коротким волоссям того ж солом'яного кольору, як у самої Речел. Чарівник погладив ляльку по животику. — Це втішна лялечка.

— Втішна? — Прошепотіла вона.

— Так, — кивнув він. — Якщо в тебе неприємності, варто тільки розповісти про них лялечці, і вона все з тебе зніме. Вона чарівна. Спробуй!

Ледве дихаючи, Речел простягнула руку і обережно взяла лялечку. Вона пригорнула ляльку до грудей, потім повільно відсторонила і подивилася на її обличчя. На очах Речел були сльози.

— Принцеса Віолетта каже, що я потвора, — поскаржилася вона. Лялечка посміхнулася. Речел так і розкрила рот.

— Я люблю тебе, Речел, — сказала лялечка тоненьким голоском.

Дівчинка спочатку застигла від здивування, потім радісно засміялася і стала обіймати й цілувати лялечку. Вона сміялася, притискала лялечку до грудей і похитувала її.

Раптом Речел згадала, простягла лялечку чарівникові і відвернулася.

— Мені не можна гратися з ляльками. Принцеса так сказала. Вона сказала, що, якщо у мене буде лялька, вона кине її у вогонь.

Речел говорила насилу, заважала грудка в горлі.

— Добре, я подумаю, — сказав чарівник, погладивши бороду. — Де ти спиш?

— Зазвичай я сплю в спальні принцеси. Принцеса замикає мене на ніч в скриню. По-моєму, це гидко. А іноді, якщо принцеса говорить, що я погано себе вела, вона виганяє мене на ніч із замку, щоб я спала під відкритим небом. Їй самій здається, що так ще гірше, але мені так більше подобається. У мене є одне таємне місце, притулок-сосна, де я і сплю. А сосни ж не замикаються. Так що я відчуваю там себе кращее. Іноді буває досить холодно, але я зібрала багато соломи і зариваюся в неї, щоб зігрітися. Вранці я повертаюся рано, поки принцеса не послала за мною варту, і мій тайничок ще ніхто не знайшов. Я боюся, про нього дізнаються. Тоді скажуть принцесі, і вона перестане виганяти мене.

Чарівник злегка торкнувся руками голови Речел, від чого їй стало дуже приємно.

— Миле дитя, — прошепотів він, — я можу допомогти цьому горю. — Очі його стали вологими від сліз. Речел і не знала, що у чарівників теж бувають сльози. Потім він знову посміхнувся своєю милою посмішкою. — Я дещо придумав. Ти знаєш парадні сади?

Речел кивнула.

— Я проходжу через них, коли йду до своєї сосни. Принцеса змушує мене виходити ввечері через ворота у зовнішній стіні, за садом. Вона не хоче, щоб я йшла через передні, повз людей і магазини, боїться, як би хто-небудь не пустив мене переночувати. Вона каже, що мені не можна на ніч йти до міста або на ферми. Мені слід покараною йти в ліс.

— Ну от, — сказав чарівник, — як підеш садом по головній алеї, там по обидві сторони — вазони з жовтими квітами. Я сховаю твою ляльку в третьому вазоні праворуч. Я накину на неї мережу чарівника, і крім тебе її ніхто не знайде. — Він узяв лялечку, і та знову зникла в складках його шати. — Наступного разу, коли тебе виженуть на ніч, підеш туди і знайдеш ляльку. А потім можеш віднести її в свій притулок під сосною, де ніхто її не знайде і не відніме. До того ж я залишу тобі чарівну вогневу паличку. Якщо ти складеш з хмизу невелике багаття, а потім доторкнешся до нього чарівною паличкою і скажеш: «Гори!», хмиз займеться, і ти зможеш зігрітися.

Речел кинулася обіймати чарівника, а він гладив її по спині.

— Спасибі тобі, чарівник Джіллер!

— Коли ми з тобою одні, ти можеш називати мене просто Джіллер, як всі мої добрі друзі.

— Величезне тобі спасибі за лялечку, Джіллер. Ні від кого я ще не отримувала таких чудових подарунків. Я буду з усіх сил берегти її. А зараз я повинна йти. Мені треба на кухню, відчитати кухарів, за наказом принцеси. Потім мені треба бути присутнім при тому, як принцеса їсть. — Вона посміхнулася. — А ще мені треба придумати, що зробити поганого, щоб принцеса мене вигнала.

Чарівник від душі розсміявся, і очі його стали веселими. Джіллер допоміг відкрити важкі двері і замкнув їх за дівчинкою, а потім повернув їй ключ.

— Я дуже сподіваюся, що ми з тобою ще поговоримо, — сказала вона.

— Звичайно, Речел, — посміхнувся він. — Я впевнений у цьому.

Вона помахала чарівникові рукою і побігла по порожньому коридору, щаслива, як ще ніколи в цьому замку.

Її чекав довгий шлях по кам'яних сходах і коридорах, вистелених килимами, через великі зали з килимами і гобеленами, що зображали лицарські битви, з оббитими оксамитом стільцями і оксамитовими портьєрами, повз схожих на кам'яні статуї стражників біля чудових дверей і солдатів, які марширували в коридорах по двоє, повз слуг, що снували туди-сюди з білизною, підносами або відрами для миття підлог. Шлях цей вів вниз, в палацову кухню.

Але ніхто з стражників або слуг не удостоїв Речел уваги, хоча вона не йшла, а бігла. Всі знали, що Речел — іграшка принцеси Віолетти, і всі багато разів бачили, як вона бігала по замку за дорученнями принцеси.

Коли Речел нарешті з'явилася на кухні, вона задихалася від довгого бігу. Там метушилися помічники кухарів з важкими мішками, великими горщиками або витягненими з печі гарячими листами, намагаючись не налетіти один на одного. Деякі рубали щось на високих столах або колодах, і вона не бачила, що кухарі кричали на помічників, ті ж за їхнім наказом змінювали сковороди і каструлі. Постійно постукували ложки, якими помішували їжу, шипіло масло на сковородах, в каструлях з цибулею, часником і прянощами, і стояв страшний гвалт від того, що всі одночасно щось кричали. Від смачних кухонних запахів у Речел навіть закрутилася голова.

Вона було смикнула за рукав одного з старших кухарів, намагаючись повідомити, що вона — від принцеси, але той був зайнятий суперечкою з іншим кухарем і сказав, щоб Речел десь посиділа, поки вони закінчать. Вона присіла поряд на табурет біля печі, притулившись спиною до гарячих цеглин. Тут так смачно пахло, а Речел була такою голодною! Але вона знала, що, якщо попросити їжу, будуть неприємності. Старші кухарі, стоячи над великим горщиком, розмахували руками і кричали один на одного. Раптом горщик звалився на підлогу і з гуркотом розбився. По підлозі розтеклася світло-коричнева рідина. Речел схопилася, щоб їй не обпекло босі ноги. Кухарі завмерли, лиця їх стали такими ж білими, як їх халати.

— Ну і що нам тепер робити? — Запитав кухар нижче. — Адже у нас більше немає зілля, надісланого Отцем Даркеном.

— Почекай-но, — відповів довгий, — дай подумати.

Він торкнув рукою чоло, потім обхопив обличчя руками, видавши чмокаючі звук. Нарешті підняв обидві руки над головою.

— Ура, придумав! Дай-но мені інший горщик, та держіть язик за зубами. Може, нам ще вдасться зберегти голови. І давай сюди інше зілля.

— Яке? — Закричав низенький кухар, почервонівши.

Довгий нахилився до нього:

— Коричневе!

Речел спостерігала, як обидва заметушилися, діставали щось, підливали, додавали, помішували і пробували. Нарешті вони почали усміхатися.

— Славно, славно. Це, я думаю, подіє, — сказав довгий.

Речел, обережно ступаючи по мокрій підлозі, підійшла до нього і смикнула за рукав.

— Ти? Ти ще тут? Чого тобі треба? — Закричав він.

— Принцеса Віолетта веліла більше не пересушувати печеню, інакше вона попросить королеву, щоб вас відшмагали, — сказала вона, дивлячись у підлогу. — Вона просила вам це передати.

Довгий подивився на неї, потім повернувся до низенького, погрозивши пальцем.

— Я ж казав! На цей раз, дивись, відріж їй з середини, та не переплутай тарілки, а то ми обидва закінчимо на пласі! — Він знову подивився на дівчинку. — А ти нічого не бачила! — Сказав він, показуючи туди, де стояв горщик.

— Ви хочете, щоб я нікому не говорила, що у вас сталося? — запитала Речел, трохи зніяковівши. Вона пішла назад по мокрій підлозі навшпиньки. — Я нікому не скажу, обіцяю. Я не люблю, коли ці, з батогами, роблять людям боляче.

— Стривай-но, — гукнув її кухар. — Речел, здається?

Вона обернулася, кивнула.

— Іди сюди.

Речел нехотя повернулася. Кухар взяв великий ніж, вона було злякалася, але він повернувся до страви на столі і відрізав великий соковитий шматок м'яса. Вона ще ніколи не бачила такого гарного, великого шматка вирізки, у всякому випадку, не бачила так близько. Таке м'ясо їли тільки королева і принцеса. А кухар вручив цей шматок їй.

— Вибач, що накричав на тебе, Речел. Сідай на табурет і з'їж ось це. Потім треба буде вмитися, щоб ніхто не здогадався. Добре?

Речел кивнула й побігла до табуретки зі своєю здобиччю, забувши про мокру підлога. У житті вона не їла нічого смачнішого! Вона намагалася їсти повільно, але не могла. Руки у неї по лікоть були в м'ясному соці. Коли Речел поїла, до неї підійшов низенький кухар, витер їй рушником руки і обличчя, а потім приніс шматок лимонного кексу і простягнув, як довгий кухар — м'ясо. Він сказав, що сам пік цей кекс і хоче знати, чи добре вийшло. Речел цілком щиро відповіла, що це найсмачніша річ на світі. Повар посміхнувся.

Тепер їй здавалося, що це найкращий день у її житті. Спочатку вона отримала чарівну лялечку, а тепер — таку їжу. Речел відчула себе королевою.

Пізніше, в їдальні, коли Речел сиділа на стільчику позаду принцеси, вона вперше не була настільки голодною, щоб у неї бурчало в животі при вигляді того, як їдять знатні добродії. Головний стіл був на три сходинки вище за інші, так що, сидячи прямо, Речел могла бачити весь зал навіть з маленького стільчика. У залі метушилися лакеї з підносами і стравами, приносячи страви і напої і несучи недоїдки, підливаючи панам вина і ставлячи на стіл підноси з новими стравами. Речел дивилася на гарних і нарядних дам і панів, що сиділи за столами і їли з дорогоцінного посуду. Тепер вона знала, яка на смак їх їжа. Правда, вона не могла зрозуміти, навіщо потрібно стільки різних вилок і ложок. Коли Речел одного разу запитала про це принцесу, та відповіла, що такі речі їй знати ні до чого, тому що вона — Ніхто.

Найчастіше на прийомах на Речел не звертали уваги. І зараз принцеса тільки один раз за весь час глянула на неї. І чого, справді, їй дивитися на свою іграшку, яку вона й так тягає з собою? Королева була оточена придворними, які сиділи або стояли. Королева говорила, що Речел потрібна принцесі, щоб та навчалася повелівати.

Речел нахилилася вперед і прошепотіла, звертаючись до принцеси:

— Чи соковита твоя печеня, принцеса Віолетта? Я сказала кухарям, що кепсько давати тобі пережарене м'ясо і що ти веліла їм більше так не робити.

Принцеса Віолетта озирнулася через плече, все обличчя її було про м'ясному соку.

— Досить добре, щоб їх не відшмагали. І ти права, не можна так кепсько куховарити, пора б їм це зрозуміти.

Королева Мілена сиділа за столом, як завжди, з маленькою собачкою на колінах. Королева годувала її шматками м'яса набагато кращими тих, що давали Речел.

«По крайній мірі, до сьогоднішнього дня», — подумала дівчинка з посмішкою. Речел не любила песика. Псина весь час гавкала, а коли королева опускала її на підлогу, то іноді підбігала до Речел і кусала її за ноги дрібними гострими зубами. А Речел при цьому нічого не наважувалася говорити. Коли собачка кусала дівчинку, королева тільки говорила своїй улюблениці, що треба бути обережною, щоб їй не зробили нічого поганого. Королева завжди розмовляла з песиком дивним голоском, тонким і ніжним.

Поки королева розмовляла з міністрами про якийсь союз, Речел бовтала ногами і думала про свою втішну лялечку. Чарівник стояв позаду королеви, з правого боку, висловлюючи свою думку, коли його питали. У сріблястому балахоні він виглядав величним. Раніше Речел не звертала на нього особливої уваги, чарівник Джіллер був для неї просто одним із знатних панів, що завжди знаходився при королеві, як і собачка. Люди боялися його приблизно так само, як вона боялася цю собачку. Тепер же, коли Речел на нього дивилася, їй здавалося, що це сама славна людина на світі. Він же весь вечір не звертав на неї уваги, навіть не дивився в її сторону, Речел зрозуміла, що чарівник не хоче виявляти до неї уваги і злити принцесу. Це було правильно. Принцеса розсердиться, якщо дізнається, що чарівникові сподобалося ім'я Речел.

Коли всі закінчили їсти, лакеї прикотили візок, на якому стояв той самий горщик, над яким метушилися в кухні головні кухарі. Слуги наповнили кубки, розставлені перед усіма присутніми. Видно було, що всі вважають церемонію дуже важливою.

Королева встала з кубком у руці, іншою рукою притримуючи собачку.

— Пані та панове! — Почала вона. — Я представляю вам цей напій осяяння, що дозволяє нам бачити істину. Це — дорогоцінне питво: лише небагатьом дано побачити істину. Я сама багато разів мала можливість переконатися в тому, що розуміючи істину таким самим способом, що й Отець Рал, можна правити моїм народом заради загального блага. Вип'ємо!

Деякі з гостей, здавалося, не поділяли захоплення королеви, але коливалися лише кілька миттєвостей. Потім всі випили. Королева випила останньою і сіла на місце, причому вираз обличчя її став якимось дивним. Вона щось зашепотіла лакеєві, і Речел почала хвилюватися: королева насупилася. У таких випадках людям відрубували голови.

Вперед вийшов усміхнений довгий кухар. Королева жестом покликала його. На лобі у кухаря виступив піт, і Речел подумала, що це через спеку на кухні. Дівчинка сиділа позаду принцеси, а та — по ліву руку від королеви, так що Речел чула розмову.

— Смак, проте, не той, — сказала королева противним голосом. Вона не завжди говорила таким голосом, але коли говорила, людей це лякало.

— О, так, ваша величність, так точно, він, вибачте, відрізняється. Бачите, так як я, значить, знав, що вечеря буде дуже важливою, і ви захочете, щоб все було найкращим чином, щоб усіх, значить, обов'язково осяяло, щоб всі побачили, як чудово ви все це розумієте. — Він нахилився ближче до неї і знизив голос: — Так що я, значить, дозволив собі зробити напій осяяння міцнішим. Сильно міцнішим, звольте бачити. Так що будьте спокійні, ваша величність, тепер вже точно всі побачать, як мудро ви керуєте. Він тепер дуже міцний, так що всіх точно осяє. — Він ще більше знизив голос: — Можна сказати, ваша величносте, раз напій тепер такий міцний, то кожен, хто вип'є, і його не осяє, або він з вами не погодиться, — не інакше, як зрадник.

— Вірно, — прошепотіла здивована королева, — і я подумала, що він став міцнішим.

— Точно підмічено, ваша величність. До чого у вас смак чудовий! Я так і знав, що вас не обдуриш.

— Точно. Але ти впевнений, що він не дуже сильно діє? Я вже так і відчуваю наступ осяяння.

— Ваша величність, — кухар оглянув гостей, — коли йдеться про справи такі важливі, то я не зважився зробити його слабкішим, побоявся зіпсувати. Щоб якоїсь зради не упустити.

Вона посміхнулася і кивнула.

— Ти розумний і відданий кухар. Відтепер призначаю тебе виключно відповідальним за напій осяяння.

— Дякую, ваша величність. — І він, вклоняючись, віддалився. Речел була рада, що все обійшлося.

— Пані та панове, особливе частування. Сьогодні я веліла кухареві приготувати напій осяяння підвищеної міцності, так, щоб усі, хто відданий своїй королеві, побачили мудрість шляху Отця Рала.

Всі заусміхалися і закивали, показуючи, як їм це приємно. Деякі навіть говорили, що вже відчули чудотворну дію напою.

— Видовище спеціально для вас, пані та панове, — оголосила королева, клацнувши пальцями. — Привести цього дурня!

Солдати привели якусь людину, поставивши його в центрі залу, прямо проти королеви, так що з усіх боків його оточували столи. Він виглядав великим і сильним, але був закутий в ланцюги. Королева заговорила:

— Ми всі згодні, що наш новий союз з Даркеном Ралом дасть величезні переваги нашому народу і кожному з нас. Ми знаємо, що від цього виграють найбільше маленькі люди, прості трудівники. Тепер вони звільняться від гноблення з боку тих, хто змушував їх працювати заради власної вигоди і жадібності. Відтепер ми всі будемо працювати не заради особистої вигоди, а заради загального блага. — Королева насупилася. — Прошу тебе пояснити всім цим «нічого не розуміючим» дамам і панам, як так виходить, що ти розумніший за них і ти хочеш працювати тільки для себе, а не для ближнього?

На обличчі в'язня відбився гнів. Речел захотілося, щоб він не показував цього, не то йому доведеться погано.

Він обвів зал рукою, таким же жестом, як королева, тільки на її руках не було ланцюгів.

— Це, чи що, ви називаєте загальним благом? Ви всі, ошатні панове, насолоджуєтеся смачною їжею і теплом вогнища. А моїм дітям сьогодні нічого їсти, тому що більшу частину врожаю у нас відібрали заради вашого загального блага, заради тих, хто не утрудняє себе нічим, але поїдає плоди моєї праці.

Всі засміялися.

— А ти думаєш, — запитала королева, — що їх можна позбавити їжі тільки тому, що тобі пощастило і в тебе урожай кращий? Ти самолюб.

— У них буде урожай, якщо вони щось посіють.

— Отже, тобі немає діла до твоїх ближніх, і ти готовий приректи їх на голод?

— Голодує моя сім'я! Голодує, щоб годувати інших, щоб годувати війська Рала. Щоб утримувати всіх важливих дам і панів, які самі нічого не роблять, але вирішують, що робити з плодами моєї праці, як розділити їх між іншими.

Речел хотілося, щоб в'язень стримувався, інакше йому відрубають голову. Але гостей він, здається, тільки забавляв, як і королеву.

— І моя родина страждає від холоду, тому що нам не дозволяють розводити вогонь. Але ось тут у вас горить вогонь і зігріває людей, які кажуть мені, що всі тепер рівні, ніхто не повинен жити за рахунок інших, а тому мені не можна володіти тим, що моє. Чи не дивно, що мені кажуть, як добре нам всім буде в союзі з цим Даркеном, люди, які тільки й знають, що ділити між кимось плоди моєї праці, а самі добре їдять, добре одягаються, сидять в теплі, коли моя родина в холоді і голоді.

Знову всі засміялися, крім Речел. Вона знала, що таке холод і голод.

— Пані та панове, — сміючись, сказала королева, — хіба я не обіцяла вам царське видовище? Напій осяяння допоміг нам зрозуміти, який самолюбний цей дурень, який воістину вірить у своє право мати вигоду, коли інші голодують. Він ставить свою вигоду вище за життя ближнього і готовий дозволити заради цього іншим померти. — Всі гості розсміялися разом з королевою.

Королева грюкнула долонею по столу. Тарілки затремтіли, кілька чарок впало, а вино пролилося на скатертину. Всі затихли, крім собачки, яка гавкала на в'язня.

— Подібній жадібності прийде кінець, коли до нас на допомогу прийде Народна армія світу і позбавить нас від цих людей-п'явок, сосучих нашу кров! — Кругле обличчя королеви стало таким же червоним, як червоні плями вина на скатертині. Всі засміялися і заплескали в долоні. Королева нарешті сіла.

Обличчя бранця стало таким же червоним, як у неї.

— Як це так виходить, що всі фермери і всі робочі в місті працюють для загального блага, а блага більше не стає, і навіть їжі не вистачає?

Королева схопилася.

— Звичайно, не вистачає, — закричала вона, — тому, що є такі жаднюги, як ти!

Вона почала глибоко дихати, щоб заспокоїтися, а потім повернулася до принцеси.

— Віолетта, ти, дорога моя, повинна рано чи пізно навчитися управляти. Твоє призначення — служити на благо народу. Тому я доручаю це тобі. Для науки. Що зробити з цим зрадником? Вирішуй, і твоя воля буде виконана.

Принцеса Віолетта, посміхаючись, встала. Вона злегка витягнула шию, щоб краще бачити в'язня в ланцюгах.

— Я скажу так: голову йому відрубати!

Все знову радісно заплескали. Солдати потягли засудженого геть, а той називав їх незрозумілими Речел словами. Вона журилася про нього і про його сім'ю.

Гості, поговоривши між собою, вирішили піти подивитися, як цій людині відрубають голову. Коли пішла королева, а принцеса сказала Речел, що пора йти дивитися на страту, Речел встала, стиснувши кулачки.

— Ви бридка. Це дуже гидко — сказати, щоб йому відрубали голову.

— Ось як? — Запитала принцеса. — Раз так, будеш сьогодні ночувати на вулиці!

— Але, принцеса Віолетта, там холодно!

— Ну, якщо ти там померзнеш, то на другий раз подумаєш, перш ніж насмілишся так зі мною розмовляти! І щоб ти це запам'ятала, ти проведеш поза замком весь день і всю наступну ніч. Це навчить тебе шанобливості! — Її обличчя зробилося таким же противним, яке бувало у королеви.

Речел хотіла було ще щось сказати, але згадала про лялечку і про тому, що сама хотіла піти.

— Іди звідси, — веліла принцеса, — зараз же, без вечері. — Вона тупнула ногою.

Речел присіла.

— Так, принцеса Віолетта, — промовила вона, намагаючись виглядати сумною.

Речел пройшла під аркою і опинилася у великому коридорі з килимами на стінах. Вона любила розглядати зображення на килимах, але зараз йшла, опустивши голову, боячись, що принцеса спостерігає за нею. Речел не хотіла виглядати радісною після того, як її вигнали. Стражники в сяючих обладунках, з мечами і списами, мовчки відчинили перед нею великі залізні двері. Вони ніколи не розмовляли з Речел, випускаючи або впускаючи її. Стражники знали, що це жива іграшка принцеси, не більше того.

Вийшовши на подвір'я, вона намагалася спочатку йти спокійно, на випадок, якщо хтось спостерігає за нею. Босі ноги відчули холодний камінь. Вона обережно ступала, зчепивши руки, намагаючись зігрітися, по широких сходах і терасах, поки нарешті не досягла вимощеної каменем доріжки. Там теж стояли стражники, але вони не звернули на Речел уваги. Вони її знали. Наближаючись до саду, Речел заспішила. На головній алеї вона сповільнила крок, почекавши, поки стражники не звернуть за кут. Втішна лялечка виявилася на тому місці, де сказав Джіллер. Речел опустила вогневу паличку в кишеню, а лялечку заховала за спину, прошепотівши їй, щоб вела себе тихо. Дівчинці не терпілося дістатися до притулку-сосни і розповісти лялечці, яка погана принцеса Віолетта, яка наказує відрубувати людям голови.

Речел озирнулася в наступаючих сутінках. За нею ніхто не стежив. Ніхто не бачив, як вона взяла лялечку. Ворота зовнішньої стіни охороняли солдати королеви в обладунках і красивих червоних туніках з чорною вовчою головою — емблемою королеви. Відчиняючи перед Речел скрипучі залізні ворота, вони і не подивилися, що там у неї за спиною. Коли ворота зачинилися за нею і Речел побачила, що варта на стіні не дивиться в її сторону, вона нарешті посміхнулася і побігла. Було ще далеко.

Чиїсь темні очі спостерігали за Речел з високої вежі, бачили, як вона пройшла повз стражників, не збудивши ні підозри, ні інтересу, як повітря крізь зуби, як вийшла через зовнішні ворота, що захищають від нападу, але не від зради, як пройшла по мосту, де загинуло, не добившись перемоги, багато ворогів, і, боса, побігла по полю, безневинна і беззбройна, поспішаючи до свого лісового притулку.

Зедд з люттю вдарив кулаком по металевій оправі. Важкі кам'яні двері повільно, зі скреготом зачинилися. На шляху до низької стіни йому довелося переступати через тіла д'харіанців. Спершись на знайомі кам'яні перила, він дивився на спляче внизу місто. З високої стіни на горі місто виглядало досить мирно. Але Зедд вже прокрався по темних вулицях і скрізь бачив війська. Війська, які прибули сюди ціною багатьох життів з обох сторін. Але це було не найгірше.

Скоро сюди прибуде Даркен Рал. Зедд стукнув кулаком по каменю. Даркен Рал може тут домогтися свого.

Складна система захисту повинна була спрацювати, але не спрацювала. Занадто довго він стояв осторонь. Він був дурнем.

— Ніщо ніколи не дається легко, — прошепотів Чарівник.

30

— Пам'ятаєш, Келен, — сказав Річард, — як тоді, у людей Тіни, один чоловік розповідав, що Рал з'явився верхи на червоному демоні? Тобі відомо, про кого він говорив?

Три дні подорожували вони по рівнинах, поки не попрощалися з Савідліном і його мисливцями, пообіцявши зробити все, що в їх силах, щоб відшукати Сіддіна. Останній же тиждень піднімалися вони на Ранг-Шад, обширне нагір'я, що тяглося, за словами Келен, на північний схід, до самих далеких областей Серединних Земель. Десь в глибині цієї гірської країни перебувала важкодоступна земля Агад, оточена, як гігантськими шипами, гострими горами, щоб ніхто не міг дістатися туди.

— Хіба ти не знаєш? — Вона була злегка здивована.

Річард похитав головою, і Келен важко опустилася на камінь, щоб перепочити. З полегшенням Річард зняв мішок і сів на землю, притулившись до каменя і поклавши на нього затерплі руки. Зараз, коли чорно-білий бруд змився з її обличчя, Келен здавалася йому якоюсь новою — за дні, проведені в племені Тіни, він звик до іншого її вигляду.

— Так що ж це було? — Запитав він знову.

— Дракон.

— Дракон? Так в Серединних Землях є дракони? А я думав, їх не існує.

— Існують. — Вона спохмурніла. — І я думала, ти знаєш. Хоча мені слід було здогадатися, що ні. Адже у Вестланді немає магії, а дракони — чарівні істоти. Там вони не могли б літати.

— Я думав, що все це просто старі казки. — Річард підняв маленький камінчик і метнув його в валун, щоб подивитися, як він відскочить.

— Швидше це старі розповіді про те, що пам'ятають люди. Але дракони є насправді. — Келен відкинула з шиї волосся, щоб стало прохолодніше, і закрила очі. — Вони бувають різні: сірі, зелені, червоні, рідше — інших кольорів. Сірі — найменші і боязкі, зелені — побільше, а червоні — найбільші і небезпечні. Деякі жителі Серединних Земель навіть тримають сірих, як домашніх тварин, замість мисливських собак. Зелених не тримають, вони занадто тупі і бувають злісними. — Вона відкрила очі, підняла голову, подивилася наверх. — Але червоні — це зовсім інші істоти. Вони можуть засмажити і з'їсти людину в мить ока. І вони дуже хитрі.

— Так вони їдять людей! — Вигукнув Річард, прикривши руками очі.

— Тільки коли дуже голодні або дуже розгнівані. Ми для них не найсмачніші ласощі. — Віднявши руки від очей і відкривши їх, Річард побачив, що Келен дивиться на нього. — Не розумію тільки, як Рал виявився на одному з них.

Річард згадав червону тварюку, яка пролетіла над ним в Мисливському лісі перед тим, як він зустрів Келен.

— Так ось чому він може покривати такі відстані.

Келен похитала головою.

— Не може бути. Не розумію, як це червоний дракон міг йому підкоритися. Адже вони не приручаються, і до людей їм немає ніякого діла. Їх швидше вбити, ніж поневолити. А вже битися-то вони вміють. Вони, як я тобі казала, чарівні істоти і можуть позмагатися в цьому з д'харіанцями. Навіть магічна сила Рала не змусила б червоного дракона скоритися. Він скоріше б помер. — Келен злегка схилилася до нього, багатозначно знизивши голос: — Дуже дивно, що Рал літає на драконі. — Келен знову подивилася на нього, потім випросталась і почала смикати мох на камені.

— А дракони, вони небезпечні для нас? — Запитав Річард, сам дивуючись дурості питання. Як же не небезпечні?

— Не думаю. Я якось раз бачила поблизу червоного дракона. Я йшла по дорозі, а він приземлився в полі, майже поруч, схопив двох телят і потягнув їх, по одному в кожній лапі. Якби нам зустрівся такий і був не в дусі, це було б моторошно. Але таке навряд чи станеться.

— Нам уже зустрівся один червоний, і це вже страшно, — нагадав він тихо.

Келен не відповіла, але по обличчю її було видно, що це так само неприємно для неї, як і для нього.

— А, так ось ви де! — Пролунав раптом чийсь голос.

Вони схопилися. Річард вихопив меч, а Келен пригнулась, немов готуючись до стрибка.

— Сидіть, сидіть. — До них крокував по стежці, розмахуючи руками, якийсь старий. — Я зовсім не хотів вас налякати. — Коли він сміявся, його сива борода тряслася. — Просто старина Джон прийшов вас провідати. Сядьте.

Великий круглий живіт, прихований під коричневим шатами, колихався від сміху. Сиві волосся було акуратно розчесане на проділ, а карі очі приховані під кущистими бровами і навислими віями. Кругле обличчя осявала широка посмішка. Келен обережно сіла. Річард теж опустився на камінь. Руку він продовжував тримати на мечі.

— Навіщо це ти хотів нас провідати? — Запитав Річард не самим люб'язним тоном.

— Один чарівник, мій старий друг, послав мене за вами.

Річард схопився на ноги.

— Зедд! Тебе послав Зедд?

Старина Джон, сміючись, притримував свій живіт.

— Хіба, мій хлопчику, ти знайомий з багатьма чарівниками? Звичайно, це старина Зедд. — Він подивився на них одним оком, мнучи бороду. — Він зайнятий однією важливою справою, але ви йому потрібні і чим швидше, тим краще. Він послав мене за вами. Мені якраз було нічим особливо зайнятися, і я погодився. Він сказав, де вас знайти, і, здається, як завжди, виявився правий.

— Ну і як він там? — Посміхнувся Річард. — Де він зараз і навіщо ми йому потрібні?

Старина Джон ще раз смикнув себе за бороду, посміхнувся, кивнув.

— Він говорив мені, що вам все цікаво знати. У нього все добре. Тільки от не запитав я, навіщо ви йому потрібні. Коли старина Зедд буває строгий, краще ні про що не питати, а робити, що він говорить. Так я і зробив, і ось я тут.

— А далеко він? — Запитав Річард, хвилюючись в передчутті нової зустрічі з Зеддом.

Старина Джон злегка нахилився до нього.

— Це залежить від того, скільки ти ще простоїш тут, втрачаючи час.

Річард посміхнувся і схопив свій мішок, забувши про втому. Келен посміхнулася йому одними губами. Вони пішли слідом за старовиною Джоном по кам'янистій стежці. Річард пропустив її вперед, спостерігаючи за навколишнім лісом. Келен попереджала його, що тут недалеко володіння відьми.

Йому хотілося скоріше побачитися з Зеддом. Він, виявляється, і не усвідомлював, як турбується в душі про старого Чарівника. Він знав, Еді буде добре доглядати за Зеддом, але вона не обіцяла, що з ним все буде в порядку. Але якщо з ним все добре, значить, і з Чейзом — теж. Як це чудово, що вони з Зеддом знову побачаться! Як багато про що треба його розпитати! Скільки треба розповісти самому! Думки обганяли одна одну.

— Так з ним все в порядку? Він одужав? — Запитував Річард у йдучого попереду старини Джона. — Не схуд він? Йому не можна.

— Ні, — розсміявся той, не обертаючись. — Він виглядає, як завжди.

— Добре. Сподіваюся, він тебе не об'їв?

— Не хвилюйся, мій хлопчику. Скільки може з'їсти старий худий маг?

Річард посміхнувся: може бути, з Зеддом все гаразд, але навряд чи він цілком здоровий, інакше у старини Джона не залишилося б ні крихти.

Вони йшли швидким кроком вже дві години, намагаючись не відставати від Джона. Ліс став густішим і темнішим, а дерева — вищими. З напівтемряви чулися крики невідомих птахів. Йти по кам'янистій стежці було важко, особливо з такою швидкістю. Вони дійшли до розвилки. Старина Джон, не замислюючись, звернув направо Келен послідувала за ним. Річард зупинився, відчуваючи неясне занепокоєння, але не розуміючи, в чому справа. Коли він спробував розібратися, він просто знову згадав Зедда. Келен, почувши, що він зупинився, обернулася і підійшла до нього.

— А яка дорога веде до відьми? — Запитав Річард.

— Ліва. — В її голосі почулося полегшення, так як старина Джон пішов направо. Вона поправила ремінь свого дорожнього мішка і кивнула в сторону скель, вершини яких виднілися над лісом. — Ці піки оточують землю Агад.

Засніжені вершини сяяли в височині. Він ніколи ще не бачив таких неприступних гір. Дійсно, як величезні шипи. Річард глянув на ліву стежку. Вона здавалася давно неходженою і губилася в густому лісі. Старина Джон зупинився і обернувся.

— Так ви йдете?

Річард знову подивився наліво. Вони повинні знайти останню шкатулку раніше Рала. Навіть якщо вони потрібні Зедду, обов'язок велить перш відшукати шкатулку.

— А чи може Зедд почекати?

Старина Джон знизав плечима і смикнув себе за бороду.

— Не знаю. Але він не послав би мене за вами даремно. Як знаєш, хлопче, але Зедд так хоче.

Якби не треба було вибирати! Якщо б тільки знати, чи може Зедд почекати. «Гаразд, досить» якщо», треба рішатися», — сказав він собі.

— Далеко ще? — Похмуро запитав він старого.

Старина Джон подивився на сонце, хилиться до заходу.

— Якщо ми не дуже запізнилася з нічним привалом, то можемо добратися завтра вдень. — Він очікувально подивився на Річарда.

Келен нічого не сказала, але Річард знав, про що вона думає. Їй хотілося триматися подалі від Шоти, до того ж це не так далеко, і, побачившись з Зеддом, вони завжди можуть повернутися, якщо знадобиться. А раптом Зедд знає, де шкатулка, раптом вона вже у нього, і їм не доведеться йти в землю Агад? Краще піти до Зедда. Так би вона сказала.

— Ти права, — зауважив Річард.

— Але я нічого не говорила, — зніяковіла вона.

Він широко посміхнувся:

— Я підслухав твої думки. Ти права. Треба йти зі старовиною Джоном.

— Не знала, що мої думки такі гучні, — пробурмотіла Келен.

— А якщо ми зовсім не будемо зупинятися, — звернувся він до старого, — То дійдемо до світанку?

— Я старий, — зітхнув він, — але я знаю, як вам не терпиться. І знаю, як ви потрібні йому. — Він погрозив Річарду пальцем. — Мені слід було прислухатися, коли Зедд попереджав мене про твої звички.

Річард посміхнувся, пропускаючи Келен вперед. Вона швидко попрямувала, намагаючись не відставати від старого. Він неуважно дивився, як вона йшла, як обтрушувала з лиця павутину, відпльовуючись. Щось було йому не до душі, щось було не так. Хотів би він зрозуміти, в чому справа. Він знову спробував розібратися, але міг думати тільки про Зедда, про те, як хочеться поскоріше побачити його, як не терпиться поговорити з ним. Річард відігнав від себе думку, що за ним спостерігають чиїсь очі.

— Більше всього на світі я сумую про брата, — сказала Речел лялечці, озираючись. — Вони сказали, що він помер, — тихо повідомила вона…

Речел все розповідала лялечці про всі свої біди. Розповідала все, про що могла згадати. Коли вона плакала, лялечка говорила, що любить її, і Речел ставало добре. Іноді вона навіть сміялася. Речел підклала в багаття ще одну лозину. Як здорово, що у неї тепер є і світло, і тепло. Правда, вона підтримувала маленький вогонь, як велів Джіллер. Тепер їй уже було не так страшно в лісі, особливо вночі. Скоро знову ніч. В лісі вночі буває шум, що лякає її іноді до сліз. І все ж краще спати в лісі одній, ніж лежати замкнутою в скрині.

— Тоді я жила там, я розповідала тобі про це. Жила разом з іншими дітьми до того, як королева забрала мене до себе. Мені там подобалося набагато більше, ніж у принцеси. Вони були такі гарні. — Вона подивилася, чи слухає її лялечка. — І туди іноді приходила людина по імені Брофі. Про нього говорили гидоти, але до нас, дітей, він був дуже добрий. Він був добрий, як Джіллер. Він теж подарував мені ляльку, тільки королева не дозволила взяти її з собою в замок. Я не помітила цього, я занадто горювала від того, що брат помер. Я чула, хтось сказав, що його знищили. Я знаю, це означає убили. Чому дорослі вбивають дітей?

Лялечка посміхнулася, і Речел посміхнулася у відповідь. Вона згадала новенького хлопчика, якого королева посадила під замок. Хлопчик був дивний і говорив якось дивно, але він нагадав їй брата. У нього був такий переляканий вигляд. Брат теж часто лякався. Речел завжди відчувала, коли він боїться. Коли йому було страшно, він починав неспокійно соватися. Вона дуже шкодувала і нового хлопчика, і їй хотілося бути важливою пані, щоб допомогти йому.

Речел простягла руки до вогнища, щоб зігрітися, потім засунула руку в кишеню. Дівчинка зголодніла, а в неї була тільки жменя ягід. Вона запропонувала одну ягідку лялечці, але та не зацікавилася, і Речел з'їла ягоду сама. Потім вона з'їла та інші. Більше нічого не залишилося. Їй як і раніше хотілося їсти, але вона не наважувалася шукати ягоди. Росли вони неблизько, а вже стемніло. Дівчинці хотілося сидіти з лялечкою в своїй притулок-сосні, біля вогню.

— Може бути, — розповідала Речел, — королева стане добрішою, коли укладе цей свій союз. Вона тільки про нього і говорить. Може, вона тоді буде щасливішою і перестане наказувати рубати людям голови. Знаєш, принцеса змушує мене ходити разом з нею і дивитися, як рубають голови, але я не хочу дивитися і закриваю очі. А тепер навіть сама принцеса наказує, щоб рубали голови. Вона з кожним днем стає все гіршою. Я навіть боюся, що вона накаже і мені відрубати голову. Хотіла б я втекти і ніколи сюди не повертатися, а тебе взяти з собою.

— Я люблю тебе, Речел, — посміхнулася лялечка.

Вона пригорнула лялечку до грудей і поцілувала її в головку.

— Але якщо ми втечемо, принцеса Віолетта пошле стражників, мене зловлять, а тебе кинуть у вогонь. А я не хочу, щоб тебе спалили, я люблю тебе.

— Я люблю тебе, Речел.

Дівчинка міцно притиснула до себе лялечку і зарилася разом з нею в сіно. Завтра доведеться повертатися і знову терпіти знущання принцеси. Коли вона піде назад, треба буде сховати лялечку тут, ні то її спалять.

— У мене ніколи в житті не було кращих друзів, ніж ти і Джіллер.

— Я люблю тебе, Речел.

Речел стала турбуватися про лялечку, як вона буде зовсім одна в притулок-сосні? А раптом принцеса більше ніколи не вижене її з замку? Раптом вона здогадається, що дівчинці це сподобалося, і буде їй на зло тримати її в замку?

— Чи знаєш ти, що мені робити? — Запитала Речел, дивлячись на відблиски багаття.

— Допомагати Джіллеру, — відповіла лялечка.

Речел підвелася, спираючись на лікоть, і подивилася на лялечку.

— Допомагати Джіллеру?

— Допомагати Джіллеру, — кивнула лялечка.

Густий шар опалого листя, відбиваючи промені призахідного сонця, робив доріжку в темному лісі світлою. Річард чув, як черевички Келен постукують по камінню, прихованому різнобарвним листям. В повітрі злегка тхнуло пріллю: листя в сирих западинах і між каменями почало підгнивати. Хоча вже похолодало, ні він, ні вона не надягали плащів. Їх зігрівала швидка ходьба: доводилося встигати за старовиною Джоном. Річард намагався думати про Зедда, але зосередитися йому було важко: доводилося майже бігти. Коли він відчув, що задихається, йому стало не до Зедда. Але все та ж думка непокоїла його: щось тут не так.

Нарешті він став думати тільки про це. Як цьому старому вдається летіти вперед і при цьому зовсім не втомлюватися і виглядати свіжим? Річард торкнувся рукою чола, і йому здалося, що у нього жар. Може, він захворів, може, це в нього з головою щось не так? Всі ці дні шлях їх був важким, але не настільки. Ні, схоже, він не хворий, просто втомився від поспіху.

Він подивився на Келен, що йшла попереду. Їй теж доводилося важко. Він помітив, як Келен знову змахнула павутину з обличчя і заспішила далі. Як і він, вона важко дихала. Смутні побоювання Річарда переросли в погане передчуття.

Зліва, серед дерев, зауважив він, щось промайнуло. Напевно, якийсь невеликий звірок, але з довгими лапами, як йому здалося. Потім істота зникла. У Річарда пересохло в роті. Мабуть, просто привиділося.

Він подивився на старовину Джона. Стежка, якою вони крокували, була місцями широкою, місцями вузькою настільки, що заважали йти гілки дерев. Вони з Келен зачіпали ці гілки по дорозі, відсуваючи або відштовхуючи їх. А ось старий йшов весь час посередині стежки, притримуючи плащ, і ні разу не похитнувся ні вправо, ні вліво.

Річард глянув на золотисту в променях призахідного сонця павутиння, яку Келен розірвала на своєму шляху.

Його спітніле обличчя раптом стало холодним, як лід.

Як міг старина Джон не зачепити цю павутину?

Погляд його впав на гілку попереду, що заважала іти. І коли старий пройшов мимо, кінчик цієї гілки проткнув його руку, точно це був дим.

Відчуваючи, як забилося серце, Річард глянув на стежку. Келен залишала сліди на відкритих місцях, на м'якій землі. Старий — ні.

Витягнувши руку, Річард схопив Келен за одяг і притягнув до себе, змусивши її скрикнути від здивування. Він затулив її собою і вихопив з піхов меч.

Старина Джон зупинився і напівобернувся, почувши цей звук.

— Що там, хлопчику? Побачив що-небудь?

— Побачив! — Річард схопив меч обома руками, стаючи в оборонну стійку. Він відчув, що його страх відступає перед гнівом. — Чому ти не розриваєш павутини на своєму шляху і не залишаєш слідів?

Старина Джон ліниво посміхнувся, подивившись на нього одним оком.

— А ти не очікував, що старий друг Чарівника міг навчитися різним незвичайним речам?

— Може, й так, — відповів Річард, уважно оглядаючись, — але скажи мені, як же звуть твого старого друга?

— Зедд, звичайно. — Він підняв брови. — Звідки б я знав це, не будь ми старими друзями? — Він щільно загорнувся в плащ і втягнув голосу в плечі.

— Це я мав дурість назвати ім'я Зедда. А тепер скажи справжнє ім'я свого друга.

Старий подивився на нього спідлоба, оцінююче, немов обмацував. Це був погляд звіра.

З раптовим ревом, так, що Річард відсахнувся, старий розвернувся, відчинив плащ і раптом виріс удвічі.

Здавалося, це кошмарний сон: на місці старого стояло чудовисько, покрите шерстю, з пазуристими лапами і іклами.

Річард остовпіло втупився на роззявлену пащу чудовиська. З ревом воно зробило величезний крок вперед. Річард відступив на три кроки, до болю стискаючи в руці меч. Дикий, злісний рев тварюки луною віддався в лісі. Ось вона нависла над ним, глибоко посаджені червоні очі горіли, величезні ікла загрозливо клацали. Річард позадкував, тримаючи перед собою меч. Він озирнувся, але Келен позаду не було.

Йому явно не щастило. Він не встиг навіть замахнутися мечем. Спіткнувшись об корінь, Річард впав, розтягнувшись на землі. Він не міг впоратися з диханням. Інстинктивно він виставив вгору меч, щоб вразити чудовисько, якщо воно накинеться на нього.

Меч не завадив гострим мокрим іклами злобно клацнути біля самого лиця Річарда. Він зробив випад, але чудовиську це не завдало шкоди. Злісно подивившись на меч, воно раптом позадкувало, дивлячись на ліс направо від них, і, притиснувши вуха, завило.

Схопивши камінь удвічі більше голови Річарда, воно задерло тупу морду, принюхуючись до чогось, і стиснуло камінь в лапі, напружуючи м'язи. Камінь розколовся зі страшним тріском, яка луною відгукнулася в лісі. Пил і осколки розлетілися в повітрі. Потім чудовисько озирнулась, повернулося і раптово зникло серед дерев. Річард лежав на спині, важко дихаючи і безпорадно озираючись. Він побоювався повернення чудовиська. Річард покликав Келен, але та не відгукнулася.

Не встиг він випрямитися, як раптом якась мертвенно-бліда істота впала на нього. Верещачи від люті, невідома тварина схопила його сильними жилавими кінцівками за руки, намагаючись вирвати меч. Однією лапою вона вдарила Річарда по обличчю так, що він ледь не впав. Роззявивши рот, повний гострих зубів, невідома тварина продовжувала ричати, витріщивши на нього жовті очі. Одночасно вона намагалася вдарити його ногою, в обличчя. Річард щосили намагався утримати меч.

— Моє, — верещала істота, — дай сюди меч!

Зчепившись у відчайдушній сутичці, обидва впали і покотилися по землі. Потужна лапа вхопила Річарда за волосся: невідома істота явно збиралася вдарити його головою об камінь. Потім раптом вона знову вхопилася за руків'я, намагаючись вирвати меча зі спітнілих від напруги рук Річарда і обдаючи тихий ліс диким вереском. Кігті вп'ялися в ліву руку Річарда. Річард зрозумів, що справи кепські. Гнучка маленька істота була сильнішою. Треба щось робити, інакше меч опиниться в руках ворога.

— Віддай-а-й, — шипіла істота, клацаючи зубами і намагаючись вкусити Річарда. Між зубами у неї застрягла якась погань, з рота страшенно смерділо, сіра морда була покрита брудними плямами, на голові зовсім не було волосся.

Зробивши відчайдушне зусилля, Річард дотягнувся до пояса і зняв ніж. В одну мить він приставив його до шиї тварини.

— Не вбивай! — Завила вона. — Не треба! Не треба!

— Тоді відпусти меч! Ну!

Противник повільно, неохоче випустив зброю. Річард лежав на спині, а огидна істота — на його грудях, злегка здригаючись.

— Будь ласка, не вбивай, — повторила вона пхикаючи.

Річард звільнився від невідомої тварюки і поклав її на спину, приставивши меч до її грудей. Жовті очі розширилися від страху. Річард нарешті відчув силу гніву з Меча Істини, хоча йому вже здавалося, що ця сила залишила меч.

— Якщо я тільки подумаю, що ти хочеш зробити щось недобре, — Пригрозив Річард, — я проткну тебе! Зрозуміло? — Істота злякано кивнула. Річард нахилився до неї.

— Куди подівся твій друг?

— Друг?

— Такий здоровий, що ледве не напав на мене раніше.

— Калтроп, — плаксиво сказала істота. — Він не друг. Ти щасливий. Калтроп вбиває вночі. Чекав ночі. Вночі його влада. Ти щасливий.

— Я не вірю тобі. Ви були разом.

— Ні, я тільки йшов за вами. Чекав, коли він уб'є тебе.

— Навіщо?

Істота виряченими очима дивилася на меч.

— Мій меч. Віддай. Ну будь ласка.

— Ні!

Річард озирнувся, шукаючи очима Келен. Її мішок лежав на землі, позаду нього, неподалік, але її він не бачив. Річард відчув тривогу. Він знав, що Калтроп не потягнув її, він зник у лісі один. Все так же націливши меч в груди істоті, що лежала на землі, він став голосно кликати в надії, що Келен відгукнеться на його відчайдушні заклики. Відповіді не було.

— Гарну леді забрала господиня.

Річард втупився в жовті очі.

— Про що ти говориш?

— Господиня. Вона взяла до себе красиву леді. — Річард злегка кольнув мечем, показуючи, що хоче почути побільше. — Ми йшли за вами, ми дивилися, як Калтроп грався з вами. Хотіли дізнатися, чим це скінчиться. — Він знову глянув на меч Річарда жадібними очима.

— Щоб вкрасти меч! — Річард кинув на нього гнівний погляд.

— Не вкрасти! Мій! Від-дай! — Лапи знову потягнулися до меча, але Річард, злегка натиснувши на меч, змусив злісну тварину застигнути.

— Хто твоя господиня?

— Господиня? — Істота затремтіла від страху. — Хазяйка моя — Шота.

Річард був дещо здивований.

— Твоя господиня — відьма Шота?

Та відчайдушно закивала.

Річард міцніше стиснув меч.

— А навіщо їй красива леді?

— Не знаю. Може бути, погратися з нею. Може бути, вбити її. Може, здобути тебе.

— Повернись! — Сказав Річард. Тварь зіщулилася від страху. — Повертайся, ні то я проткну тебе!

Істота, тремтячи, корилася. Річард наступив ногою на її спину з виступаючим хребтом, витяг з мішка довгу мотузку і, зробивши петлю, накинув на шию полоненому.

— У тебе є ім'я?

— Супутник. Супутник господині. Самюель.

Річард поставив істоту на ноги.

— Гаразд, Самюель, пішли до твоєї господині. Ти поведеш мене. Якщо ти зробиш хоч один невірний рух, я задушу тебе цією петлею. Зрозумів?

Той швидко кивнув. Потім, покосившись на мотузку, кивнув знову.

— Земля Агад. Супутник проведе тебе. Не вбивай мене.

— Якщо ти приведеш мене до твоєї господині, якщо з красивою леді нічого поганого не трапилося, я не вб'ю тебе.

Річард натягнув мотузку, щоб Самюель відчув, хто господар, потім прибрав меч.

— Ось, понесеш мішок красивої леді.

Самюель вихопив мішок з рук Річарда і загарбав його лапами.

— М-моє! Дай!

Річард різко смикнув за мотузку:

— Це не твоє! Не лапай!

Той викотив на нього жовті очі, повні ненависті.

— Коли господиня тебе вб'є, Самюель з'їсть тебе.

— Якщо я сам не з'їм тебе раніше, — посміхнувся Річард. — Я дуже зголоднів. Може, я засмажу маленького Самюеля по дорозі.

Ненависть в очах Самюеля змінилася жахом.

— Будь ласка, не вбивай мене! Самюель проведе тебе до господині і красивої леді. Він обіцяє. — Він зробив кілька кроків, наскільки дозволяла мотузка. — Іди, Самюель, скоріше, — сказав він сам собі, намагаючись показати, що живий він корисніший. — Не треба смажити Самюеля… — Бурмотів він, поки вони йшли по стежці.

Річард погано уявляв собі, що за істота цей Самюель. Було в ньому щось знайоме і незрозуміле в той же час. Він був невисокий, але диявольськи сильний. У Річарда все ще боліло обличчя від удару його лапи, і боліла голова від ударів об землю. Йшов Самюель вперевалку, довгі передні лапи майже не торкалися землі. Він все бурмотів, що не хоче, щоб його з'їли. На ньому були тільки короткі штани на підтяжках. Ноги були такими ж непропорційно довгими, як і лапи. Живіт круглий. Чим він був наповнений, Річард міг тільки здогадуватися. Волосся на його тілі зовсім не було, а шкіра була такою блідою, наче він роками не бував на сонці. Час від часу Самюель хапав камінь або палицю і мукав: «М-моє! Дай!», ні до кого не звертаючись, але скоро втрачав інтерес до чергової знахідки і викидав її.

Річард йшов за ним, уважно стежачи і за «провідником», і за лісом. Він тривожився за Келен і злився на себе. Старина Джон, Калтроп, або як його там, вправно провів Річарда. Яким же дурнем він був! Він вляпався в цю історію тому, що хотів повірити, тому, що дуже хотів побачитися з Зеддом. Він же сам попереджав інших, що робити цього не можна. І попався, повідомивши чудовиську відомості, які воно потім повторювало як доказ. Злість на себе і сором мучили його.

«Люди вірять в те, у що хочуть вірити», — так говорив він Келен. Тепер він сам так вчинив, і ось Келен в полоні у відьми. Саме цього вона і боялася, і це сталося через його дурість і безтурботність. Схоже, завжди, коли він втрачає пильність, розплачується вона. «Якщо відьма заподіяла шкоду Келен, — поклявся він собі, — то відьма дізнається, що таке лють Шукача Істини». І він знову докорив собі. Не можна дозволяти люті засліплювати. Якби відьма хотіла вбити Келен, вона зробила б це на місці. Однак, Шота забрала її в землю Агад, навіщо?

Можливо, як сказав цей Самюель, щоб погратися з нею…

Річард постарався прогнати ці думки. Ні, це він потрібен відьмі, а не Келен. Можливо, і Калтроп зник так швидко тому, що відьма злякала його?

Вони досягли знайомої розвилки. Самюель відразу пішов по лівій стежці. Темніло, але він не збавляв крок. Стежка стала круто підніматися вгору, і незабаром вони вийшли з лісу. Річард побачив, що стежка, оточена кам'яними брилами, веде в гори, до загострених засніжених піків.

У місячному світлі Річард розрізнив на снігу дві пари слідів і впізнав сліди Келен. «Значить, жива», — радісно подумав він. Мабуть, Шота не збирається її вбивати. Поки що, в усякому разі. Вони добралися до краю гірських снігів, що лежали товстим вологим шаром, так що йти було важко. Річард зрозумів, що не будь з ним цього Самюеля, який знав перевал, йому довелося б добиратися до мети кілька днів. Холодний вітер дув в проміжках між скелями, несучи білі хмаринки дихання в морозному повітрі. Самюель тремтів від холоду. Річард надів плащ, потім витягнув з мішка, що ніс Самюель, плащ Келен. Самюель запхикав.

— Це плащ красивої леді. Можеш надіти його поки, щоб зігрітися.

Самюель схопив плащ.

— Дай! М-моє!

— Якщо будеш так себе вести, я не дозволю тобі надіти його.

Річард натягнув мотузку і вирвав у нього плащ.

— Будь ласка, — заплакав той, — Самюелю холодно. Можна надіти плащ красивої леді?

Річард повернув плащ. Тепер «супутник» узяв плащ спокійно і накинув на плечі.

Річард, дивлячись на маленьку істоту, відчував, як по шкірі пробігають мурашки. Він дістав шматок коржа з тави і почав їсти на ходу. Самюель жадібними очима дивився через плече, як Річард їсть. Це було нестерпно, він відламав шматочок і дав Самюелю. Той простягнув лапу:

— Дай сюди. М-моє!

Річард відвів руку з хлібом. Жовті очі дивилися на нього благально.

— Будь ласка!

Річард повернув хліб в жадібні лапи Самюеля.

Самюель майже не розмовляв, поки вони брели по снігу. Хліб він проковтнув відразу. Річард розумів, що при першій же можливості «супутник» перегризе йому горло. Цьому хижаку невідоме почутя вдячності.

— Самюель, навіщо Шота тримає тебе?

Він озирнувся на Річарда з дещо спантеличеним виглядом.

— Самюель — супутник.

— А твоя господиня не розсердиться, що ти привів мене до неї?

Самюель видав булькаючий звук, мабуть, засміявся.

— Господиня не боїться Шукача Істини.

Перед світанком, перш ніж спуститися в темний ліс, Самюель показав лапою вниз і усміхнувся:

— Земля Агад. Господиня.

У лісі було жарко і задушливо. Річард зняв плащ і прибрав в мішок, а потім запхав плащ Келен в її мішок. Самюель не заперечував. Він повеселішав і відчув себе впевненіше, повертаючись у свою знайому обстановку. Річард робив вигляд, що знає дорогу. Він не хотів дати «супутнику» зрозуміти, що майже нічого не бачить в темній хащі. Самюель, сам того не знаючи, вів Річарда, як поводир — Сліпого. Він біг підтюпцем, ніби навкруги було світло, а коли повертався, жовті очі світилися, як ліхтарі. Коли промені сонця, яке нарешті зійшло, пробилися в гущавину, Річард зауважив величезні дерева, землю, вкриту мохом, місцями заболочену, і випаровування, що піднімалися над темною стоячою водою. Чиїсь очі стежили за ними з темряви. Глухі звуки лунали в тумані. Він ступав обережно, намагаючись не спіткнутися об переплетене коріння. Місця ці трохи нагадували Похмурі болота, по крайній мірі смерділо так само.

— Далеко ще?

— Вже близько, — посміхнувся Самюель.

Річард натягнув мотузку.

— Пам'ятай, якщо щось не так, ти помреш першим.

Посмішка зникла з безкровних губ «супутника».

Тут і там в бруді Річард бачив ті ж сліди, що і на снігу. Келен проходила тут. Темні постаті слідували за ним, тримаючись в тіні, в заростях чагарника, іноді підвиваючи і повискуючи. Річарда турбувало, чи є тут ще тварюки, схожі на Самюеля або гірші. Були й такі, які переміщалися по верхівках дерев, незримі для них. Як не підбадьорював себе Річард, він відчував, що мимоволі здригається.

Самюель повернув зі стежки біля низького товстого дерева зі звивистими корінням.

— Що ти робиш? — Запитав Річард, ривком змусивши його зупинитися.

— Сторож, — посміхнувся Самюель. Він підняв товсту палицю і, розмахнувшись, кинув її в корені. Коріння витягнулися, захопили палицю і затягли під дерево. Річард почув, як палиця тріснула. Самюель захихикав.

Коли сонце піднялося вище, в Агаденському лісі стало навіть темніше. Мертві гілки спліталися у височині, шлях раз у раз застилало туманом. Іноді Річард навіть не бачив Самюеля. Але він постійно чув, як хтось шкребеться, свистить, цокає, дряпає кігтями землю, а хто — не було видно. Часом повз них проносилися невидимі в тумані тварюки.

Річард пам'ятав слова Келен: вони йшли на смерть. Він постарався не думати про це. Ще вона казала, що ніколи не бачила відьму, тільки чула про неї від інших. Але і цього було достатньо, щоб привести її в жах. Ніхто з тих, хто потрапили сюди не повертався назад. Навіть Чарівник, говорила Келен, не піде в землю Агад. Але все ж вона знала про Шоті з других рук. Може люди просто перебільшують. Він оглянув зловісний ліс. А може, й ні.

Попереду, за густими деревами, виднілося світло, сонячне світло, і чувся шум води. Далі ставало все світліше. І ось вони дійшли до узлісся похмурого лісу. Стежка скінчилася. Самюель радісно захихотів.

Перед ними простягалася велика долина, повна світла і зелені, оточена величезними загостреними горами. Серед золотистих лугів стояли в пишному осінньому вбранні дуби, буки, клени. Кордон лісу і долини нагадував кордон ночі і дня. Зі скель з ревом кидався вниз гірський потік, розбиваючись на кілька струмків. Звідти долітали бризки, освіжаючі лице.

Самюель показав вниз, на долину.

— Господиня.

Річард кивнув і змусив його йти далі. Вони знову пішли але по стежці, ледь помітній серед густого чагарнику, витких рослин, валунів, оброслих папороттю. Без допомоги провідника Річард не зміг би знайти дорогу. У міру того як вони спускалися все нижче, перед ними відкривалася панорама прекрасної долини: дерева і пагорби, що здавалися зовсім маленькими, річки, які звивалися серед полів, ясне блакитне небо.

А посеред долини, оточений чудовими деревами, стояв прекрасний палац, що вражав розкішшю і вишуканістю. Прикрашені тонкими шпилями вежі, між вежами — витончені мостики, маленькі башточки, оточені гвинтовими сходами. Легкий вітерець колихав різнокольорові прапори і вимпели на шпилях. Здавалося, ніби вся ця дивна споруда підноситься вгору, до неба.

З хвилину Річард стояв розкривши рот, не вірячи власним очам. Він любив свій рідний Хартленд, але там він не зустрічав нічого подібного. Перед ним було найкрасивіше місце з усіх, що він коли-небудь бачив. Він і уявити не міг, що буває на світі така краса.

Вони продовжували спускатися. Вниз вели тисячі сходинок, вибитих в камені, які повторювали петляння звивистої стежки. Самюель стрибав по них так, наче робив це вже сотні разів. Він явно був у захваті від того, що знову вдома, під захистом господині.

Внизу, в сонячній долині, дорога йшла через залиті сонцем галявини і лісисті пагорби. Самюель стрибав і скакав, радіючи на свій дивний лад, хихикаючи про себе. Річард знову натягнув мотузку, щоб нагадати, в чиїх руках інший її кінець.

Вони перетнули долину і пішли вздовж чистого потоку, наближаючись до палацу. Дерева тут росли частіше, відкидаючи густу тінь на поля і на дорогу. Річард зі своїм провідником поступово піднімалися в гору, і дерева тут були схожі на військо, яке охороняє і захищає палац з всіх сторін. Крізь гілки попереду виднілися шпилі палацових веж. Вони вступили під тінисту арку лісу.

Річард почув дзюрчання води, що бігла по оброслому мохом камінню. Промені сонця насилу пробивалися в ці затишні місця. Приємно пахло травою і листям.

Самюель витягнув лапу, вказуючи кудись, і Річард подивився в ту сторону. Посеред затишної галявини він побачив великий камінь. З центру його бив ключ, і вода, стікаючи по боках, вливалася в струмок, текучи серед зеленого від моху каміння. У грі сонячного світла і тіні він побачив, що на камені сидить, опустивши руку в чисту воду, жінка зі світло-каштановим волоссям у білій сукні. Навіть зі спини вона здалася йому чомусь знайомою.

— Господиня, — сказав Самюель, подивившись на нього тьмяним очима. Потім показав кудись убік від дороги, ближче до того місця, де вони стояли.

— Красива леді.

Річард побачив Келен, яка стояла наче нежива. Щось з нею було не так. Щось ворушилося на її тілі. Самюель повернувся до Річарда, вказуючи на мотузку довгим сірим оком.

— Шукач обіцяв, — пробурчав він.

Річард розв'язав мотузку, зняв з плечей «супутника» мішок Келен і поклав на землю. Самюель скривив безкровні губи, зашипів і раптом шмигнув у тінь, сів навпочіпки і став чекати.

Річард, проковтнувши клубок у горлі, попрямував до Келен. Йому було недобре. Здригнувшись, він побачив, ЩО ворушилося на ній.

Це були змії.

Її тіло покривали повзучі рептилії. Всі вони, наскільки він знав, були отруйними. Великі й товсті змії звивалися навколо її ніг, одна здавлювала їй талію, інші обвивали руки. Маленькі змії вилися серед її волосся, обвивали шию, повзали по сорочці, просовуючи голови між гудзиками. Уривчасто дихаючи, з важко стукаючим серцем, підійшов він до неї. Сльози текли по обличчю Келен, вона не сміла поворухнутися.

— Не бійся, — тихо сказав Ричард, — я врятую тебе від них.

— Ні! — Прошепотіла, вона, дивлячись на нього очима, розширеними від жаху. — Якщо ти до них доторкнешся, або якщо я поворухнусь, вони вжалять мене.

— Все буде добре, — спробував він заспокоїти її. — Я звільню тебе.

— Річард, — благально зашепотіла вона, — я загинула. Залиш мене. Тікай звідси.

Він відчув себе так, немов чиясь невидима рука здавила його горло. В її очах Річард бачив, як вона намагається впоратися з жахом. Він постарався виглядати спокійним, щоб допомогти їй.

— Я не покину тебе, — видихнув він.

— Будь ласка, Річард, — відповіла Келен хрипким шепотом, — заради мене, втікай, поки не пізно.

Тонка отруйна гадюка, що заповзла в її волосся, звісила голову до її лиця, висунувши червоне жало. Келен закрила очі, і ще одна сльоза покотилася по щоці. Змія ковзнула по її щоці до ключиці. Потім зникла під сорочкою. Келен ледве чутно схлипнула.

— Я помру. Ти не зможеш мене врятувати. Будь ласка, рятуйся сам, Річард. Тікай, поки ще є можливість.

Річард боявся, що вона навмисне ворухнеться, щоб змії вжалили її, щоби він зміг врятуватися, втративши причину залишатися тут. Треба переконати її, що так буде тільки гірше.

— Ні. Адже я прийшов, щоб дізнатися, де шкатулка, і не піду, поки не дізнаюсь. Стій поки тихо.

Келен відкрила очі, зі страхом думаючи про змію під сорочкою. Вона закусила губу, обличчя її зморщилося. Річард відчув, що в роті у нього пересохло.

— Келен, тримайся, постарайся думати про щось інше.

У люті попрямував він до жінки, що сиділа на камені спиною до нього. У нього було відчуття, що меч оголювати поки не треба, але він не міг і не хотів стримувати лють при вигляді того, що вона зробила з Келен. Він зціпив зуби від гніву.

Коли Річард підійшов до жінки, вона встала, обережно повернулася до нього і знайомим голосом назвала його по імені.

Річард побачив її обличчя, таке ж знайоме, як і голос, і серце його обірвалося.

31

Це була його мати. Річард застиг, як громом уражений. Він відчув, що лють вляглася: неможливо було поєднати образ матері і криваві наміри.

— Річард, — посміхнулася вона, немов хотіла сказати, як любила його і сумувала за ним.

Розум його скаламутився, він ніяк не міг зрозуміти, що відбувається, чи вірити своєму знанню чи своїм очам. Цього не може бути, просто не може бути!

— Мама? — Перепитав він пошепки.

Її руки, такі рідні, обіймали його, і сльози з'явилися у нього на очах.

— О Річард! — Сказала вона лагідно. — Як мені було погано без тебе!. — Вона погладила його по волоссю. — Як я сумувала за тобою!

Відчуваючи, що нетвердо стоїть на ногах, Річард намагався оволодіти собою, намагався не забути про Келен. Не можна кинути її, не можна ще раз дати себе обдурити. Це не його мати, це ж Шота, відьма! Але раптом він все-таки помиляється?

— Річард, навіщо ти прийшов до мене?

Він поклав їй руки на плечі і м'яко відсторонив її. Її руки торкнулися його талії, і знову він відчув у цьому дотику знайому ніжність. «Це не мати, — знову нагадав він собі. — Це відьма. Відьма, яка знає, де остання шкатулка Одена. І він, Річард, повинен дізнатися це у неї. Але чому вона так поводиться? Може, він все ж помилився? Може, це не відьма? Чи можливо таке? «Його палець торкнувся знайомого маленького шраму над лівою бровою. Це він був тому виною. Річард грався з Майклом в поєдинок, вони билися на дерев'яних мечах. І коли він зістрибнув з ліжка, кинувшись як божевільний на старшого брата, у двері ввійшла мама. Меч потрапив їй по обличчю. Почувши її крик, Річард злякався…

Навіть ремінь, яким задав йому тоді батько, заподіяв Річарду менше болю, ніж думка про те, що він зробив. Батько тоді відправив його спати без вечері. Вночі мати прийшла до нього посидіти на його ліжку. Річард плакав, а вона гладила його по голові і втішала. Він сів на ліжку і запитав, чи дуже їй боляче. Мама посміхнулася і сказала…

— Не так боляче, як тобі через це, — прошепотіла раптом жінка, яка стояла поруч з ним.

Очі Річарда розширилися, руки немов набухли.

— Звідки ти…

— Річард! — Почув він раптом застережливий голос у себе за спиною. — Відійди від неї! — Це був голос Зедда.

Руки матері торкнулися його лиця. Не звертаючи на це уваги, Річард озирнувся на дорогу і побачив Зедда. У всякому разі, він бачив, що це Зедд. Але ж він зараз побачив свою матір.

— Річард, — знову почув він голос Чарівника, — зроби, як я сказав. Відійди від неї, швидше.

— Будь ласка, Річард, не залишай мене, — сказала мати. — Хіба ти не впізнав мене?

Він повернувся і подивився в її ласкаві очі.

— Впізнав. Ти — Шота.

Він взяв її за руки, прибрав ці руки, які обхопили його за талію, і відступив.

Вона раптом повернулася до Чарівника і клацнула пальцями. Пролунав оглушливий тріск, і синя блискавка, що вирвалася з її пальців, полетіла до того місця, де стояв Зедд. В руках у Чарівника миттєво виріс щит, блискучий, немов скло, здатне відображати вогонь. Блискавка Шоти з грюкотом вдарилася об щит і була відкинута ним, після чого потрапила в великий дуб, розколовши могутній стовбур дощенту. Земля затремтіла.

А Зедд вже підняв руку. Чарівний вогонь вирвався з його пальців і з лютим виттям кинувся вперед.

— Ні! — Закричав Річард. Він не міг допустити цього! Шота була єдиною надією знайти шкатулку, єдиною можливістю зупинити Рала!

Вогненна куля, розростаючись, летіла прямо до Шоти. Вона стояла нерухомо.

— Ні! — Річард, вихопивши меч, заступив її. Він схопив однією рукою руків'я, а іншою — вістря, тримаючи меч перед собою як щит. Річард відчув, як чарівна сила проходить крізь нього, наповнюючи його своєю люттю: рев чарівного вогню оглушив його. Річард відвернувся, закрив очі, стиснув зуби, у нього перехопило подих. Йому здалося, що зараз він помре. Але вибору не залишалося. Ця відьма — їх єдина можливість, не можна допустити, щоб вона загинула.

Силою удару його віднесло на крок назад, він відчув страшний жар. Навіть щільно закривши очі, він бачив світло. Чарівний вогонь з лютим ревом охопив його меч.

І раптом настала тиша. Річард відкрив очі. Чарівний вогонь зник, але Зедд не втрачав часу. Він жбурнув у відьму жменю іскристого магічного пилу. Річард побачив, що і відьма кинула жменю магічного пилу в Зедда. Цей пил світився, як крижані кристали, і при зіткненні з пилюкою, кинутою Зеддом, втрачав іскристий блиск, пил Шоти обсипав Зедда.

Зедд застиг з піднятою рукою.

— Зедд!

Відповіді не було. Річард повернувся до відьми. Вона вже не нагадувала його матір. Шота була в легкому вбранні, що розвівалося на легкому вітрі. Волосся її, густе та довге, були золотисто-рудим, у неї була прекрасна гладка шкіра. На нього дивилися ясні мигдалеподібні очі. Шота була так само прекрасна, як палац позаду неї і як долина, в якій стояв палац. Якби не лють, він міг би втратити голову, дивлячись на неї.

— Мій герой, — сказала Шота, і голос її вже не був голосом матері, але все одно звучав чисто і мелодійно. Вона несміливо посміхнулася повними губами. — Це було ні до чого, але важливий намір. Мені це дуже сподобалося.

«Цікаво, хто ж це, — думав Річард, — чергове марення або справжня Шота?» Річард був розлючений. Він занадто сильно відчував гнів, що йде від меча, але вирішив все ж тримати зброю напоготові.

Усмішка її стала ширшою.

— Це твій наряд? — Запитала вона, піддражнюючи, — чи ти носиш його лише тимчасово, поки не досягнеш свого?

— А чого хочеш домогтися ти, показавши мені той, як зараз носиш на собі?

Вона підняла брови.

— Тільки зробити тобі приємне, Річард.

— За допомогою обману?

— Ні. Це не обман. Це образ, в якому я зазвичай буваю. Це сьогодення.

Річард, не відповідаючи, вказав мечем на дорогу.

— А що ти зробила з Зеддом?

Вона знизала плечима і усміхнулася злегка насмішкувато.

— Просто позбавила його можливості заподіяти мені шкоди. З ним поки що все в порядку. — Мигдалеподібні очі блиснули. — Я зможу вбити його пізніше, коли ми з тобою поговоримо.

— А що з Келен? — Він міцніше стиснув рукоять меча.

Шота глянула на Келен, яка стояла, не рухаючись, стежачи за кожним рухом Шоти. Річард бачив, що Келен боїться цю жінку більше, ніж змій. Шота насупилася було, але потім знову кокетливо посміхнулася, поглянувши на Річарда.

— Вона дуже небезпечна жінка. — В очах Шоти читалася давня мудрість, яка погано поєднувалися з її удаваною молодістю.

— Більш небезпечна, ніж навіть вона сама може припустити. — Шота спритно вхопила край свого піднятого наряду і осмикнула його, створивши враження, що вітру немає. — Я зробила це, щоб знешкодити її. Якщо вона спробує поворухнутися, змії вкусять її, якщо ні — ні. — Шота на мить замислилася. — Її я теж уб'ю пізніше. — Голос її звучав дуже приємно, контрастуючи зі змістом самих слів.

Річард уявив собі, як він відсікає мечем голову відьми. Його охопила лють. Він зосередився на цьому образі, сподіваючись, що і Шота побачить те ж саме. Потім придушив гнів, але тільки злегка, готовий знову дати йому хід.

— А як зі мною? Ти мене боїшся?

Шота тихенько засміялася.

— Шукача Істини? Ні, мабуть.

Річард вже ледь стримувався.

— А може, слід було б?

— Можливо… в звичайний час. Але зараз час незвичайний. Інакше б ти сюди не прийшов. Хіба ти прийшов вбити мене? Адже ти мене врятував. — Вона подивилася на Річарда так, наче хотіла сказати, що соромно задавати дурні питання. Потім раптом обійшла навколо нього. Він повертався всім тілом в ту ж сторону, що і вона, стежачи, щоб меч завжди був між ними. Але, здається, це її не турбувало.

— В такий час, як зараз, з'являється потреба в дивних союзах. Тільки сильні мають достатньо мудрості, щоб визнати це. — Шота замовкла, зупинилася і оцінююче подивилася на нього. — Мій герой. Я не пригадаю, коли останній раз комусь приходило в голову рятувати мене. — Вона нахилилася до нього. — Воістину, це було дуже галантно.

Річарда злила її невимушеність, і в той же час він відчував її дивну привабливість.

— Не тіш себе ілюзією, — відповів він, — у мене були на те причини. — Він знав, що Шота не може бути для нього привабливою. Вона сама сказала, що збирається вбити двох його кращих друзів, і вже по тому, як вона обійшлася з Келен, було видно, що це не порожні погрози. Гірше того, хоча він оголив меч, наповнився люттю, він все ж відчував на собі чари Шоти. У нього було таке відчуття, ніби він занурюється у воду, і, на його подив, відчуття це не було неприємним.

Шота знову посміхнулася йому.

— Я говорила вже, що тільки у сильних достатньо мудрості для потрібних союзів. Чарівник недостатньо мудрий, він намагався вбити мене. І в неї немає достатньої мудрості, їй теж хотілося цього. Вона сама не хотіла сюди прийти. Тільки у тебе вистачило мудрості, щоб зрозуміти необхідність нашого союзу.

Річард зробив зусилля, щоб лють його не зникла.

— Я не можу укладати союз з тими, хто хоче вбити моїх друзів.

— Навіть якщо вони першими намагалися вбити мене? Хіба я не маю права на самозахист? Невже я повинна дозволити вбити себе тільки тому, що цього хочуть твої друзі? Річард, — додала вона, посміхаючись і хмурячись, — подумай про це і подивися на це моїми очима.

Річард подумав над її словами, але нічого не сказав. Шота обняла його за талію.

— Але ти поводився як лицар. Ти зробив дуже рідкісний вчинок: ризикнув життям заради мене, заради відьми. Це не можна залишити без нагороди. Ти заробив одне бажання. Просто назви зараз все, що захочеш, і це здійсниться. — Вона змахнула в повітрі вільною рукою. — Все, що бажаєш, по моєму слову.

Річард відкрив було рот, але вона обережно приклала пальця до його губ.

— Не зіпсуй моєї думки про себе необдуманою відповіддю. Не витрать бажання даремно. Ти ж можеш отримати все, що захочеш. Це повинно бути важливе бажання, можливо навіть, найважливіше бажання в твоєму житті. Поспішність може бути подібною до смерті.

Річард знову відчув гнів, незважаючи на дивну чарівність цієї жінки.

— Тут нема про що думати. Я хочу, щоб ти не вбивала моїх друзів. Вони повинні піти звідси живими і неушкодженими.

— Боюся, це ускладнить справу, — зітхнула Шота.

— А, так твоє слово нічого не значить?

Вона подивилася на нього докірливо, і тон її став трохи більш різким:

— Моє слово означає дуже багато. Я просто попереджаю, що це ускладнить справу. Ти ж прийшов сюди за відповіддю на одне важливе питання. Тобі достатньо лише попросити, і я виконаю твоє прохання. Хіба цього ти хочеш? Запитай себе, чи немає у тебе більш важливого бажання. Подумай, скільки людей загине, якщо ти не зможеш виконати свій обов'язок. — Вона знову обняла його і чарівно посміхнулася. — Річард, твій меч збиває тебе. Його чарівна сила заважає тобі думати. Прибери його і подумай знову. Якщо ти мудрий, ти прислухаєшся до моєї поради. В ній є смисл.

Річард роздратовано сунув меч у піхви, бажаючи показати, що він не перемінить рішення. Він озирнувся й подивився на Зедда, скам'янілого на дорозі, потім на Келен, по тілі якої звивалися змії. Коли їхні очі зустрілися, Річард здригнувся від болю за неї. В очах Келен прочитав він її бажання: вона хотіла, щоб Річард запитав про скриньку. Річард відвернувся, не в силах бачити її муки.

— Я прибрав меч, Шота, і це нічого не змінило. Ти ж все одно даси відповідь на моє запитання. Адже й твоє життя залежить від того, чи буду я знати відповідь. Так що я не витрачаю дарма свого бажання. Чи можу я погубити життя друзів заради того, щоб отримати відповідь, яку ти сама збираєшся мені дати? Що ж, виконуй свою обіцянку!

Шота глянула на нього, і в погляді її він знову побачив древню мудрість.

— Дорогий Річард, — сказала вона тихо, — Шукачу Істини потрібен гнів. Але ти не повинен дозволяти, щоб гнів позбавляв тебе мудрості. Не намагайся судити поспішно про справи, які ти не до кінця розумієш. Не всі справи такі, якими здаються. Іноді те, що тобі не подобається, рятує тебе.

Вона знову торкнулася рукою його обличчя, знову нагадавши матір. Її ласка заспокоювала, викликаючи чомусь печаль. Зараз він відчув, що вже не так побоюється її.

— Будь ласка, Шота, — прошепотів він, — я вже назвав своє бажання. Виконай його!

— Ти побажав, милий Річард, а я виконала, — відповіла вона сумним голосом.

Він подивився на Келен. Змії, як і раніше залишилися на її тілі.

— Шота, ти обіцяла!

— Я обіцяла, що не вб'ю її, і що вона зможе піти. Коли ти підеш, вона зможе піти разом з тобою. Але вона все ще небезпечна для мене. Поки вона тут, змії не заподіють їй шкоди.

— Ти сказала, що Келен збиралася вбити тебе? Це неправда. Вона привела мене сюди, щоб попросити у тебе допомоги. І хоча вона не збиралася заподіяти тобі зла, ти негарно з нею обійшлася і мала намір убити її!

— Річард, адже ти прийшов сюди, думаючи, що я зла, чи не так? Ти нічого не знав про мене, але все ж готовий був завдати мені шкоди, грунтуючись тільки на упередженні, на тому, що чув від інших. — Голос її не був злим. — Так кажуть люди заздрісні або ті, хто боїться мене. Людям тепер кажуть, що не треба користуватися вогнем, що вогонь — це зло. Але хіба це правда? Також кажуть, що люди помирають через зле чаклунства старого Чарівника. Хіба це правда? Деякі з людей Тіни говорили, що ти приніс смерть в їх село. Хіба це стало правдою від того, що дурні кажуть це?

— Ким треба бути, щоб прийняти вигляд моєї покійної матері? — Запитав він з гіркотою.

Шота подивилася на нього з щирим жалем.

— Ти любив свою матір?

— Звичайно.

— Але хіба є дар, більш прекрасний, ніж повернення нам того, що ми любили в минулому? Хіба ти не був радий знову її побачити? Хіба я зажадала від тебе чогось взамін? На мить я подарувала тобі щось прекрасне і чисте, воскресивши твою любов до матері і її любов до тебе, причому ти навіть не знаєш, чим це було для мене. По-твоєму, і це зло? І в подяку ти хочеш відсікти мені голову мечем?

Річард відчув клубок у горлі і промовчав. Несподівано йому стало соромно.

— Отже, твоя душа отруєна словами інших людей та їх страхами? Я хочу, щоб мене судили тільки за моїми справами, а не по тому, що про мене говорять. Річард, не будь одним з цього легіону дурнів.

Річард застиг в здивуванні, почувши зараз від неї свої власні думки.

— Поглянь навколо, Річард! — Шота показала рукою на долину. — Хіба тут є щось зле і потворне?

— Це найкрасивіше місце, яке я бачив у житті, — тихо відповів Річард. — Але це нічого не доводить. А що ти скажеш ось про це? — Він показав на похмурий ліс, що оточував долину.

— Це мої кріпосні стіни, — сказала Шота гордо. — Адже я повинна захистити себе від дурнів, які можуть заподіяти мені зло.

Нарешті Річард задав найнеприємніше питання:

— А що ти скажеш про нього? — Він подивився в ту сторону, де в тіні сидів Самюель, дивлячись на них палаючими жовтими очима.

Шота простежила за його поглядом і промовила з жалем:

— Самюель, іди сюди.

Неприємна істота, прослизнувши по траві, опинилася поруч з господинею і притиснулася до неї з дивним бурчанням, безвідривно дивлячись на меч.

Шота тепло, підбадьорливо посміхнулася Річарду.

— Прийшов час вас познайомити. Річард, дозволь представити тобі твого попередника, колишнього Шукача Істини.

Річард, заціпенівши, втупився на «супутника».

— М-мій м-меч! Віддай! — Знову простягнув руку Самюель. Шота застережливо окрикнула його, і той відсмикнув руку, продовжуючи жалібно бубоніти: — Мій меч…

— Чому він став таким? — Обережно запитав Річард, побоюючись почути відповідь.

— Хіба ти не знаєш? — Шота здивовано подивилася на нього. — Це чари. Чарівник тебе про це не попереджав?

Річард похитав головою, не в силах що-небудь сказати.

— Я пропоную поговорити з ним.

— Ти хочеш сказати, що за допомогою чар можна те ж саме зробити зі мною? — Насилу вичавив Річард.

— Прости, Річард, я не можу тобі відповісти. — Шота важко зітхнула. — Одне з моїх обдарувань — передбачати хід подій, дізнаватися те, що приховано часом. Але тут йдеться про чари над чарами, і таких речей я передбачити не можу. Такого дару в мене немає. Щодо Самюеля, він був останнім Шукачем. Він прийшов сюди багато років тому, відчайдушно благаючи про допомогу. Але я нічого не могла зробити для нього, я могла тільки пожаліти його. Потім раптом одного разу прийшов сюди старий Чарівник і забрав цей меч. — Вона спохмурніла. — Це була дуже неприємна історія для нас обох. Боюся, що я не дуже високої думки про старого Чарівника. — Голос її знову став м'яким. — А Самюель досі думає, що Меч Істини належить йому. Але я-то знаю правду. Чарівники в усі часи були охоронцями цього меча з його магічними властивостями і тільки позичали його на деякий час Шукачам Істини.

Річард згадав, як Зедд говорив йому, що останній невдалий Шукач був зачарований відьмою, і тоді Зедду довелося прийти і забрати меч. Так ось хто цей Шукач і ця відьма! Келен помилилася: по крайній мірі один Чарівник зважився побувати в землі Агад.

— Може, справа в тому, — зауважив Річард, — що він не був справжнім Шукачем Істини?

Шота занепокоєно насупилася.

— Може бути. Цього я не знаю.

— Так і є, — пошепки сказав він. — Інакше Зедд попередив би мене, він мій друг.

Вона подивилася на нього серйозно.

— Річард, зараз на карту поставлено те, що куди більш важливо, ніж просто дружба. Зедд про це знає, і ти теж. І тобі доведеться все-таки вибрати те, що важливіше його життя.

Річард озирнувся на Зедда. Як хотілося йому зараз поговорити зі старим Чарівником, як він потребував зараз його допомоги! Невже це правда, невже йому треба буде вибирати між шкатулкою і життям Зедда?

— Шота, ти обіцяла звільнити його.

Шота пильно подивилася на нього.

— Прости, Річард, — сказала вона і зробила рух рукою в бік Зедда. Той затремтів в повітрі, потім зник. — Це була лише маленька хитрість, обман, а не справжній Зедд.

Річард відчув, що йому слід було б розлютитися, але цього не відбулося. Він відчував лише розчарування від цього обману і жаль, що його друга немає з ним. Потім він раптом відчув крижаний страх.

— А Келен — справжня? Чи ти вже вбила її і тепер просто обманюєш мене новими фокусами?

Шота глибоко зітхнула.

— Боюсь, ти помиляєшся. Вона — реальність, в цьому-то і проблема.

Шота взяла його за руку і підвела до Келен. Самюель побіг за ними. Він неспокійно озирався на всі боки, довгі передні лапи майже діставали до землі, хоча він і стояв вертикально.

Шота задумливо глянула на Келен, немов вирішуючи завдання. Незважаючи на всі її слова про допомогу і союз, Келен як і раніше була в страху. І стежила вона не стільки за зміями, скільки за Шотою, як звірина, що потрапила в пастку, дивиться не наближення ловця.

— Річард, — звернулася до нього Шота, — ти міг би вбити її, якщо повинен був би це зробити? Міг би вбити її, якщо б вона стояла на твоєму шляху до мети, якщо б через неї загинули інші? Скажи мені правду!

Незважаючи на довірчий тон Шоти слова ці немов обпекли його. Він глянув в очі Келен, які розширилися від страху, потім перевів погляд на Шоту.

— Вона моя провідниця, вона потрібна мені, — відповів він перше, що прийшло в голову.

Шота допитливо подивилася на нього.

— Це не відповідь на питання, Шукач.

Річард нічого не сказав, намагаючись не видати себе навіть поглядом.

Шота посміхнулася з жалем.

— Я так і думала. Ось чому ти помилився у виборі бажання.

— Ніякої помилки я не зробив. Поступи я інакше, ти б вбила її.

— Так, убила б, — похмуро сказала Шота. — Образ Зедда був навіяний тобі як випробування. Ти пройшов випробування і отримав нагороду. Але я подарувала тобі бажання не заради того, щоб ти отримав, що хочеш, а заради того, щоб позбавити від важкої і неприємної справи, на яку в тебе самого не вистачило б духу. Це було твоє друге випробування, і його, любий мій, ти не витримав. Тепер я повинна виконати твоє бажання. А твоя помилка в тому, що ти не дозволив мені вбити її заради тебе.

— Ти з глузду з'їхала! Спочатку ти запевняєш мене в тому, що ти не зла і що я повинен судити про тебе по твоїх вчинках. А тепер показуєш, хто ти є, коли кажеш, що я, мовляв, помилився, не дозволивши тобі вбити Келен. І через що?.. Через якусь уявну загрозу… Вона зовсім не загрожувала тобі, і не збиралася. У неї тільки одна мета: зупинити Дарка Рала. Так само, як у мене. Так само, можливо, як і у тебе!

Шота терпляче вислухала його. Її погляд знову був немов спрямований у вічність.

— Хіба ти не слухав, коли я говорила, що не всі дії такі, якими здаються, що деякі можуть бути рятівні для тебе, хоча сам ти цього не бачиш? Ти як і раніше судиш необачно, не знаючи всього.

— Келен — мій друг. Тільки це має для мене значення.

Вона знову зітхнула, як терпляча вчителька, що навчає нетямущу дитину.

— Послухай, Річард. Даркен Рал ввів у гру шкатулки Одена. Якщо він доб'ється свого, то вже ніхто в світі не зможе його зупинити — ніколи. Загине безліч людей, в тому числі ти і я. У моїх власних інтересах допомогти тобі, тому що тільки у тебе є можливість його зупинити. Я не знаю, як і звідки, але є. Це не означає, що ти обов'язково доб'єшся перемоги, але така можливість, нехай і невелика, є тільки в тебе. Знай також, що є сили, здатні перешкодити тобі перш, ніж ти дійдеш до кінця. У старого Чарівника немає влади впоратися з Ралом Даркеном. Ось чому він віддав тобі цей меч. Немає влади впоратися з цим злом і в мене. Але я в силах допомогти тобі. Цього я і хочу. Адже так я допомагаю і самій собі. Я не хочу гинути. А якщо Рал переможе, я загину.

— Все це я знаю. Тому я і сказав, що ти відповіси на моє питання і що моє бажання тут не потрібне.

— Але я знаю й інше, Річард, чого не знаєш ти.

Її прекрасні очі глянули на нього з болем і сумом. Він побачив у них те ж світло, що і в очах Келен, світло розуму. Він відчув, що їй дійсно потрібно допомогти йому. Він раптом відчув, що боїться дізнатися те, що вона знала. Адже це явно не придумано навмисне, щоб пошкодити йому, а швидше за все правда. Річард зауважив, що Самюель дивиться на його меч, і відчув, як опуклі букви слова ІСТИНА до болю вдавилася в його долоню.

— Шота, що таке ти знаєш?

— Почнемо з простішого. Ти пам'ятаєш, як відвів мечем чарівний вогонь? Запам'ятай цей прийом. Випробування це я дала тобі не дарма. Зедд направить одного разу свій чарівний вогонь на тебе. Тільки того разу це буде насправді. Завіса часу не відкриває, чим це скінчиться. Можна тільки сказати, що в тебе є шанс вистояти.

Річард дивився на неї широко розплющеними очима.

— Це не може бути правдою…

Шота перебила його.

— Правда, така сама, як ікло, дане тобі батьком, щоб впізнати власника Книги. Але я не знаю, хто цей власник. — Вона кинула на нього пронизливий погляд. — Ти сам повинен будеш знайти його.

Річард насилу перевів подих, щоб задати наступне питання:

— Якщо це — найпростіше, то що тоді складне?

Шота перевела погляд з нього на Келен, на тілі якої як і раніше звивалися змії.

— Я не знаю, хто вона і чому вона для мене небезпечна.

Шота знову повернулася до нього.

— Ясно, що ти цього не знаєш, інакше навряд чи зважився би йти з нею. Келен володіє чарівною силою.

— Це-то я знаю, — обережно промовив він.

— Річард, — сказала Шота, з зусиллям, мабуть, підбираючи слова, — я відьма, а яка — я вже говорила. Одна з моїх особливостей — уміння заглянути в майбутнє. Це одна з причин, по якій дурні мене бояться. — Вона заглянула йому прямо в очі, так що він відчув себе ніяково. — Прошу тебе, Річард, не будь одним з них. Не треба боятися мене тому лише, що я бачу дещо, але не маю над ними влади. Адже якщо я знаю щось про майбутні події, це ще не означає, що мені все це самій дуже подобається. Тільки своїми діями в сьогоденні ми можемо вплинути на те, що має статися. Будь достатньо мудрий, щоб використати знання правди у своїх інтересах.

— Яку ж правду бачиш ти в Келен? — Пошепки запитав він.

Погляд її ніби обпалив, голос став різким і разючим, як клинок:

— Якщо не вбити Келен, вона застосує проти тебе даровану їй силу. В цьому не доводиться сумніватися. Твій меч може захистити тебе від чарівного вогню, але не від її дотику.

Річард відчув, що йому стало дуже боляче, ніби його вразили клинком в груди.

— Ні! — Вигукнула Келен. Вони обидва подивилися на неї. При словах відьми обличчя її зморщилося від болю. — Ні, Шота, клянусь, я не зроблю з ним цього.

Сльози покотилися по її щоках. Шота простягнула руку, не торкаючись змій, і ласкаво погладила її по обличчю.

— Якщо ти залишишся в живих, дитя моє, я боюся, ти це зробиш. — Вона стерла сльозу зі щоки Келен. — Одного разу ти вже була готова до цього. — Шота говорила з несподіваним співчуттям. — Ти була на волосок від цього. Адже це правда. Скажи йому сама, що це правда.

Келен розгублено подивилася на Річарда. Він заглянув у її глибокі зелені очі і згадав, як три рази торкалася вона його, коли він тримав меч, і як він здригався від цього дотику, що було попередженням. Тоді, у людей Тіни, коли з'явилися тіні, це попередження було таким сильним, що він мало не вдарив її мечем, перш ніж вона б встигла зреагувати. Келен спохмурніла і відвела погляд, намагаючись не дивитися на нього. Вона закусила губу і тихо застогнала.

— Чи правда це? — Пошепки запитав Річард, якому важко стало дихати. — Чи була ти на волосок від того, щоб застосувати свою чарівну силу проти мене, як каже Шота?

Келен, чиє обличчя стало, здається, ще блідіше, ніж було, знову застогнала, на цей раз голосно, як від сильного болю. Вона закрила очі, і немов приглушене ридання вирвалося з її грудей.

— Прошу тебе, Шота, убий мене. Ти повинна це зробити. Я присягнулася захищати Річарда і зупинити Даркена Рала. Прошу тебе, — повторювала вона крізь сльози. — Інакше не можна. Ти повинна це зробити.

— Не можу, — тихо сказала Шота. — Я повинна виконати одне бажання. Дуже дурне бажання.

Річард не міг дивитися, як мучиться Келен, благаючи вбити її. Клубок в горлі, здавалося, ось-ось задушить його.

А Келен раптом закричала і підняла руки вгору, щоб змії почали жалити її. Річард кинувся до неї, але змії зникли. Келен втупилася на свої руки, більше не бачачи на них ніяких змій.

— Я шкодую, Келен. Якби я дозволила їм вкусити тебе, я б порушила свою обіцянку.

Келен впала на коліна, ридаючи, зарившись обличчям у траву, пальці її рили землю.

— Прости, Річард, — плакала вона, хапаючись руками за траву і за його ноги. — Я прошу тебе, я дала обітницю захищати тебе. Так багато людей вже загинуло. Візьми свій меч, убий мене, прошу тебе!

— Келен… я не можу… — Більше він не вимовив ні слова.

— Річард, — сказала Шота, сама ледве не в плачу, — якщо вона залишиться в живих, то, перш ніж Рал відкриє шкатулки, вона направить свою чарівну силу проти тебе. В цьому немає ніякого сумніву, і цього не зміниш. Я виконала твоє бажання, і я не можу вбити її. Ти повинен зробити це сам.

— Ні! — Крикнув він.

Келен знову закричала, наче від болю і вихопила свій ніж.

Побачивши, що вона хоче вразити саме себе, Річард схопив її за руку.

— Прошу тебе, Річард, — плакала вона, впавши йому на груди, — ти ж не розумієш. Я повинна це зробити. Якщо я залишуся жити, на мені буде лежати вина за всі справи Рала, за все, що трапиться потім.

Річард, тримаючи її за руки, заклав їх за її спину так, щоб вона не могла пустити ніж в хід. Він зло подивився на Шоту, яка стояла і спостерігала за ними. Чи можливо те, що вона говорить? Він уже шкодував, що не послухався Келен і взагалі прийшов сюди. Він злегка відпустив її руку, коли відчув, що їй боляче. Його думки плуталися. Чи варто їй дозволити вбити себе? Рука його тремтіла.

— Будь ласка, Річард, — крізь сльози сказала Шота. — Ти можеш ненавидіти мене за те, що я така, як є, але тільки не за те, що я сказала тобі правду.

— Правду таку, якою ти її бачиш, Шота. Але, можливо, не таку, якою вона буде насправді.

Вона сумно кивнула.

— Остання шкатулка Одена — у королеви Мілени. — Вона говорила ледь чутно. — Але пам'ятай: володіти нею королеві недовго. Якщо хочеш повірити в правду, як я її бачу. — Вона повернулася до «супутника».

— Самюель, виведи їх звідси. Не бери нічого з їхнього майна. Я буду дуже незадоволена, якщо ти зробиш це. Це стосується і Меча Істини.

Не дивлячись на Річарда, Шота повернулася і пішла по дорозі, але, він встиг помітити сльозу на її щоці. Вона зупинилася на півдорозі і забарилася. Річард бачив, що вона підняла голову, але не обернулася.

— Коли все це скінчиться… — Їй важко було говорити від сильного хвилювання, — і якщо станеться, що ти переможеш… більше ніколи не приходь сюди. Якщо прийдеш… я вб'ю тебе. — І Шота поспішила до свого палацу.

— Шота, прости, — сказав він хрипко.

Вона не зупинилася, не обернулася, а пішла далі.

32

Звернувши за кут, Речел ледь не наступила на ногу чоловікові в сріблястому балахоні, так тихо він ступав. Вона підняла голову і побачила його лице.

— Джіллер! Як ти мене налякав!

— Пробач, Речел, я не хотів лякати тебе. — Він озирнувся, чи немає кого в коридорі, потім нахилився до неї. — А ти що тут робиш?

— Послали по справах, — відповіла вона, глибоко зітхнувши. — Принцеса Віолетта веліла мені сходити на кухню і насварити кухарів за обід, а потім я повинна піти до прачок і сказати їм, що вона знайшла на своїх сукнях плями від соусу, хоча ніколи не бруднила соусом своїх суконь. Значить, вони самі це зробили, і якщо зроблять ще раз, то вона велить відрубати їм голови. А я не хочу їм це говорити, вони славні. — Вона торкнулася рукою красивої сріблястої тасьми на його рукавах. — Але вона сказала, що мені буде дуже погано, якщо я цього не зроблю.

— Ну скажи, як тобі наказали, — кивнув Джіллер. — Звичайно, прачки зрозуміють, що ти говориш не свої слова.

Речел подивилася в його великі темні очі.

— Всі знають, що вона бруднить соусом свої сукні.

Джіллер тихо засміявся.

— Ти права. Я сам це бачив. Але нічого доброго не вийде, якщо дражнити гусей. — Вона не зрозуміла цих слів і насупилась. — Це означає, що буде погано, якщо ти скажеш їй про це, так що краще промовчати.

Речел кивнула: це було правдою. Чарівник тим часом продовжував оглядатися, але в коридорі нікого не було. Він нахилився до неї ближче і сказав:

— Мені шкода, що я не поговорив з тобою раніше, не дізнався, як у тебе справи. Знайшла лялечку?

Вона посміхнулася і кивнула:

— Я так тобі вдячна! Вона така гарна! Мене виганяли два рази з тих пір, як ти мені її подарував. Вона мені сказала, що я не повинна говорити з тобою, поки ти не скажеш, що за нами ніхто не стежить. Тому я чекала. Ми з нею про все розмовляли, і мені стало набагато краще від цього.

— Я радий, дитя моє, — посміхнувся чарівник.

— Я назвала її Сарою. Адже у ляльки повинно бути ім'я.

— Он як? — Здивувався він. — Я й не подумав. Ну що ж, Сара — гарне ім'я.

Речел посміхнулася. Вона була дуже рада, що Джіллеру сподобалося, як вона назвала ляльку. Вона обняла його за шию і сказала на вухо:

— Сара розповіла мені і про свої тривоги. Я обіцяла їй, що буду допомагати тобі. Я і не знала, що ти сам хотів би втекти звідси. Коли ми зможемо втекти, Джіллер? Я так боюся принцеси!

У відповідь на ласку чарівник погладив її по спині великою рукою.

— Скоро, дитя. Але спочатку ми повинні тут дещо зробити. Адже ми не хочемо, щоб нас вистежили, знайшли і повернули назад, правда?

Речел похитала головою. І тут вона почула кроки. Джіллер випростався, дивлячись у той бік, звідки вони лунали.

— Речел, — вимовив він, — буде дуже погано, якщо побачать, що ми розмовляємо. Вони можуть дізнатися про ляльку… про Сару.

— Я краще піду, — промовила вона поспішно.

— Не встигнеш. Стань до стіни, покажи мені, якою сміливою ти можеш бути і як тихо при цьому вмієш вести себе.

Вона скорилась, і чарівник затулив її собою, так що її не стало видно за балахоном. Вона почула брязкіт зброї. Напевно, охоронці. Потім почулося тявкання. Собачка королеви! Значить, це королева з охороною. Їм не позаздриш, якщо королева знайде Речел, що сховався за чарівником. І тоді королева взнає про лялечку! Речел зіщулилася і завмерла в своєму укритті. Джіллер вклонився, вбрання його заколихалося.

— Ваша величність! — Сказав чарівник, відступаючи.

— Джіллер! — Промовила королева противним голосом. — Що це ви тут причаїлися?

— Притаївся, ваша величність? Я вважав, що як слуга вашої величності, зовсім не ховаюсь, просто повинен був перевірити чарівну печатку на скарбниці, щоб бути впевненим, що вона ніким не підроблена. — Речел почула, що песик щось винюхує біля ніг Джіллера. — Якщо ви так хочете, ваша величність, я можу залишити це напризволяще і не перевіряти, навіть якщо я про щось турбуюся. — Собачка наближалася до Речел, та чула її сопіння. Чарівник продовжував: — Всі ми просто будемо лягати спати, молячись добрим духам, щоб, коли прибуде Батько Рал, все було в порядку. А якщо щось пропаде, то ми просто скажемо, що нам не хотілося, щоб хтось тут ховався, і щоб ми нічого не перевіряли. Може бути, він нас зрозуміє.

Песик загарчав, і у Речел на очах з'явилися сльози.

— Ну, не треба настовбурчуватися, Джіллер, я тільки запитала. Золотко, — продовжувала вона, звертаючись до собачці, — що ти там знайшла, мила?

Песик загарчав і гавкнув. Чарівник ще позадкував, міцніше притиснувши Речел до стіни. «Добре було б, — подумала дівчинка, — щоб моя Сара зараз була зі мною».

— Що там, золотко? Що ти унюхала?

— Боюся, ваша величність, що я сьогодні ще прокрався в конюшню. Очевидно, ваша собачка пронюхала саме це. — Він непомітно простягнув руку під балахоном, дістаючи щось поруч з головою дівчинки.

— В стайні? — Голос королеви ще залишався противним. — Що, однак, вам треба було перевіряти у стайні? — Речел почула голос королеви виразніше: та нахилилася до своєї собачки. — Що там, Золотко?

Речел закусила край сукні, щоб не видати себе ніяким звуком. Чарівник випростав руку з-під мантії. Речел помітила, що він затиснув щось між великим і вказівним пальцями. Собачка засунула ніс під його одежу та загавкала. Джіллер насипав їй на голову якийсь дрібний порошок. Собачка почала чхати. Потім Речел побачила, як королева, простягнувши руку, витягла собачку.

— Ну, ну, моє золотко, все вже добре. Бідолаха! — Речел почула, як, за своїм звичаєм, королева чмокнула собачку в ніс і чхнула сама. — Так що ви говорите, Джіллер? Яке діло призвело чарівника в стайню?

— Так от, ваша величність. — Голос Джіллера при розмові з королевою теж став якимсь противним, і Речел це здалося забавним. — Якщо б ви були вбивцею і хотіли, з'явившись в замок королеви, пронизати її важкою стрілою, то як би ви вчинили: нахабно пройшли б через головні ворота? Або причаїлися б зі своїм великим луком у візку, зарившись, наприклад, в сіно або сховавшись за мішками, щоб потім у темряві вилізти в стайні і там сховатися?

— Ну, я… А ви думаєте, там… Ви знайшли щось?..

— Ну, якщо ви не хочете, щоб я невідомо навіщо перевіряв стайні, я викреслю з мого списку і цю справу. Але якщо ви не заперечуєте, відтепер на людях я буду триматися від вас подалі. Не хочу заважати, якщо хтось із ваших підданих вирішить висловити любов до своєї королеві на відстані.

— Чарівник Джіллер, — голос її став ласкавим, немов вона розмовляла з собачкою, — прошу вас, вибачте мене. Я останнім часом так нервую, адже скоро має приїхати Батько Рал, і мені хочеться, щоб все було добре. Тоді ми всі отримаємо те, до чого прагнемо. Я знаю, що ви щиро піклуєтеся про мене. Будь ласка, продовжуйте робити це і забудьте хвилинний дамський каприз.

— Як завгодно вашій величності… — Він знову вклонився.

Королева швидко попрямувала далі по коридору, і Речел почула, що кроки затихли.

— Так, мало не забула, чарівник Джіллер, — покликала його королева. — Я ще не говорила вам? Прибув гонець із звісткою, що Отець Рал буде набагато раніше, ніж очікувалося. Уже завтра. І йому потрібна буде шкатулка для скріплення союзу. Будь ласка, прослідкуйте, щоб все було в порядку.

Нога чарівника сіпнулася так, що він мало не зачепив Речел.

— Звичайно, ваша величність, — вклонився він втретє.

Він почекав, поки королева зникне з очей, потім витягнув Речел з укриття і взяв її на руки. Його щоки, звичайно рум'яні, тепер зблідли. Він приклав палець до губ Речел в знак того, що вона повинна мовчати. Потім знову озирнувся, чи немає кого в коридорі.

— Завтра, — пробурмотів він собі під ніс. — Прокляття, а я не готовий.

— Що сталося, Джіллер?

— Речел, — прошепотів він, нахилившись до неї, — принцеса зараз у себе?

— Ні, — відповіла вона теж пошепки, — вона пішла вибирати матерію для нового сукні до приїзду Отця Рала.

— А ти знаєш, де у принцеси ключ від скарбниці?

— Так, якщо вона не носить його з собою, то кладе в шухляду столу.

Джіллер пройшов з нею по коридору до дверей принцеси Віолетти, ступаючи по килимах так тихо, що Речел навіть не чула звуку його кроків, коли він її ніс.

— Все змінилося, дитя моє. Ти можеш бути сміливою заради мене і заради Сари?

Вона кивнула, як могла, бо обняла його за шию, щоб втриматися, адже він йшов швидко. Нарешті вони дійшли до подвійних дверей, найбільших в маленькому холі, прикрашених з усіх боків різьбою по каменю. Це були двері принцеси.

— Ну от, — прошепотів він, — тепер піди і принеси ключ. Я постережу. — Чарівник опустив її на підлогу. — Ну, скоренько. — І він закрив за нею двері.

Штори на вікнах були розсунуті, і Речел відразу побачила, що кімната порожня. Слуг в кімнаті не було. Вогонь в каміні погас, а новий, на вечір, розвести ще не встигли. Але велике ліжко принцеси було вже розібране. Речел дуже подобалося покривало з красивими квіточками. Вона завжди дивувалася, навіщо принцесі таке велике ліжко. Тут могло б спати чоловік десять. На її батьківщині шість дівчаток спали на ліжку вдвічі меншому, а покривало було зовсім негарним. Як, цікаво, мабуть, полежати в цьому ліжку. Речел ніколи навіть не сиділа на ньому.

Вона згадала, що її чекає чарівник, що треба поспішати, і перетнула кімнату, по пухнастому килимові дійшла до полірованого столу і, взявшись за позолочену ручку, відкрила ящик. Вона сильно хвилювалася, хоч робила це вже не раз — за дорученням принцеси. Вона ж ніколи раніше не робила цього без дозволу. Великий ключ від скарбниці лежав в червоному оксамитовому футлярі поруч з ключиком від скрині, в якій вона спала. Речел взяла ключ, поклала в кишеню і засунула ящик, щоб ніхто не помітив, що його відкривали.

Подивившись на двері, вона побачила в кутку скриню, де спала. Так, Джіллер чекав, але вона не могла не зазирнути туди. Речел залізла і в темряві намацала ковдру, складену в кутку. Вона обережно підняла ковдру: Сара лежала на тому ж місці і дивилася на неї.

— Мені треба поспішати, — прошепотіла вона, — я скоро повернуся.

Вона поцілувала ляльку і знову сховала її ковдрою, щоб ніхто не знайшов. Звичайно, небезпечно тримати її в замку, але як же було залишити її там, в притулок-сосні, зовсім одну? Адже Речел знала, як там самотньо і страшно. Закінчивши з цим, Речел кинулася до дверей і прочинила їх. Вона побачила, як Джіллер кивнув їй і махнув рукою, що означало: можна виходити.

— Ключ у тебе?

Вона витягла ключ з кишені, де лежала ще й Вогнева паличка, і показала чарівникові. Той усміхнувся і назвав її розумницею. Ніхто ще не називав її так, принаймні вона цього не пам'ятала. Тут він знову взяв її на руки і поніс по коридору, а потім — по вузьких і темних чорних сходах. Навіть тут вона ледь чула його кроки по кам'яних сходах. Спустившись вниз, він знову поставив її на ноги.

— Речел, — сказав він, присівши поруч з нею навпочіпки, — слухай дуже уважно. Все, що я тобі скажу, дуже серйозно, це — не гра. Ми з тобою повинні вибратися з замку, ні то нам обом відрубають голови, як тобі і говорила Сара. Але ми повинні бути розумницями, щоб нас не зловили. Якщо ми втечемо занадто швидко, не зробивши раніше все, що потрібно, то нас знайдуть. А якщо ми затримаємося… Ну, ти розумієш, що нам краще не затримуватися.

У неї на очах з'явилися сльози.

— Джіллер, я боюся, що вони відрубають мені голову. Люди кажуть, що це страшно болить.

Джіллер притиснув її до себе.

— Я знаю, дитя моє. Я теж боюся цього. Але якщо ти довіряєш мені, якщо зробиш все, як я скажу, якщо будеш сміливою, то ми зуміємо вибратися і відправитися туди, де ніхто не рубає людям голови і не замикає дітей в скриню. Тоді ти зможеш грати зі своєю лялькою, скільки хочеш, і тобі це дозволять, і ніхто не відбере її у тебе, не кине у вогонь.

Речел трохи заспокоїлася.

— Це буде чудово, Джіллер.

— Але ти повинна бути хороброю і слухатися мене. Можливо, тобі доведеться нелегко.

— Я обіцяю, Джіллер.

— І я обіцяю, Речел, зробити все, що в моїх силах, щоб захистити тебе. Ми будемо робити все вдвох, але від нас залежить життя багатьох-багатьох людей. Якщо ми добре з усім впораємося, то зможемо влаштувати так, щоб багатьом невинним людям більше не відрубували голів.

Речел дивилася на нього широко відкритими очима.

— О, Джіллер, мені це дуже подобається. Я терпіти не можу, коли людям відрубують голови. Це так страшно!

— Добре, тоді перше, що тобі треба зробити. Піти на кухню і насварити кухарів, як тобі і було сказано. І там візьми велику буханку хліба, найбільшу, яку знайдеш. Неважливо, як ти дістанеш її, хоч вкради. Головне, дістань. Потім приходь до скарбниці, відкрий двері і чекай мене там. Я прийду, як тільки покінчу з усім іншим. Тоді я скажу, що робити далі. Ну як, впораєшся?

— Звичайно. Це просто.

— Тоді до побачення.

Речел вийшла в коридор першого поверху, а Джіллер безшумно піднявся вгору по сходах. Сходи в кухню були в дальньому кінці коридору, по іншу сторону від центральної великої королівської драбини. Речел любила ходити з принцесою по великих сходах, бо там лежали килими та було не так холодно, як на голих сходинках сходів, по яких їй належало бігати з дорученнями. Двері посередині були відкриті. Сходинки великих сходів вели вниз, в зал з чорно-білою мармуровою підлогою. Поки Речел думала, як би дістати буханець хліба, не вкравши його, з'явилася принцеса Віолетта, виступав через зал у супроводі королівської кравчині та двох її помічниць. Вони несли відрізи красивою рожевої тканини. Речел швидко озирнулась, куди б сховатися, але принцеса вже помітила її.

— А, Речел, — сказала вона, — підійди-но сюди.

Речел підійшла і сіла.

— Так, принцеса Віолетта?

— Що ти тут робиш?

— Виконую ваше доручення. Зараз йду на кухню.

— Гаразд… Не треба.

— Але, принцеса Віолетта, я повинна йти.

— Чому? Я ж сказала не треба.

Речел кусала губи. Її лякав незадоволений вигляд принцеси. Вона спробувала уявити собі, як говорив би на її місці Джіллер, і звернулася до принцеси:

— Ну, якщо ви не хочете, то я не піду. Але ваш обід був просто жахливим, і мені було б дуже неприємно бачити, якщо б вам довелося знову їсти такий же жахливий обід. Ви, мабуть, зголодніли за чим-небудь смачненьким. Але якщо ви не хочете, щоб я їм все це сказала, я не піду.

Принцеса з хвилину подумала.

— Я передумала: йди до них. Обід дійсно був жахливий. Обов'язково скажи їм, як я на них сердита.

— Добре, принцеса Віолетта. — Речел присіла і повернулася, щоб піти.

— Я йду на примірку, — продовжувала принцеса, і Речел знову повернулася до неї. — Потім я збираюся в скарбницю приміряти деякі штучки, подивитися, чи підійдуть вони до нової сукні. Коли закінчиш з кухарями, візьми ключ, іди в скарбницю і чекай мене там.

Речел здалося, що язик присох до неба.

— Але, принцеса, — промовила вона, — чи не краще було б вам почекати до завтра, коли буде готове плаття і ви зможете побачити, як красиво виглядають прикраси разом із сукнею?

Принцеса здивовано подивилася на неї.

— Але ж правда, це було б здорово. — Вона ще трошки подумала і додала: — Добре, що мені це спало на думку.

Речел вже зітхнула з полегшенням і попрямувала на чорну сходи, але принцеса знову покликала її:

— Я передумала, Речел. Мені потрібно підібрати там дещо до нинішньої вечері. Так що все одно йди туди і чекай там мене.

— Але, принцесо…

— Ніяких «але». Прямо з кухні іди за ключем і чекай мене в скарбниці. Я прийду туди відразу, як закінчу з кравчинею.

Принцеса стала підніматися по великій сходах і зникла з очей.

Що тепер було робити Речел? Адже Джіллер має зустрітися з нею в скарбниці. Вона відчула, що ось-ось заплаче. Що робити? Треба робити те, що сказав Джіллер. Треба бути сміливою. Треба, щоб людям не рубали голови. Вона вирішила, що не буде плакати, і пішла по чорних сходах в кухню. Цікаво, навіщо Джіллеру знадобився хліб?

— Ну і що ти про це скажеш? — Прошепотів Річард.

Келен лежала поруч з ним біля обриву, дивлячись вниз і намагаючись зрозуміти, що там відбувається.

— Не уявляю собі, — відповіла вона теж пошепки. — Я ніколи раніше не бачила стільки короткохвостих гарів відразу.

— А що там у них горить?

— Нічого. Дим йде із землі. Це місце називають Палаючим джерелом. Он там отвори в землі, з яких йде дим, а в інших — кипляча вода. Є і ще якась кипляча рідина, жовта і смердюча. Цей запах відлякує людей. Не уявляю собі, що б могли тут робити гари.

— Глянь он туди, на вершину пагорба, де найбільший отвір. Там лежить щось як яйце, оповите димом. Вони намагаються подивитися на цю штуку і торкнутися її.

Келен похитала головою.

— У тебе зір гостріший мого. Я не можу сказати, що це за штука, навіть не бачу, що вона кругла.

Річард чув підземний гуркіт, за яким час від часу слідувало виверження диму з отворів. Важкий, задушливий запах сірки досягав того місця в горах серед карликових дерев, де вони зупинилися перепочити.

— Може, варто подивитися ближче? — Невпевнено сказав він, спостерігаючи за суєтою гарів.

— Це була б непростима дурість. Навіть один гар досить небезпечний, хіба ти забув? А там їх зараз десятки.

— Треба подумати. Але що це таке там далі, де пагорб? Чи не печера часом?

Вона придивилася.

— Так, її називають печерою Шадріна. Кажуть, що вона проходить гору наскрізь, виходячи в долину з іншого боку. Але напевно цього ніхто не знає, та й не збирається перевіряти.

Він помітив, як гари б'ються через труп якоїсь тварини.

— А що це за Шадрін?

— Це звір, який, як кажуть, живе в печері. Одні вважають, що це казки, інші клянуться, що це правда, але ніхто не виявив бажання перевірити.

Річард глянув на Келен. Вона продовжувала спостерігати за гарами.

— А ти що про це думаєш? — Запитав він.

— Не знаю. В Серединних Землях є багато місць, де, кажуть, водяться такі звірі. Я була в багатьох з них, але ніяких звірів не зустріла. Більшість подібних розповідей — просто байки. Більшість, але не всі.

Річард був радий тому, що вона нарешті заговорила. Всі ці дні вона майже не розмовляла. Поведінка гарів, мабуть, вразила Келен і викликала жвавий інтерес, так що на деякий час вона відволіклася від похмурих думок. Але лежати тут і продовжувати розмову — означало б втрачати час. До того ж, якщо вони тут затримаються, їх можуть помітити гари. Вони відповзли від обриву, намагаючись рухатися тихо і не піднімати голів. Келен знову замкнулася в собі.

Вони попрямували вниз, по дорозі, що вела в Тамаранг, край, що межував з країною, де правила королева Мілена. Незабаром вони досягли роздоріжжя. Річард думав, що треба повернути праворуч, адже Келен сама говорила, що Тамаранг лежить на сході. Тоді Палаюче джерело повинно залишитися ліворуч. Але Келен вибрала ліву дорогу.

— Що ти робиш? — З того дня, як вони покинули землю Агад, Річард не спускав з неї очей. Він більше не довіряв їй. Вона прагнула тільки до одного — покінчити з собою, і зробила б це, не стеж він за кожним її рухом.

Келен відповіла йому тим же порожнім поглядом, що з'явився у неї з того дня, як вони покинули землю Агад.

— Це місце називається «хитрим перепуттям». Он там, попереду, за густим лісом, дороги знову перетинаються і змінюють напрям. Крім того, в хащі важко зрозуміти, де сонце і куди ти йдеш. Якщо ми зараз підемо направо, то прийдемо до палаючого джерела, якщо ж підемо наліво — в Тамаранг.

Річард насупився:

— Кому ж знадобилося прокладати дороги подібним чином?

— За допомогою такого фокусу стародавні правителі Тамаранга збивали з пантелику загарбників. Іноді це давало можливість захисникам краю виграти час і перегрупуватися, щоб знову вдарити по противнику.

Він подивився на Келен, намагаючись зрозуміти, чи правда те, що вона говорить. Його виводило з себе, що тепер доводиться сумніватися, чи говорить Келен правду.

— Ти провідниця, ти й веди, — нарешті сказав Річард.

Почувши це, вона мовчки повернулась і пішла вперед.

Річард не знав, скільки ще він зможе виносити таку відчуженість. Келен тільки відповідала на питання по справі, ніколи не намагалася підтримати розмову і намагалася навіть, щоб він не підходив занадто близько до неї. Вона вела себе так, немов його дотик заразний, хоча він знав, що Келен думала так про свій дотик. Коли вони спостерігали за гарами, Річарду спочатку здалося, що в ній відбулася зміна. Але він помилився: Келен знову швидко повернулася до стану похмурої зосередженості.

Вона сама перетворила себе в полонянку, а з нього, проти його волі, зробила наглядача. Він тримав її ніж у себе на поясі. Він знав, що буде, якщо повернути ніж. З кожним кроком вона все сильніше віддалялася від нього. Річард розумів, що втрачає її. Але він не знав, що робити. Вночі, коли підходила її черга вартувати, йому доводилося пов'язувати її по руках і ногах, щоб вона не вбила себе, поки він спить. Вона ще якось зносила це. Йому ж самому було від всього дуже боляче. Вночі він боявся стулити очі, незважаючи на всі застороги. Спав він біля ніг Келен, щоб вона змогла розбудити його, якщо побачить або почує щось підозріле.

Краще б вони зовсім не ходили до Шоти! Він не міг собі уявити те, про що дізнався. Думка про те, щоб Зедд виступить проти нього, здавалася йому неможливою, думати ж, що це могла бути і Келен, було нестерпно.

Річард дістав трохи їжі, намагаючись триматися веселіше, щоб підбадьорити її.

— Не хочеш поїсти в'яленої риби? — Він посміхнувся. — Не риба, а просто жах.

Келен не розсміялася його жарту.

— Ні, дякую, я не хочу їсти.

Річард намагався посміхатися і не показувати, як він злився.

— Келен, ти майже нічого не їсиш вже кілька днів. Тобі треба поїсти.

— Я сказала, не хочу.

— Ну, заради мене, — почав умовляти він.

— Що ти хочеш зробити? Запхнути в мене їжу насильно?

Його дратувала байдужість, з якою вона говорила, але він постарався пом'якшити якщо не слова, то тон:

— Так, якщо буду змушений.

Вона повернулась до нього, важко дихаючи.

— Річард, я прошу тебе. Відпусти мене! Я не можу бути з тобою. Відпусти, будь ласка. — Це був перший прояв почуттів з її боку з тих пір, як вони покинули землю Агад.

Тут вже він виявив свої почуття.

— Не можу.

Її зелені очі спалахнули.

— Ти не можеш слідкувати за мною кожну хвилину. Раніше чи пізніше…

— Можу кожну хвилину… якщо треба.

Вони стояли, сердито дивлячись один на одного, потім її обличчя знову стало безпристрасним, і вона пішла вперед по дорозі.

Вони зупинилися лише на кілька хвилин, але цього виявилося достатньо, щоб істота, що слідувала за ними, знову виявила себе, що траплялося нечасто. Вона підійшла настільки близько, що Річард знову розгледів гострі жовті очі, нехай і на секунду.

Річард вже знав, що вона ув'язалися за ними на другий день після того, як вони покинули землю Агад. Роки, проведені в лісі, навчили його завжди відчувати, коли хтось іде по його сліду. Для нього це було на зразок гри, в яку грали, бувало, й інші провідники в Оленячому лісі, перевіряючи, скільки часу вони можуть йти один за одним непоміченими. Той, хто стежив зараз за ними, добре вмів це робити, але все-таки не так добре, як Річард. Три рази він вже бачив ці жовті очі, які на його місці не побачили б інші. Він знав, що це не Самюель: колір очей був темніший, а погляд — гостріший. Це не дика собака, вона б уже давно напала. Але хто або що б це не було, воно тільки стежило за ними.

Річард знав, що Келен нікого не помітила, вона була занадто поглинена своїми похмурими почуттями. Але рано чи пізно ця тварюка виявить себе, і Річард був готовий до цього. А з Келен, якою вона тепер стала, і так було повно турбот, і зайві тривоги ні до чого.

Так що він вирішив не озиратися, не петляти, не маневрувати. Просто перехоплював кинуті на них погляди, уникаючи пильно дивитися на невідому істоту. Він був упевнений, що їх переслідувач не знає, що викритий. В цьому була перевага Річарда.

Він дивився на понуро бредучу Келен, яка крокувала попереду, і думав, що робити, коли вони досягнуть Тамаранга. Подобається йому це чи ні, але Келен брала верх в їх вимотуючому єдиноборстві. Вона могла програти раз або два, але виграти їй достатньо одного разу. Він же повинен перемагати кожен раз. Одна помилка — і вона помре. І, в кінці кінців йому не вдасться впоратися з цим, і він, здається, безсилий що-небудь змінити.

Речел сиділа на лавочці для ніг перед високим кріслом, обробленим білим оксамитом і золоченою різьбою, і чекала, відчуваючи, як тремтять її коліна. «Скоріше, Джіллер, скоріше, — повторювала вона про себе, — поки не прийшла принцеса». Погляд її упав на скриньку королеви. Вона сподівалася, що прийде принцеса, і їй, Речел, більше не доведеться доторкатися до шкатулки. Їй було так страшно! Двері трохи прочинилися, заглянув Джіллер.

— Швидше, Джіллер! — Промовила вона гучним шепотом.

Він увійшов, потім виглянув у коридор, зачинив за собою двері і подивився на дівчинку.

— Ти принесла хліб?

— Він тут. — Речел витягла з-під крісла вузол і поклала його на лавочку. — Я завернула його в рушник, так що ніхто не помітив.

— Молодець! — Сказав Джіллер і подивився в інший бік.

Вона посміхнулася, потім насупилася.

— Мені довелося вкрасти його. Я ніколи ще нічого не крала.

— Запевняю тебе, Речел, це заради доброї справи. — Він дивився на шкатулку.

— Джіллер, сюди має прийти принцеса Віолетта.

Він обернувся до неї в подиві.

— Коли?

— Вона говорила, одразу після зустрічі з кравчинею. Їй шиють нову сукню. Вона дуже метушиться, може, вона там довго провозиться, а може, і ні. Вона любить приміряти прикраси і оглядати себе в дзеркалі.

— Прокляття, ще проблема! — Тихо сказав Джіллер. Він знову озирнувся і схопив скриньку, що лежала на постаменті.

— Джіллер! Її не можна чіпати, вона належить королеві!

Він сердито подивився на Речел:

— Ні, не їй! Пізніше я все тобі поясню.

Він поставив скриньку на підставку поруч з хлібом, потім витяг зі складок одягу ще одну скриньку і показав їй.

— Ну як? — Запитав він, трохи посміхнувшись.

— Ой, зовсім така ж!

— Добре. — Він поставив другу шкатулку на постамент, де колись стояла справжня, потім сів на підлогу поруч з її лавочкою. — А тепер, Речел, вислухай мене уважно. У нас мало часу, а мені важливо, щоб ти зрозуміла.

Вона бачила по його обличчю, що це дійсно дуже важливо.

— Добре, Джіллер, — кивнула вона.

Він поклав руку на скриньку.

— Ця скринька чарівна, і вона не належить королеві.

— Правда? Тоді чия ж вона? — Насупилася дівчинка.

— У мене немає часу все це пояснювати зараз. Краще давай потім, коли нас тут уже не буде. Найголовніше те, що королева погана. — Речел кивнула. Він говорив правду. — Вона відрубує людям голови тому, що їй це подобається. Вона ні про кого не дбає, крім самої себе. У неї є влада робити все, що їй заманеться. А чарівна сила шкатулки допомагає їй підтримувати цю владу. Ось чому вона взяла скриньку собі.

— Розумію. Це ніби як у принцеси є влада, тому вона може бити мене, обрізати моє волосся, сміятися з мене.

Він кивнув.

— Правильно! Молодець, Речел. Але є на світі людина, яка навіть страшніша, ніж королева. Це Даркен Рал.

— Батько Рал? — Здивувалася вона. — Але всі кажуть, що він дуже славний. Принцеса сказала, що він сама мила людина на світі.

— Принцеса ще каже, що вона ніколи не бруднить свої сукні соусом.

— Але це брехня.

Джіллер поклав руки їй на плечі.

— Так от, Речел, слухай, Даркен Рал, Отець Рал — сама погана людина на світі. Він приносить зло і страждання стільком людям, що королеві таке й не снилося. Він настільки підлий, що вбиває навіть дітей. Ти розумієш, що значить вбити?

Вона сказала сумно і злякано:

— Це означає відрубати голову або зробити щось ще таке ж, і тоді людина помре.

— Вірно. І як принцеса сміється, коли б'є тебе, так і Даркен Рал сміється, коли вбиває людей. Ти ж знаєш, коли принцеса вечеряє з важливими дамами і панами, вона буває ввічлива і веде себе дуже добре. Але наодинці вона дає тобі ляпаса, вірно?

Речел кивнула, їй захотілося плакати.

— Вона не хоче, щоб всі знали, яка вона бридка.

Джіллер підняв палець.

— Вірно! Ти дуже розумна дівчинка. Такий же і цей Батько Рал. Він не хоче, щоб люди знали, який він насправді бридкий, тому може бути дуже люб'язним і навіть може здатися самою приємною людиною на світі. Тому, Речел, ти всіма силами прагни триматися від нього подалі.

— Так, звичайно.

— Але якщо він заговорить з тобою, ти відповідай йому теж чемно, не подавай вигляду, що знаєш, хто він насправді. Це позбавить тебе від неприємностей.

Вона посміхнулася.

— Це як з Сарою. Я нікому про неї не говорю, і тому її у мене не віднімають. Це її рятує.

Він швидко обійняв її.

— Благословенні духи, що за розумна дитина. — Їй стало дуже добре від цих слів. Ніхто не говорив їй нічого подібного. — Так от, слухай, тепер я скажу найголовніше.

— Добре, Джіллер, — знову кивнула вона.

— Ця скринька чарівна. Коли королева віддасть її Даркену Ралу, він зможе за допомогою чарівної сили принести зло набагато більшому числу людей, ніж зараз. Дуже багатьом людям він відрубає голови. Королева — сама бридка жінка, тому вона хоче допомогти Ралу. І вона збирається віддати йому шкатулку.

Речел подивилася на нього широко відкритими очима.

— Джіллер! Ми не повинні дозволити йому забрати шкатулку, інакше всім людям відрубають голови!

Він широко посміхнувся і підняв її підборіддя.

— Ну, Речел, ти найрозумніша дівчинка, яка мені зустрічалася в життя.

— Ми повинні заховати її, цю шкатулку, як я ховаю свою Сару!

— Ось цим ми і займемося. — Джіллер показав на скриньку, що стояла на постаменті. — Це підробка. Тобто вона не справжня, а лише схожа на справжню. Значить, з її допомогою нам вдасться обдурити їх на деякий час, і ми втечемо, перш ніж вони розберуться, в чому справа.

Речел подивилася на підробку. Так, точнісінько як справжня.

— Джіллер, ти найрозумніший чоловік, якого я знаю!

Його усмішка злегка погасла.

— Боюся, дитя моє, що я розумніший більше ніж мені було б корисно. — Він знову посміхнувся. — Так ось, дивися, що ми зробимо.

Він взяв буханець, який принесла Речел, і розламав його навпіл. Потім виколупав звідти частину м'якоті. Половину він засунув собі в рот, так що щоки його надулися, другу половину дав дівчинці. Вона жувала так швидко, як могла. Хліб був смачним і ще теплим. Коли вони все з'їли, Джіллер взяв справжню шкатулку, поклав на місце з'їденої серцевини і знову з'єднав обидві половинки. Потім показав їй.

— Що скажеш?

Речел скривилася.

— Весь пом'ятий і поламаний. Люди зрозуміють, що його розламали.

— Ну що за розумниця! Але я все-таки чарівник, мабуть, зможу небудь зробити, а?

— Мабуть, — кивнула вона.

Джіллер поклав хліб на коліна і провів над ним рукою вздовж і поперек. Потім він знову показав їй буханець. Ніяких тріщин! Буханець виглядав як новенький!

— Ну, тепер ніхто не здогадається! — Речел засміялася.

— Будемо сподіватися, дитя моє. Я заговорив хліб і оточив його мережею чарівника, щоб ніхто не відчув магічної сили шкатулки, яка там захована.

Він розклав на стільці тканину, загорнув у неї хліб і зав'язав вузли, так що вийшов мішечок. Потім поклав мішечок на долоню і показав Речел. Зараз він не посміхався, очі його були сумними.

— А ось тепер найважче, Речел. Нам треба винести звідси шкатулку. Ми не можемо заховати її в замку, тут її знайдуть. Ти пам'ятаєш, де я ховав у саду твою лялечку?

Речел гордо посміхнулася: вона пам'ятала це.

— У третьому вазоні праворуч.

— Так. Я сховаю там скриньку, як ховав лялечку, а ти повинна будеш так же дістати її звідти і винести з замку. — Він нахилився до неї ближче. — І ти повинна будеш зробити це сьогодні ввечері.

Речел почала смикати поділ сукні. Вона знову готова була заплакати.

— Джіллер, я так боюся доторкатися до шкатулки королеви.

— Я розумію, ти боїшся, дитя моє. Але згадай: це не її шкатулка. Адже ти ж хочеш, щоб людям перестали відрубувати голови?

— Так, — відповіла вона крізь сльози. — Але хіба ти сам не можеш винести її із замку?

— Клянусь тобі, Речел, якби я міг, я б давно це зробив. Адже за мною стежать і не хочуть, щоб я залишав замок. Якщо мене зловлять з скринькою, вона потрапить до Отця Рала, але ж цього не можна допустити, правда?

— Правда… — Тут вона по-справжньому злякалася. — Ти ж казав, що втечеш разом зі мною? Ти обіцяв!

— І я збираюся стримати слово, повір мені. Але мені треба два дні, щоб прокрастися в Тамаранг. І було б дуже небезпечно залишати шкатулку тут ще на один день. І ще я не можу винести її звідси сам. Сховай її у своєму сховку, в притулок-сосні. Там ти почекаєш, поки я зможу приховати нашу втечу і приєднатися до тебе.

— Я постараюся. Якщо ти кажеш, що це важливо, то я зроблю.

Джіллер піднявся і сів у крісло. Речел він посадив до себе на коліна.

— Послухай мене. Навіть якщо ти проживеш ще сто років, ти ніколи нічого не зробиш в житті важливішого за це. І тобі доведеться бути сміливою, як ніколи в житті. Ти не повинна нікому довіряти і не повинна нікому віддавати шкатулку. Я прийду через кілька днів, але якщо щось трапиться, і я не прийду, ти повинна будеш сховатися де-небудь зі скринькою до зими. Потім все влаштується. Якби я міг когось прислати на допомогу тобі, я б зробив це. Але я не можу. Тільки ти одна можеш врятувати нас.

Речел дивилася на нього злякано й здивовано.

— Але ж я ще маленька.

— Тим кращее. Адже всі вважають, що ти — ніхто. Хоча це неправда. Зараз немає нікого на світі, хто означав би більше за тебе. Але ти можеш обдурити їх усіх, тому що вони цього не знають. Ти повинна зробити це, Речел. Я потребую твоєї допомоги так само, як і всі. Я знаю, що тобі вистачить розуму і відваги.

Речел зауважила, що очі його стали вологими.

— Я буду старатися, Джіллер. Я буду сміливою. Ти кращий за всіх на світі, і якщо ти кажеш, що так треба, я зроблю, як ти скажеш.

Він похитав головою.

— Я був дуже дурним. І далеко мені до найкращої людини на світі. Якщо б тільки я колись був розумніший, і згадав би, чого мене вчили, в чому мій істинний обов'язок, заради чого я став чарівником, то, можливо, мені не довелося б тебе зараз про це просити. Але як і для тебе, для мене це зараз найголовніша справа в житті. Ми повинні зробити це, Речел. Але не підведи. Що б там не було, не давай нікому зупинити тебе. Нікому.

Він доторкнувся пальцями з обох сторін до її лобі, і Речел відчула, що голова її стала легкою і вона перестала боятися.

Речел знала: вона виконає обіцяне і тоді більше ніколи не буде слухатися принцесу. Вона буде вільною.

Джіллер раптом забрав свої пальці.

— Хтось іде, — прошепотів він і швидко поцілував її в чоло. — І нехай захистять тебе добрі духи!

Він встав і підійшов до дверей, притулившись до стіни. Буханець хліба він сховав під мантією і приклав палець до губ. Двері відчинилися. Речел схопилася. Це була принцеса. Речел присіла. Коли вона підійшла, принцеса дала їй ляпаса і засміялася. Речел, потираючи щоку, опустила очі і тут побачила позаду ніг Віолетти, на підлозі, шматок хліба. Вона швидко глянула на Джіллера. Він теж зауважив хліб. Бесшумніше, ніж кіт, він нахилився, схопив шматочок хліба і поклав у рот. Потім за спиною принцеси прослизнув в двері, так що та його навіть не помітила.

Келен сама простягла Річарду руки, чекаючи, поки він візьме мотузку і зв'яже її. Її очі дивилися в порожнечу. Вона вже говорила, що втомилася, але й у Річарда від втоми голова стала ніби свинцевою. Тому сьогодні вона чатувала першою. Що вона могла розрізнити своїм незрячим поглядом, Річард не знав.

Він тримав мотузку, і руки його злегка тремтіли. Йому здавалося, що остання надія ось-ось покине його. Ніщо не змінюється, не стає кращим, триває їх виснажливий поєдинок: вона хоче померти, він робить все, щоб не допустити цього.

— Досить з мене, — прошепотів він, дивлячись на її витягнуті руки, освітлені слабким вогнем невеликого багаття. — Келен, може, ти хочеш померти сама, але вбиваєш ти мене.

Вона подивилася на нього, і світло багаття відбився в її зелених очах.

— Тоді відпусти мене, Річард. Прошу тебе, якщо ти хоч трохи думаєш про мене, доведи це.

Він випустив мотузку. Тремтячими руками він зняв з пояса ніж Келен і з хвилину розглядав його. Потім отямився і засунув у піхви у неї на поясі.

— Ти перемогла. Іди. Іди, щоб я не бачив тебе.

— Річард…

— Я сказав, йди звідси! — Він показав на дорогу, по якій вони прийшли. — Повертайся, і нехай ці тварюки роблять там свою справу. З ножем ти можеш тільки все зіпсувати. А мені нестерпно було б думати, що ти не виконаєш те, що хочеш. Нестерпно думати, що після всього ти не зможеш померти.

Він повернувся спиною і сів біля вогню на повалену вітром ялинку. Келен мовчки подивилася на нього, потім зробила кілька кроків назад.

— Річард… після всього, що ми пережили, я не хочу прощатися з тобою… ось так.

— Мені яке діло, чого ти не хочеш? Ти свого домоглася. — Він з зусиллям змушував себе говорити. — Іди з моїх очей.

Келен кивнула, дивлячись у землю. Річард закрив обличчя тремтячими руками.

— Річард, — сказала вона тихо, — коли це все скінчиться, ти будеш думати про мене краще, ніж думаєш тепер.

Ось воно що. Він переліз через колоду, підійшов до неї і схопив її за комір.

— Я буду згадувати тебе такою, як ти є зараз. Ти зрадниця! Ти зраджуєш всіх, хто вже загинув і загине ще! — Вона в подиві глянула на Річарда, намагаючись вирватися, але він міцно тримав її, повний мстивого почуття. — Зрадниця всіх чарівників, які віддали свої життя, Ша, Сіддіна, всіх людей Тіни, яких убили! Зрадниця своєї сестри!

— Це неправда…

— Ти підведеш їх всіх і інших — теж. Якщо Рал переможе, то ми всі повинні будемо дякувати за це тобі. І Рал — теж. Адже ти йому допоможеш!

— Я хочу тобі допомогти таким чином! Ти ж чув, що сказала Шота? — Вона теж почала злитися.

— Це мені не допоможе. Так, я чув, що вона сказала: що ви з Зеддом якимось чином підете проти мене. Але при цьому вона не сказала, що ви обидва поступите неправильно.

— Як тебе розуміти?..

— Та ж справа не в мені! Справа в тому, щоб зупинити Рала! Звідки ти знаєш, що якщо ми здобудемо шкатулку, то від мене вона не потрапить до Рала? А якщо я опинюся зрадником мимоволі, по незнанню, чи через хитрість Рала, і тільки ви з Зеддом зможете зупинити Рала, пішовши проти мене?

— Дурниці.

— А хіба не дурниця, що ви з Зеддом спробуєте знищити мене? Отже ви двоє будете діяти неправильно, а я один — правильно? Це безглузда загадка відьми! І ти готова померти наперед через це безглузде пророцтво! Звідки нам знати, що насправді принесе майбутнє? Ми навіть не можемо зрозуміти сенс того, що вона говорила, навіть не знаємо, чи правда це. Поки цього не станеться, не варто будувати догадки, як правильно вчинити.

— Я знаю тільки, що мені не можна жити, інакше пророцтво здійсниться. Ти ж для нас — ніби нитка Аріадни в нашій боротьбі.

— А що здатна зробити нитка без голки? Ти моя голка. Без тебе б я навіть сюди не добрався. Сьогодні, на «хитрому роздоріжжі», я б пішов не в ту сторону. Ти знаєш королеву, а я — ні. Навіть якщо б я один добув шкатулку, що далі? Куди б я пішов з нею? Я ж не знаю Серединні Землі. Звідки мені знати, куди йти? Я можу потрапити прямо в лапи Ралу разом зі скринькою.

— Шота сказала, що тільки у тебе є шанс. Без тебе все пропаде. Вона сказала, що якщо я буду жити… Ні, ні, я не можу цього допустити, Річард!

— Ти підведеш всіх нас, — відповів він зі злістю.

— Що б ти не думав, Річард, — Келен похитала головою, — я роблю це заради тебе.

Річард з криком відпустив її і відштовхнув, що було сили. Келен впала на спину. Він стояв над нею, гнівно дивлячись.

— Не смій так говорити, — закричав він, стиснувши кулак. — Ти робиш це тільки заради себе: не вистачає духу боротися й перемогти. Не смій говорити, що заради мене!

Вона піднялася і подивилася на нього.

— Я б майже все віддала, Річард, щоб ти не згадував мене ось так. Але я роблю те, що повинна зробити. Заради тебе, заради твоєї єдиної можливості. Я присягнулася захищати Шукача Істини навіть ціною життя. Прийшов час заплатити борг. — Сльози покотилися по її щоках. Він дивився їй услід, поки вона не зникла в темряві.

Річард відчував себе абсолютно спустошеним. Він повернувся до багаття, опустився на землю, закрив обличчя руками і заплакав так, як не плакав ще ніколи.

33

Речел сиділа на маленькому стільчику позаду принцеси і гадала, як же їй зробити, щоб принцеса сьогодні вигнала її і вона змогла б забрати шкатулку, піти з замку і ніколи більше не повертатися. Ще вона думала про буханець хліба, всередині якої була захована шкатулка, про буханець, який вона мала винести зі схованки в саду. Їй було страшно, і до того ж вона хвилювалася. Адже вона сьогодні повинна допомогти всім нещасним людям, щоб їм більше не відрубували голів. Вперше в житті вона відчувала, що сама дуже багато значить. Їй не терпілося скоріше вибратися звідси.

Всі знатні пані та панове пили свій особливий напій з таким виглядом, наче все розуміли. А Джіллер стояв позаду королеви разом з іншими важливими радниками і розмовляв упівголоса з придворним художником. Речел не подобався цей художник, вона боялася його: дивлячись на неї, художник якось дивно посміхався, і у нього була тільки одна рука. Речел чула, ніби деякі бояться того, що він напише їх портрет.

Раптом обличчя гостей стали переляканими. Всі подивилися в бік королеви. Потім почали вставати. Речел підняла очі і зрозуміла, що дивляться насправді не на королеву, а на щось позаду неї. І вона з подивом побачила двох людей величезного зросту.

Це були величезні люди, яких вона ще не бачила. Вони були в сорочках без рукавів, на руках у них красувалися металеві браслети з шипами. Обидва — грізні, м'язисті, в обох — волосся солом'яного кольору. Вони здалися Речел найстрашнішими з усіх бачених нею людей, страшніші навіть, ніж вартові темниці. Оглянувши кімнату, ці двоє стали по обидва боки великої арки позаду королеви. Та в гніві обернулася, щоб подивитися, що відбувається.

Гість з блакитними очима і довгими світлими волоссям, в білих одежах, пройшов під аркою. На поясі в нього висів кинджал із золотим держаком. Він здався Речел найкрасивішим чоловіком на світі. Гість усміхнувся королеві. Та схопилася.

— Який несподіваний сюрприз! — Вигукнула королева, і голос її став таким приємним, наче вона говорила з собачкою. — Це велика честь для мене. Але ми чекали вас не раніше завтрашнього дня.

Гість знову посміхнувся королеві приємною усмішкою.

— Я не міг чекати занадто довго, сподіваючись знову побачити вас, мила. Вибачте, що прибув занадто рано, ваша величність.

Королева захихотіла, простягаючи руку для поцілунку. Вона завжди змушувала людей цілувати свою руку. Речел здивувало, що цей симпатичний гість назвав королеву «милою». Вона не знала нікого, хто б так думав. Королева обома руками взяла руку гостя і сказала:

— Пані та панове, дозвольте представити вам Отця Рала!

Батько Рал! Речел оглянулась, чи не помітив хто, як вона підстрибнула, але ніхто не звертав на неї уваги, всі дивилися на Отця Рала. Речел була впевнена, що зараз він побачить її і зрозуміє, що вона збирається втекти зі скринькою. Речел подивилася на Джіллера, але той не озирнувся. Він зблід. Батько Рал приїхав сюди раніше, ніж їй вдалося втекти з скринькою. Що ж їй тепер робити?

А робити їй треба те, що сказав Джіллер. Вона ж повинна бути хороброю, щоб врятувати всіх людей. Треба придумати, як вибратися з замку.

Батько Рал оглянув придворних, які тепер стояли. Песик загавкав. Він повернувся на гавкіт, і псина замовкла, тихенько повискуючи. Він обернувся до придворних. Ті затихли.

— Вечеря закінчена. Прошу нас вибачити, — тихо сказав він.

Всі зашепотіли. Його блакитні очі стежили за гостями. Під його поглядом шепіт стих, і придворні стали розходитися, спочатку неквапливо, потім все швидше. Батько Рал подивився на деяких королівських радників, і ті теж пішли, явно задоволені наданою можливістю. Інші, на кого він не дивився, залишилися. Залишилася і принцеса Віолетта. Речел намагалася сховатися за її спиною, щоб її не помітили. Королева з посмішкою показала на стіл.

— Присядете, Батько Рал? Я впевнена, подорож була виснажливою. Дозвольте вас пригостити. У нас сьогодні чудова печеня.

Він подивився на королеву немигаючим поглядом.

— Я не схвалюю, коли знищують беззахисних тварин і поїдають їх м'ясо.

Речел здалося, що у королеви почнеться приступ задухи.

— Ну… тоді… у нас ще є прекрасний суп з ріпи… І дещо ще… я впевнена… але якщо ні, кухарі можуть приготувати.

— Можливо, іншим разом. Я приїхав сюди не заради вечері. Я тут заради вашого вступу в союз.

— Але… ми не очікували вас так скоро, ми ще не закінчили складання угод, треба підписати багато паперів, і ви ж, звичайно, захочете їх всі переглянути.

— Я буду щасливий підписати все, що ви підготували. Даю також слово, що підпишу будь-які додаткові документи, які ви могли б скласти. Я впевнений у вашій чесності та надійності. — Він посміхнувся. — Ви ж не збираєтеся обдурити мене з допомогою цих угод?

— Ну що ви, Отець Рал! Ні в якому разі!

— Ну так за чим справа стала? До чого мені перевіряти всі папери, якщо ви чините зі мною чесно? Адже чесно, чи не так?

— Ну звичайно ж, так. Я думаю, дійсно немає необхідності… Але це так незвично.

— Як і наш союз. Отже, приступимо.

— О так, звичайно. — Вона повернулася до одного з радників. — Принесіть все що потрібно по союзному договору. Принесіть також чорнило, пера і мою печатку. — Він вклонився і пішов. Королева повернулася до Джіллера. — Принесіть шкатулку звідти, де вона знаходиться.

Він вклонився.

— Звичайно, ваша величність, — відповів Чарівник і вийшов. Коли Речел побачила, як він виходить із залу, вона відчула самотність і страх.

Поки вони чекали, королева представила Отцю Ралу принцесу Віолетту. Речел стояла за стільцем принцеси. Та підійшла до Отця Ралу і простягнула йому руку. Він вклонився, поцілував їй руку і сказав, що вона настільки ж мила, як і її мати. Принцеса почала усміхатись і притиснула до грудей руку, яку поцілував Батько Рал.

Прийшов радник зі своїми помічниками, кожен ніс по оберемку паперів. Вони склали папери на столі, показавши, в яких місцях королева і Даркен Рал повинні поставити свої імена. Один з помічників накапав на папери червоний віск, і королева доклала свою печатку. Батько Рал сказав, що печатки у нього немає, але що його підпису буде цілком достатньо, так як він завжди впізнає свій почерк. Повернувся Джіллер і став осторонь, очікуючи, поки вони закінчать. Помічники почали збирати папери, сперечаючись між собою, в якому порядку розкласти їх. Королева наказала Джіллеру виступити вперед.

— Батько Рал, — сказав Джіллер, з якнайлюб'язнішою посмішкою, — дозвольте піднести вам належну королеві Мілені шкатулку Одена. — Він дбайливо тримав підробку, і дорогоцінні камені сяяли на ній.

Батько Рал злегка посміхнувся і, простягнувши руку, обережно взяв шкатулку з рук чарівника. Він з хвилину покрутив її в руках, розглядаючи красиві камені. Потім махнув рукою одному зі своїх величезних слуг. Той підійшов до Рала. Даркен Рал подивився йому в очі і вручив шкатулку.

Той однією рукою здавив шкатулку, і вона розкололася на дрібні шматочки. Королева витріщила очі.

— Що це означає?

Лице Отця Рала стало страшним.

— Це я хотів би запитати у вас, ваша величність. Ваша скринька підроблена.

— Як! Але це просто неможливо… немислимо… Я точно знаю.

Королева повернулася до Джіллера.

— Джіллер! Що вам про це відомо?

Він засунув руки в рукави балахона.

— Ваша величність… я не можу зрозуміти… Ніхто не порушував чарівної печатки, я сам це бачив. Запевняю вас, це та ж сама скринька, яку я охороняю з тих самих пір, як ви довірили її мені. Мабуть, вона була підробленою з самого початку. Нас обдурили, це єдине можливе пояснення.

Батько Рал не зводив очей з чарівника весь час, поки той говорив. Потім він зробив знак одному зі своїх людей, який підійшов до Джіллера і схопив його за комір. Однією рукою він підняв чарівника в повітря.

— Що ви робите! Відпустіть мене, бик ви такий! Майте повагу до чарівника, ні то, запевняю вас, ви про це пошкодуєте! — Ноги Джіллера бовталися в повітрі.

Речел душили сльози. Вона з усіх сил кріпилася, щоб не заплакати. Адже тоді вони помітять це.

— Ні, — заперечив Даркен Рал, — це не єдино можливе пояснення, чарівник Джіллер. Ця скринька — чарівна, і виходяча від неї сила магії неповторна. Від цієї шкатулки виходить не та сила. Королева не помітила б і не зрозуміла, але чарівник не міг не знати цього.

Батько Рал злегка посміхнувся королеві.

— Ми з чарівником збираємося вийти для бесіди віч-на-віч.

Він повернувся і вийшов із залу в білих шатах, які ніби ровівав вітер. Велетень, що тягнув Джіллера, пішов за ним. Інший став у дверях, схрестивши руки.

Речел хотілося побігти за Джіллером. Вона боялася за нього. Вона побачила, як Джіллер повернув голову і подивився на людей в залі. І раптом його широко відкриті темні очі подивилися прямо в очі Речел. І Речел виразно почула, як в її голові пролунав його голос, ніби він голосно крикнув. Це було тільки одне слово:

Тікай!

Потім він зник за дверима. Речел вчепилася зубами в поділ сукні, намагаючись не заплакати. Радники разом заговорили. Придворний художник Джеймс почав збирати осколки шкатулки, вертіти їх у руці і роздивлятися, допомагаючи собі куксою. Принцеса Віолетта і собі взяла один осколок, розглядаючи камінчики.

У Речел у вухах ще звучав безмовний крик Джіллера, що наказував тікати. Вона озирнулась, але ніхто не звертав на неї уваги.

Вона обійшла столи, пригнувши голову, щоб не підніматися над ними. Перейшовши на іншу сторону зали, Речел підняла голову, щоб подивитися, чи не стежать за нею. Але за нею ніхто не стежив.

Вона украла трохи їжі: шматок м'яса, три пряники, великий шматок сиру, запхала все в кишені і знову озирнулася.

Переконавшись, що за нею не стежить, Речел побігла до виходу. Вона намагалася не плакати, бути сміливою заради Джіллера. Вона бігла, торкаючись килимів босими ногами. Перш ніж порівнятися зі стражниками біля дверей, Речел перейшла з бігу на крок, щоб не викликати підозр. Побачивши, хто це, ті мовчки відкрили великий засув і випустили її. Стражники з іншої сторони дверей просто подивилися на неї, потім знову замкнули за нею двері.

Спускаючись по холодних кам'яних сходах, Речел змахнула сльози. Вона як і раніше намагалася не плакати, але сльози все ж іноді текли по її щоках. Патрульні охоронці не звернули на дівчинку уваги, і вона пройшла повз них по вимощеній камінчиками доріжці в сад.

Сюди не проникало світло від смолоскипів, тому було темно. Речел ступала босими ногами по мокрій траві. Біля третього вазона вона озирнулася, чи не стежить хто за нею, опустилася на коліна, намацала під квітами вузлик з хлібом і витягла його. Речел розв'язала вузлик, дістала з кишень м'ясо, пряники, сир, поклала все це на хліб і знову все зав'язала.

Вона вже хотіла бігти до зовнішньої стіни, але раптом згадала і охнула, завмерши на місці.

Вона зовсім забула про Сару! Адже лялечка все ще в її спальній скрині! Принцеса Віолетта знайде Сару і кине її у вогонь! Ні, Речел не могла залишити ляльку на поталу долі. Адже вона збиралася втекти звідси назавжди. Сарі буде так страшно одній. Сару тут спалять.

Речел знову поклала вузлик на колишнє місце, під квіти, озирнулась і побігла назад у замок. Коли вона повернулася туди, де горіли смолоскипи, їй довелося перейти на крок. Один із охоронців здивовано подивився на дівчинку.

— Я ж тільки що випустив тебе, — сказав він.

Речел проковтнула грудку в горлі.

— Я знаю. Але мені потрібно повернутися на кілька хвилин.

— Забула щось?

Вона кивнула і змусила себе відповісти.

— Так.

Він похитав головою і відкрив маленьке віконечко.

— Відчини, — сказав він стражникові всередині, і Речел почула, як відсунули важкий засув.

Увійшовши в коридор, вона знову озирнулася. Величезний зал з чорно-білою підлогою і великий парадними сходами був попереду, до нього треба минути кілька довгих коридорів і два великі зали, в тому числі їдальню. Через неї лежав самий короткий шлях. Але ж там ще можуть бути королева, принцеса або навіть сам Отець Рал. Її помітять. А цього не можна допустити. Принцеса Віолетта може забрати її в свою кімнату і замкнути в скрині. Адже вже вечір.

Речел звернула до маленьких дверей справа, в коридор для слуг. Він набагато довший, але знатні пани ніколи не ходять по коридорах для слуг і по чорних сходах. А ніхто з слуг не зупинить її. Всі знають, що Речел — іграшка принцеси, і ніхто не хоче, щоб принцеса злилася на нього. Їй доведеться спуститися вниз, туди, де живуть слуги, під великими кімнатами і під кухнею.

Сходинки тут були кам'яними, краї їх стерлися. Одне віконце нагорі було порожнім, так що сюди проникав дощ, і на сходинки стікала вода зі стін. Місцями води було небагато, місцями сходинки стали слизькими і позеленіли від цвілі. Тому завжди доводилося йти по них дуже обережно. Факели, що горіли на стінах, відкидали на кам'яні сходи червоно-жовте світло.

Тут зустрічалися різні люди — слуги з постільною білизною, прибиральниці з відрами і ганчірками, опалювачі з в'язками дров для вогнищ. Деякі з них перешіптувалися. Вони здавалися схвильованими. Почувши ім'я Джіллера, Речел знову захотілося заплакати.

У своїх кімнатах, освітлених олійними лампами на стелях, слуги жваво обговорювали побачене. Речел помітила чоловіка, який голосно розповідав щось стоячим навколо нього слугам і служницям. Це був пан Сандерс. Він завжди, в красивому каптані, вітав знатних дам і панів, що приходили на вечерю, і оголошував їх імена, коли вони прибували.

— Сам чув від вартових біля їдальні. Ви знаєте, про кого я кажу, — той молодий, Френк, і той, що накульгує, Дженкінс. Вони говорили, що чули від д'харіанських охоронців, ніби весь замок обшукають зверху до низу.

— А що вони шукають? — Запитала служниця.

— А хто їх знає? Принаймні Френку і Дженкінсу про то не сказали. Ці, які з Д'хари, можуть запросто влаштувати нічний кошмар наяву.

— Добре було б, — сказав хтось, — щоб вони знайшли це під ліжком у Віолетти. По заслузі їй буде самій разок помучитися, а то все інших мучить. — Всі засміялися.

Речел треба було минути велике складське приміщення. По один бік стояли бочки, по інший — ящики та мішки. Тут пахло цвіллю, і Речел завжди чула, проходячи підвалом, як шкребуться миші. Речел дісталася до середини і під лампами, з того боку, де колони, попрямувала до важких дверей. Вона із зусиллям потягнула за залізне кільце, і двері зі скрипом відкрилася. Речел потерла руки об кам'яну стіну, щоб зчистити іржу з кільця. Ще одні великі двері справа вели до в'язниці. Речел стала підніматися по сходах. Тут було темно, тільки одна лампа горіла нагорі, і Речел чула, як десь капає вода. Нарешті вона вийшла наверх. На верхніх майданчиках, крім неї, нікого не було, тільки гуляв вітер. Страх заважав їй плакати. Найбільше їй хотілося, щоб вони удвох втекли звідси.

Досягнувши верхнього поверху, Речел виглянула у коридор і озирнулася. В коридорі нікого не було. Навшпиньки пройшла вона по килиму до холу перед дверима принцеси і знову озирнулася. Нікого не було. Речел обережно прочинила двері. В кімнаті було темно. Вона прослизнула всередину і прикрила за собою двері. У каміні горів вогонь, але лампи були погашені. Речел обережно стала просуватися по килиму. Потім опустилася на карачки, заповзла в скриню і відкинула ковдру. Вона похолола. Ляльки не було.

— Втратила небудь? — Почула вона голос принцеси Віолетти.

На мить Речел застигла. Дихання її стало переривчастим, але вона намагалася не плакати. Не можна, щоб принцеса чула, як вона плаче. Вона вилізла з скрині і побачила темний силует біля каміна. Принцеса. Вона зробила крок до Речел.

Руки принцеса тримала за спиною, і Речел не бачила, що в неї там.

— Я збиралася лягти спати, — сказала Речел.

— Справді? — Тепер очі дівчинки звикли до темряви, і вона розрізнила посмішку на обличчі принцеси. — А хіба ти не шукала там ось це?

Принцеса повільно вивела руки за спини і простягнула їх вперед. В руках у неї була Сара. Речел здалося, що зараз вона зійде з розуму.

— Принцеса Віолетта, будь ласка… — Запхикала вона, благально простягаючи до неї руки.

— Підійди ближче, і ми поговоримо.

Речел обережно підійшла до принцеси і зупинилася. Принцеса ударила її по обличчю сильніше, ніж зазвичай. Було так боляче, що Речел злегка скрикнула і відступила на крок. Вона притиснула руку до забитого місця. Очі її наповнилися сльозами. Але вона засунула руку в кишеню, зважившись в цей раз не плакати. Принцеса підійшла до неї і вдарила по іншій щоці кісточками пальців. Це було набагато болючіше, ніж при першому ударі. Вона зціпила зуби, щосили стримуючи сльози, стиснула в руці, опущеній в кишеню, те, що знайшла там.

Принцеса Віолетта між тим підійшла до каміна.

— Пам'ятаєш, що я говорила? Якщо у тебе з'явиться лялька, що я з нею зроблю?

— Принцеса Віолетта, будь ласка, не треба… — Речел тремтіла, у неї сильно боліло обличчя, і їй було дуже страшно.

Принцеса засміялася.

— Ні, я кину цю ляльку у вогонь, як і обіцяла, щоб провчити тебе. Як її звати?

— Ніяк.

— Ну неважливо. Все одно кину.

Вона повернулась до вогню. Речел все стискала в кулачку лежачу у неї в кишені чарівну паличку, вогневу паличку Джіллера. Вона витягла паличку.

— Не смій кидати мою лялечку у вогонь, — сказала Речел, — ні то пошкодуєш!

Принцеса обернулася.

— Що ти сказала? Та як ти смієш зі мною так розмовляти?! Ти — ніхто, а я — принцеса.

Речел торкнулася паперової серветки на мармуровому столику, поруч з яким стояла.

— Гори! — Прошепотіла вона.

Серветка спалахнула. Принцеса в подиві втупилася на неї. Речел торкнулася своєю паличкою книги на столику і, покосившись на принцесу, чи дивиться вона, і прошепотіла:

— Гори!

Книга також спалахнула яскравим полум'ям. Принцеса здивовано спостерігала за Речел, яка схопила книгу за куточок і кинула в камін. Речел наблизилася до принцеси і наставила вогневу паличку на неї.

— Віддай ляльку, ні то я спалю тебе.

— Ти не посмієш…

— Зараз же віддай! Якщо ні, то я запалю вогонь, і ти загоришся.

Принцеса жбурнула їй ляльку.

— Ось вона. Будь-ласка, Речел, не пали мене, я боюсь вогню.

Речел схопила ляльку лівою рукою, притискуючи її до себе, а в правій продовжувала тримати паличку, направлену на принцесу, починаючи вже жаліти її. Потім вона згадала про своє обличчя, яке боліло зараз сильніше, ніж зазвичай.

— Забудемо все, Речел. Ти можеш грати зі своєю лялькою, скільки захочеш. — Голос принцеси тепер став приємним, а не противним, як колись.

Але Речел знала, що це загравання. Вона знала, що, як тільки поблизу виявляться стражники, принцеса накаже відрубати їй голову. І принцеса Віолетта посміється над нею тоді, а Сару спалить.

— Залазь в скриню, — сказала раптом Речел. — Побачиш, як там сидіти.

— Що?!

Речел піднесла паличку ближче.

— Зараз же, ні то підпалю!

І принцеса Віолетта повільно пішла до скрині, а паличка Речел впиралася їй в спину.

— Речел, подумай, що ти робиш? Ти що, насправді…

Принцеса стала на коліна і залізла в скриню.

— Лягай на спину!

Принцеса корилася. Речел закрила кришку і поспішила за ключем. Потім вона замкнула скриню, а ключ поклала в кишеню.

Ставши на коліна, вона заглянула в маленьке віконечко скрині. В темряві ледь були видні очі принцеси.

— Спокійної ночі, Віолетта, спи там. А я сьогодні посплю в твоєму ліжку. І не смій кричати і шуміти! А ні то доторкнуся до скині паличкою, і ти згориш. Зрозуміла?

— Так, — долинув з віконечка слабкий голос принцеси.

Речел відклала ляльку і накрила скриню килимом. Потім покачалася на ліжку принцеси, щоб ліжко заскрипіло, а принцеса Віолетта подумала, ніби Речел дійсно лягла спати.

Речел посміхнулася і, притиснувши до себе Сару, навшпиньках рушила до дверей. Поверталася вона йшла тим же шляхом, коридорами для слуг, вибралася через ті ж двері у великий коридор, обережно озирнулась і попрямувала до великих дверей, які охороняли стражники. Вона нічого не сказала, тому що не знала, що говорити. Вона просто стояла і чекала, поки ті її відімкнуть.

— Так ти ляльку забула? — Запитав стражник.

Речел кивнула.

Двері за нею зачинилися, і Речел вийшла в темряву саду. Там було більше солдатів, ніж зазвичай. Нові, що додалися до старих, були одягнені в іншу форму. Ці нові звернули на неї увагу, і Речел чула, як хтось зі старих пояснював, хто вона така. Вона намагалася йти так, щоб стражники не помітили, що вона озирається, і не переходила на біг.

Вузлик з хлібом, в якому була захована шкатулка, лежав там, де вона його залишила, під квітами. Речел витягла вузлик і понесла в одній руці, іншою притискаючи до грудей Сару. Йдучи по саду, вона гадала, чи помітила принцеса Віолетта, що Речел не спить на її ліжку, чи не підняла вона крик, чи не покликала на допомогу. Якщо вона це зробила, якщо прийшли охоронці і випустили принцесу з скрині, то, можливо, Речел вже шукають. Адже вже пройшо трохи часу. Речел уважно прислухалася до криків в саду, намагаючись зрозуміти, чи не шукають насправді її.

Речел втомилася, їй було важко дихати, але дівчинка поспішала скоріше вибратися з замку, перш ніж її почнуть переслідувати. Вона пам'ятала слова Сандерса, що весь замок обшукають. Вона-то знала, що вони хочуть знайти. Їм потрібна скринька. А вона обіцяла Джіллеру, що винесе шкатулку, щоб з усіма тими людьми, про яких він говорив їй, не трапилося біди. На стіні зараз було багато солдатів. Уже майже дійшовши до зовнішньої стіни, Речел сповільнила крок. Раніше тут стояло всього двоє солдатів королеви. Тепер чергували троє. Двох вона впізнала: у знайомих червоних туніках з чорною вовчою головою — формі гвардії. Але третій, набагато вищий і здоровіший, був у плащі з темної шкіри. Речел не знала, як краще вчинити: йти вперед або втекти. Але куди бігти? Адже не вийшовши за стіну, нікуди не втечеш. Але перш ніж Речел вирішила, що робити, стражники помітили її. Один із солдатів королеви вже зібрався було відкрити ворота. Але новий зупинив його, піднявши руку.

— Це іграшка принцеси, — пояснив перший. — Принцеса іноді виганяє її із замку.

— Нікого не велено випускати, — відповів незнайомець.

— Нічого не поробиш, малятко, — звернувся до Речел один з королівських солдат, — ти ж чула, що він сказав? Нікого не велено випускати.

Речел стояла, немов онімівши. Вона стояла і дивилася на чужака, а він — на неї. Джіллер розраховував, що вона винесе шкатулку, покладався на неї. А іншого виходу із замку немає. Тут вона спробувала уявити собі, як би надійшов Джіллер.

— Добре, — сказала вона нарешті. — Сьогодні вночі холодно, я краще, мабуть, не буду виходити.

— От і правильно, — відповів солдат королеви. — Сьогодні тобі доведеться переночувати в замку.

— Як вас звуть? — Запитала Речел.

Він трохи здивувався.

— Королівський списоносець Рейд.

Вона показала на другого королівського солдата.

— А вас?

— Королівський списоносець Уолкот.

— Королівські списоносці Рейд і Уолкот, — повторила вона. — Дуже добре, думаю, я запам'ятаю. — Все так само тримаючи в руці ляльку, Речел показала на нового солдата.

— А вас як звати?

Він засунув руки за пояс.

— А тобі навіщо знати?

Речел притиснула Сару до грудей.

— Ну, принцеса накричала на мене і сказала, щоб я забиралася з замку. Якщо я не піду, вона розлютиться і захоче відрубати мені голову за те, що я її не послухалася. Тому я повинна сказати їй, хто мене не випустив. А ваші імена мені потрібні, щоб вона не вирішила, ніби я все це придумала сама. Тоді вона зможе прийти і запитати про це у вас. Я її боюся. Вона теж стала наказувати, щоб людям відрубували голови.

Всі троє злегка відступили і подивилися один на одного.

— Але ж це так, — сказав королівський списоносець Рейд. — Наша принцеса пішла в матір. Королева вирішила, що дочці пора поточити зубки.

— Був наказ: нікого не випускати, — повторив новий солдатів.

— Ну, двоє з нас — за те, щоб виконати наказ принцеси, — відповів списоносець Рейд і сплюнув. — Принаймні, якщо ти не хочеш її випускати, ми тут ні при чому. Не наша голова ляже на плаху. Якщо вже дійде до цього, так ми скажемо, що говорили тобі, щоб ти її випустив за наказом принцеси. Ми не хочемо на плаху разом з тобою. — Його товариш Уолкот кивнув на знак згоди.

— Яка може бути загроза від дівчиська, яку і від землі ледь-ледь видно? Тут краще не зв'язуватися. Їм же потім не скажеш, що ми, троє здоровенних хлопців зі зброєю, її злякалися і не випустили. Ти так вирішив, тобі і відповідати головою перед принцесою, а не нам. Відповідати перед королівським катом, а не перед нами.

Новачок подивився на Речел, мабуть, починаючи злитися. Він ще раз глянув на товаришів, потім знову на неї.

— Ну ясно, небезпеки від неї ніякої. Наказ стосувався запобігання загрози, так що я думаю…

Королівський списоносець Уолкот почав відсувати важкий засув.

— Але я хочу подивитися, що там у неї з собою, — додав новий.

— Вечеря і моя лялька, — відповіла Речел, намагаючись не видати хвилювання.

— Ану, покажи.

Речел поклала вузлик на землю і розв'язала його. Вона простягнула йому і Сару.

Стражник узяв Сару величезною ручищей, покрутив ляльку і навіть підняв їй сукню. Речел, розсердившись, брикнула його в ногу.

— Що ви робите? Майте повагу! — Закричала вона.

Двоє інших засміялися.

— Знайшов там щось підозріле? — Запитав списоносець Рейд.

Новий солдат подивився на них згори вниз і повернув Сару Речел.

— Що у тебе ще?

— Я ж казала: моя вечеря.

Він схилився над вузликом.

— Ну, такій малявці така велика булка ні до чого.

— Це моє! — Заволала Речел. — Не чіпайте!

— І правда, залиш їй, — сказав королівський списоносець Уолкот. — Їй і так немало дістається. По-твоєму, схоже, що принцеса її перегодовує?

Здоровань випростався.

— Наче нічого немає. Ну, дуй звідси, швидше.

Речел квапливо зав'язала вузлик і, однією рукою притиснувши до себе Сару, а іншою схопивши вузлик, пробралася між ногами солдатів і опинилася зовні.

Ледве Речел почула брязкіт засуву, як пустилася бігти. Вона бігла без оглядки, що було сил, і їй було дуже страшно, тому вона не оглядалася перевіряти, чи не женеться хто-небудь за нею. Нарешті Речел зупинилася і оглянулась. Нікого не було видно. Вибившись із сил, вона присіла відпочити на товстий корінь, який перетинав стежку.

Речел бачила обриси замку на тлі зоряного неба, вогні на вежах. Вона ніколи, ніколи не повернеться туди. Поки Речел намагалася віддихатися, хтось окликнув її.

Вона зрозуміла, що це Сара.

Речел поклала лялечку собі на коліна, на вузлик.

— Тепер ми врятовані, Сара. Ми втекли звідти, — сказала вона.

— Я так рада, Речел, — посміхнулася Сара.

— Ми більше ніколи не повернемося в те бридке місце.

— Речел, Джіллер хотів би тобі щось передати.

Вона нахилилася нижче, щоб краще розчути голосок Сари.

— Що?

— Що він не може зараз піти з тобою. Ти повинна далі йти без нього.

Речел захотілося заплакати.

— Але я дуже хочу, щоб він був зі мною.

— І йому, мила дівчинко, хотілося б цього більше всього на світі, але він повинен залишитися тут і відвернути увагу, щоб тебе не шукали. Це єдине, що можна зробити, щоб ти врятувалася.

— Але я боюся залишатися одна.

— А ти й не будеш одна, Речел. Я буду з тобою. Завжди.

— Але що я буду робити? Куди піду?

— Ти повинна втікати звідси. Джіллер казав, щоб ти не ходила більше в притулок-сосну, там тебе знайдуть. — Речел здивовано і злякано подивилася на Сару, почувши це. — Іди до іншої притулок-сосни, потім знайди собі новий притулок. Іди все далі і ховайся, поки не наступить зима. А потім знайди якесь гарне місце, де про тебе будуть піклуватися.

— Добре, раз Джіллер так сказав, я так і зроблю.

— Речел, Джіллер хоче, щоб ти знала, що він любить тебе.

— Я теж його люблю більше за всіх на світі.

Лялечка посміхнулася.

Раптом ліс освітився синьо-жовтим вогнем. І тут же Речел почула удар грому. Вона схопилася на ноги, відкривши рот і широко розкривши очі від подиву.

Величезна вогненна куля піднявся над замком, розсипаючи безліч іскор, і чорний дим потягнувся за нею. Піднімаючись вище, вогонь поступово перетворювався в чорний дим, поки не зник зовсім — і знову стало темно.

— Ти бачила? — Запитала вона Сару.

Сара нічого не відповіла.

— Я сподіваюся, з Джіллером все добре.

Вона глянула на лялечку, але та нічого не сказала і навіть не посміхнулася.

Речел притиснула до себе Сару і взяла вузлик.

— Ну що ж, підемо далі, як нам сказав Джіллер.

Проходячи повз озеро, вона закинула подалі в воду ключ від скрині, і посміхнулася, почувши сплеск.

В мовчанні йшла вона вперед по стежці, яка вела від замку. Вона пам'ятала, що Джіллер не велів йти до її сосни, тому повернула в іншу сторону, по оленячій стежці, на захід.

34

Річард почув звук. Немов би тихе шипіння і потріскування. У тому неясному напівсні-напіввартуванні, в якому він перебував, не мало сенсу намагатися зрозуміти, що це таке. Остаточно прокинувшись, він відчув сильний запах смаженого м'яса. Він негайно пошкодував, що свідомість його стало ясною: адже це принесло і спогади про все, що сталося, і тугу за Келен. Він лежав, звернувшись калачиком, болісно відчуваючи тверду кору дерева, до якого притулився. Все тіло затекло — він всю ніч проспав в одній позі. Зараз йому нічого не було видно, тому що голова його уткнулась в коліна. Він тільки зрозумів, що вже почало світати.

І все-таки поблизу хтось був.

Вдаючи, що ще спить, він згадав, де залишив зброю. Меч лежав не дуже близько, за ним треба було ще тягнутися. А ніж був поруч. Його пальці намацали горіхову ручку. Він обережно взяв ножа в руку, намагаючись не робити різких рухів. Невідомий знаходився зліва від нього. Одного стрибка, мабуть, буде достатньо.

Він обережно подивився в ту сторону — і з подивом побачив Келен. Вона сиділа, спершись на колоду, і дивилася на нього. На багатті смажився кролик.

Річард сів.

— Що ти тут робиш? — Обережно запитав він.

— Можна з тобою поговорити?

Річард прибрав руку з ножа, витягнув затерплі ноги, став розтирати їх.

— Я думав, ми вже про все поговорили. — Він тут же пошкодував про свої словах, побачивши, з яким болем подивилася на нього Келен.

— Вибач, — продовжував він, пом'якшуючись. — Звичайно, можна поговорити. Про що ти хотіла?

Келен знизала плечима.

— Ти знаєш, я багато думала… — Вона взяла довгу березову гілку, яку Річард вчора підібрав на підпал, і стала обдирати шматочки кори. — Учора, після того як я пішла, у тебе сильно боліла голова…

— Як ти дізналася?

Вона знову знизала плечима.

— Я завжди бачу по очах, коли в тебе болить голова.

Голос її був тихим і м'яким.

— Ще я знаю, що останнім часом ти мало спиш, через мене. Тому я вирішила, перш ніж… перш ніж піти, постерегти, поки ти будеш спати. Тому я і прийшла сюди, під дерева, де могла охороняти тебе. — Келен дивилася на гілку, з якої продовжувала обдирати кору. — Мені потрібно було впевнитися, що ти хоч трохи поспиш.

— Так ти просиділа тут всю ніч? — Річард не смів повірити словам.

Келен кивнула, не дивлячись на нього.

— А поки я охороняла тебе, я вирішила поставити пастку, як ти мене вчив, подивитися, чи не зловлю чогось тобі на сніданок. І поки я сиділа тут, ще багато про що передумала. Найбільше я плакала. Я не можу винести того, що ти думаєш, ніби я зрадниця. Мені боляче, і мене це злить.

Річард вважав за краще мовчати, поки Келен підбирає потрібні слова. Він не знав, що сказати, і боявся, що, якщо скаже щось не так, вона знову піде. Келен між тим здерла з гілки ще шматок кори і кинула в багаття, кора відразу спалахнула.

— А потім я ще подумала над твоїми словами і зрозуміла, що повинна розповісти тобі, як тобі слід поводитися при зустрічі з королевою. Крім того, мені треба тобі сказати, яких доріг слід уникати, а де можна йти. Я все думала, що мені тобі розповісти ще, щоб не забути нічого важливого. І перш ніж встигла про все це подумати, я зрозуміла, що ти був правий. У всьому.

Річарду здалося, що вона ось-ось заплаче, але вона не заплакала. Вона просто продовжувала крутити в руках гілку і уникала його погляду. Вона мовчала. А потім раптом задала несподіване запитання:

— По-твоєму, Шота гарна собою?

Він посміхнувся.

— Так, але ти краща.

Келен посміхнулася у відповідь і відкинула волосся.

— Мало хто наважилися б сказати це… — Вона знову зупинилася. Її таємниця стояла між ними. І знову вона заговорила: — Є стара приказка у жінок, може бути, ти чув її: «Не дозволяй красивій жінці вирішувати твою долю, якщо ти при цьому є чоловіком».

Річард посміхнувся і встав, щоб розім'яти ноги.

— Ні, не доводилося це чути. — Він напівсидячи сперся на колоду й склав на грудях руки. Він і не думав, що Келен буде турбуватися, чи не викрала Шота його серце. Адже Шота сказала, що вб'є його, якщо вони ще зустрінуться. Але й без цієї клятви Шоти у Келен, на його думку, не було причин для занепокоєння.

Келен відкинула гілку і встала поряд з ним. Нарешті вона заглянула йому в очі і підвела брови.

— Річард, — вона говорила тихо, майже пошепки, — цієї ночі я зрозуміла, що була дуже дурною. Раніше я боялася, що відьма вб'є мене відразу, але зараз зрозуміла, що вона майже домоглася цього. Просто я сама б за неї це зробила, дозволивши їй вирішити мою долю. А ти був у всьому правий. Мені слід було б з більшою увагою поставитися до того, що говорив Шукач Істини. — Келен опустила очі, потім знову глянула на нього. — Якщо… Якщо ще не занадто пізно, то я хотіла б повернутися до своїх обов'язків, знову стати твоїм провідником.

Річарду навіть не вірилося, що все скінчилося. Здається, він ніколи не відчував себе таким щасливим, ніколи не відчував такого полегшення. Замість відповіді він обійняв її і міцно притиснув до себе. Вона поклала голову йому на груди, потім відсторонилася.

— Річард, тепер я хотіла б поговорити з тобою ще про одну справу. Якщо ти згоден узяти мене назад, то ти повинен перш вислухати мене. Я не зможу залишатися з тобою, якщо не розповім про себе. Це пече мені серце, бо ж я повинна бути твоїм другом. Мені слід було б розповісти тобі про це з самого початку. У мене ніколи не було друзів, подібних тобі, і мені не хотілося б, щоб наша дружба припинилася. — Річард здивовано дивився на неї. — Але тепер я повинна розповісти тобі, хто я, — закінчила вона дуже тихо.

— Келен, я ж уже казав тобі, ти — мій друг, і ніщо не може змінити цього.

— Ця таємниця — може. — Келен опустила голову. — Це пов'язано з магією.

Річард не був упевнений, що йому необхідно дізнатися її таємницю. Він тільки що знову знайшов Келен, і йому зовсім не хотілося втратити її знову. Він сів навпочіпки біля багаття і зняв з вогню палицю, на якій смажився кролик. Він пишався тим, що Келен сама зуміла зловити кролика тим способом, яким він навчив її.

— Келен, твої таємниці не цікавлять мене зараз. Мене цікавиш тільки ти, от і все. Нумо, кролик готовий, поснідаємо.

Вона сіла на землю поряд з Річардом, а він відрізав ножем шматок м'яса і подав їй. М'ясо було гарячим, і вона тримала його обережно і дула, щоб остудити. Річард відрізав шматок собі і теж сів.

— Річард, коли ти в перший раз побачив Шоту, вона і справді була так схожа на твою матір?

Річард глянув на її обличчя, освітлене вогнем, кивнув і відкусив шматок м'яса.

— Твоя мати була красунею. У тебе її очі і її губи.

Річард злегка посміхнувся, згадавши про це.

— Але ж це була не вона.

— Значить, ти розсердився на Шоту за те, що вона прикинулася людиною, якою не мала права бути? За те, що вона обдурила тебе? — Келен теж відкусила шматок м'яса, вдихаючи повітря ротом, бо воно було ще дуже гарячим. Вона уважно дивилася на Річарда.

Він знизав плечима, відчувши гіркоту при спогаді.

— Так, по-моєму, це було нечесно.

Келен прожувала м'ясо і проковтнула його.

— Ось чому я повинна розповісти тобі, хто я така, навіть якщо ти після цього зненавидиш мене. Адже ти був моїм другом. Хоча я, можливо, і не заслуговувала дружби. Це ще одна причина, чому я повернулася: я не хотіла, щоб ти дізнався про це від когось іншого. Краще, якщо ти дізнаєшся все від мене. Після того як я розповім тобі все, то, якщо ти захочеш, я піду.

Річард подивився на небо. Воно ставало все світлішим. Йому захотілося, щоб Келен нічого не розповідала йому про себе, щоб все залишалося так, як є.

— Не хвилюйся. Я не збираюся гнати тебе геть. У нас же є спільна справа. Ти пам'ятаєш, що говорила Шота? У королеви ця шкатулка довго не затримається. Адже це означає тільки одне: хтось забере в неї шкатулку. Краще, якщо це зробимо ми, а не Даркен Рал.

Келен торкнулася його руки.

— Я не хочу, щоб ти ішов на пошуки, поки не вислухаєш мене. Якщо ти після цього захочеш, щоб я залишила тебе, я тебе зрозумію. — Вона пильно подивилася на нього. — Річард, я повинна сказати, що мене ніколи ще так не цікавила чиясь думка, як твоя, і, думаю, такого більше не буде. Але обійти цю таємницю не можна. З цього нічого б не вийшло. Нічого хорошого, по крайній мірі.

Йому не хотілося вірити. Повинен же бути якийсь інший вихід. Річард важко зітхнув і вимовив:

— Ну добре, давай.

Вона кивнула.

— Ти пам'ятаєш, що в Серединних Землях живуть істоти, наділені магією? І що вони не можуть відмовитися від магії, тому що магія частина їх самих?

Він кивнув.

— Так от. Я — одна з таких людей. Я не просто жінка.

— Так хто ж ти?

— Я — сповідниця.

«Сповідниця».

Слово це було йому знайоме.

Він весь напружився. Дихання перехопило. Він раптом згадав рядки з Книги Зниклих Тіней. «Якщо той, хто володіє скриньками, не прочитав цих слів сам, а почув їх із уст іншої людини, в достовірності переданого знання він може переконатися лише за допомогою сповідниці…»

Перед його внутрішнім зором швидко замиготіли сторінки книги. Він намагався згадати, чи не згадуються ці «сповідниці» десь ще. Ні, ніде. Він пам'ятав кожне слово Книги. Сповідниця згадувалася лише одного разу, на самому початку. Він ще думав, що б це значило. Він навіть раніше не був впевнений, що це реальна особа. Річард відчув, як ікло, що висіло у нього на шиї, немов налилося вагою.

Келен подивилася йому в очі і насупилась.

— Ти знаєш, хто такі сповідниці?

Він насилу відповів:

— Ні. Тільки слово чув, не більше… Чув від батька. Це правда, я не знаю, що воно означає. — Він намагався знову оволодіти собою. — Так що ж значить — бути сповідницею?

Келен обхопила руками коліна і злегка відсунулася.

— Це означає володіти владою, чарівною силою, яка передається від матері до дочки і походить з давніх-давніх часів, ще до «темного часу», існуючи стільки ж, скільки існують країни і народи.

Річард не знав, що це за «темні часи», але слухав не перебиваючи.

— З цим ми народжуємося, чарівна сила — частина нас самих, і без неї ми можемо не більше, ніж люди — без серця. У кожної сповідниці і діти народжуються сповідницями. Так буває завжди. Але цей дар не у всіх однаковий. У одних сильніший, в інших — слабший.

— Значить, ви не можете позбавитися від цього, навіть якщо б захотіли? Але що це за чари?

Келен глянула на вогнище.

— Ця сила діє по бажанню сповідниці в момент дотику. Дар цей ми постійно носимо в собі. Нам не треба викликати його в собі, щоб пустити в хід, навпаки, ми повинні завжди стримувати в собі цю силу, а користуватися нею можемо, просто захотівши.

— Ніби як стримувати апетит? — Запитав Річард.

Вона посміхнулася такому порівнянню.

— Ну, майже.

— І що ж творить ця сила?

— Бачиш, це важко виразити в словах. Я і не думала, що це буде так важко пояснити, але дійсно важко передати це словами тому, хто не народився в Серединних Землях. Я ніколи не намагалася робити це і навіть не впевнена, що можна підібрати слова. Це ніби як пояснити сліпому, що таке «дим».

— Ну спробуй.

Келен кивнула й подивилася йому в очі.

— Це сила любові.

Річард ледь не засміявся:

— І ти думаєш, що мене злякає сила любові?

Келен напружилася, очі її спалахнули від обурення, але, крім обурення, в погляді з'явився вираз, схожий на той, який він бачив у поглядах Шоти і Еді — причетності до вічності. Він відчув, що Келен його слова здалися неповажними, якщо не образливими, не кажучи вже про його недоречну веселість. Річард зрозумів, і це було неприємне відчуття, що Келен не звикла, щоб хтось посміхався з приводу її чарівної сили. Здається, її погляд сказав йому про це більше, ніж могли б розповісти слова. Які б не були ці чари, але сміятися тут явно не було над чим. Він посерйознішав. Коли Келен зрозуміла, що він більше нічого такого не ляпне, вона продовжила:

— Ти не зрозумів. Не будь легковажним. — Очі її звузилися. — Зазнавши на собі нашого дотику, людина вже не може більше залишатися сама собою. Вона назавжди стає іншою. Більше того, варто сповідниці доторкнутися до людини, і вона стає відданою їй назавжди, відданою як нікому з живучих. Для неї вже не має значення, ким він був, чим займався, чого бажав. Він піде на все заради тієї, яка доторкнулася до нього. Після цього його життя належить не йому, а їй. Його душа належить не йому, а їй. Як особистість він вже не існує.

Річард відчув, що йому стає якось не по собі.

— І скільки часу триває дія цієї самої чарівної сили або як її назвати?

— Стільки, скільки буде жити той, до кого я доторкнулася, — спокійно відповіла Келен.

Йому раптом стало холодно.

— Отже, це щось на зразок відьминих чар?

— Не зовсім так, але, можливо, так тобі буде легше зрозуміти. Нехай буде так. Але дотик сповідниці значить куди більше. Його дія набагато могутніша і довговічніша. Чари відьом можна зняти. Наслідки ж мого дотику усунути неможливо. Шота зачарувала тебе, хоча ти і не відчував цього. Це сильніше самих відьом, вони так чинять, бо така їхня доля. Твій гнів і гнів, що виходить від меча, захистили тебе. Але магічна дія мого дотику починається відразу і не проходить ніколи. Тут тебе ніщо не може захистити. Для того, до кого я доторкнулася, немає вже шляху назад: він уже не та людина, що раніше. Його особистість зникає назавжди. Він назавжди втрачає вільну волю. Це одна з причин, чому я не хотіла йти до Шоти, — відьми ненавидять Сповідниць. Вони страшно ревнують до нашої влади, до того, що людина, до якої ми тільки доторкнемося, стає нам назавжди відданою. Той, до кого доторкнеться сповідниця, зробить все, що вона скаже. — Келен суворо подивилася на нього. — Все.

Річард відчув, що в роті у нього пересохло, а думки немов розбігаються. Він відчайдушно чіплявся за свою надію, за свою мрію. Єдиним способом зосередитися, виграти час і подумати було задавати питання.

— І це діє на всіх?

— На всіх людей. Окрім Даркена Рала. Чарівники попереджали мене, що магія Одена захистить його від наших дотиків. Тому йому немає чого мене боятися. На інших істот, не на людей, вона зазвичай не діє, оскільки у них немає співчуття до людей. На гарів, наприклад, мій дотик не подіє. Моя магія діє на декого, але не так, як на людину.

Річард глянув на неї спідлоба.

— А Ша? Ти ж торкнулася її?

— Так, адже вона вмирала і була самотня. Вона страждала і від розлуки з їй подібними, і від того, що вмирала на самоті. Вона попросила мене торкнутися її. Мій дотик знищив її страх і народив любов до мене, не залишаючи місця для власних страждань і для самотності. У неї нічого не залишилося, крім любові до мене.

— Так було, коли я вперше зустрів тебе і тебе переслідував Квод? Ти тоді торкнулася одного з них?

Келен знову кивнула, відкинувшись назад і кутаючись у свій плащ.

Вона подивилася на вогонь.

— Хоча вони й були зачаровані, щоб убити мене, але як тільки я доторкнулась до одного з них, мені вже була забезпечена перемога. Вони стали битися не на життя, а на смерть, щоб захистити мене. Ось чому Рал посилає чотирьох, щоб убити одну сповідницю. Вважається, що якщо вона торкнеться одного, то інші троє вб'ють і його, і її. Потрібно не менше трьох, бо той, до якого ми доторкнемося, буде битися так відчайдушно, що завжди може вбити одного, а часто — двох, але залишиться ще один, щоб убити сповідницю. У рідкісних випадках один може вбити і трьох. Так було і з тим Кводом, який переслідував мене перед тим, як чарівники відправили мене через кордон. Квод найзручніше використовувати в таких справах. Вони майже завжди діють успішно. Якщо ж цього не відбувається, то Рал просто посилає інший Квод.

Помовчавши, Келен продовжувала:

— Тоді, на Тупій горі, ми залишилися в живих тільки тому, що ти їх роз'єднав. Той, кого я торкнулася, вбив свого товариша, а ти відвернув на себе увагу інших. Потім він пішов розбиратися з іншими двома, а ти зіштовхнув одного з них вниз, так що той, кого я торкнулася, не пошкодував життя, щоб зіштовхнути ватажка в прірву. Він поступив так тому, що у нього не було шансу у поєдинку на мечах. Він зробив це ціною життя, але йому це було байдуже, адже я торкнулася його. Для нього це був єдиний вірний спосіб мене захистити.

— А ти не могла просто торкнутися всіх чотирьох?

— Ні. Наша сила витрачається вся, і потрібен час, щоб її відновити.

Він зачепив ліктем на руків'я меча, і несподівано йому в голову прийшла ще одна думка:

— Коли ми йшли через кордон і тебе переслідував останній з цієї зграї, а я вбив його… я, значить, насправді не рятував тебе?

Келен з хвилину помовчала, потім відповіла.

— Один чоловік, яким би він не був великим і сильним, не представляє загрози для сповідниці, навіть якщо її сила менше, ніж у мене. Якби ти не прийшов тоді на допомогу… я б впоралася з ним сама. Вибач, Річард, — прошепотіла вона, — але не було потреби в тому, щоб ти вбивав його. Я б сама з ним впоралася.

— Ну, — зауважив він сухо, — принаймні я визволив тебе від необхідності цим займатися.

Вона нічого не відповіла, тільки сумно подивилася на нього. Здається, їй нічого було сказати у відповідь.

— А це надовго? — Запитав він. — Скільки часу потрібно сповідниці, щоб відновити свою силу після дотику?

— У всіх сповідниць сила чар різна. У одних більша, в інших — менша. Це може потребувати навіть декількох днів і ночей. Зазвичай на це потрібна доба.

Річард пильно подивився на неї.

— А в тебе?

Келен глянула йому в очі, ніби кажучи, що даремно він задав це питання.

— Близько двох годин.

Він відвернувся до вогню, не надто задоволений відповіддю.

— Це щось незвичайне?

Келен зітхнула.

— Так принаймні мені говорили. — Відчувалося, що їй важко про це розповідати. — Чим менший термін, за який відновлюється наша сила, тим більша наша влада. І тим сильніше вона діє на того, до кого ми доторкнемося. Ось чому іноді буває, що в Кводі один, якого я торкнуся, може вбити ще трьох. У сповідниць з меншою владою такого не відбувається. А від влади сповідниць залежить і їхнє становище. Адже ті, чия сила більша, можуть народжувати і дочок, наділених більшою силою. Серед Сповідниць немає заздрості одна до одної, навпаки, між ними виникають велика прихильність і почуття обов'язку у відношеннях між ними в часи випробувань, як тепер, коли Даркен Рал зруйнував кордон. Сповідниці нижчих ступенів захистять вищих, якщо буде потреба.

Він зрозумів, що якщо не задасть їй ще одного питання, то сама вона про це не скаже.

— А який ступінь в тебе?

Вона не кліпаючи дивилася на вогонь.

— Ступені всіх сповідниць нижче мого. І багато з них віддали життя, щоб врятувати мене… — Келен на мить замовкла. — Заради того, щоб я могла жити і використовувала свою владу проти Рала. Зараз вже ніхто з них не захищає мене. Я одна. Даркен Рал убив всіх, до кого дістався.

— Пробач, Келен, — тихо сказав він. Він тільки тепер починав розуміти винятковість цієї жінки. — Значить, у тебе є титул. Як же тебе називають?

— Я — Мати-сповідниця.

Річард напружився. За словами «Мати-сповідниця» відчувалися якась страшна сила і влада. Це прозвучало майже як одкровення. Він завжди розумів, що Келен — особлива, але він вже мав справу з незвичайними людьми, коли був лісовим провідником, і навчився не тремтіти перед ними. Адже він і не думав, що Келен звичайна жінка. Але якщо він залишиться просто провідником, а вона такою, як є, то це ще нічого. Він не збирається її втрачати і відсилати геть тільки через титул.

— Я не знаю, що це означає. Мабуть, щось подібне до принцеси або королеви?

Келен підняла брови.

— Королеви кланяються Матері-сповідниці.

Тут Річард відчув боязкість.

— Так ти вища, ніж королева? — Запитав він здивовано.

— Пам'ятаєш плаття, в якому я була, коли ти вперше мене побачив? Це одяг сповідниці. Ми всі носимо такий, щоб видно було, хто ми, хоча більшість жителів Серединних Земель і так впізнають нас, незалежно від того, як ми одягнені. Всі сповідниці носять чорні сукні. Тільки у Матері-сповідниці плаття біле. — Келен, очевидно, трохи дратувало, що доводилося розповідати про своє становище. — Як дивно мені все це пояснювати, Річард. В Серединних Землях це відомо всім, так що мені ніколи не доводилося думати, як передати це словами. Це звучить так… Не знаю, зарозуміло, чи що. Коли говориш.

— Але я ж не з Серединних Земель. Постарайся пояснити. Я повинен зрозуміти.

Вона кивнула і знову глянула на нього.

— Королі і королеви — владики у своїх царствах, що мають кордони. Чимало їх і у Серединних Землях. Є країни, керовані по-іншому, наприклад, радами. Є й землі, де живуть чарівні істоти, наприклад, Мерехтливі в ночі. Ніхто з людей не живе в їх землях.

Земля ж, де живуть сповідниці, моя батьківщина, зветься Ейдіндріл. Вона ж — батьківщина чарівників. Там знаходиться Вища Рада Серединних Земель. Ейдіндріл — прекрасна країна. Давно вже не була я на батьківщині, — сказала вона із сумом. — Між сповідниця і чарівниками існує тісний союз, і зв'язок їх дуже схожа на зв'язок між старим Зеддом і Шукачем Істини. Ніхто ніколи не претендує на Ейдіндріл. Всі правителі бояться нашої країни, бояться сповідниць і чарівників. Всі країни в Серединних Землях надають підтримку Ейдіндрілу, всі платять данину. Сповідниці стоять вище законів усіх країн, так само, як Шукач підпорядковується лише власному сумлінню. І в той же час ми самі, беручи участь у Вищій Раді, служимо всім людям Серединних Земель.

В минулому були правителі, чия жадоба влади змушувала їх намагатися підпорядкувати сповідниць собі. Тоді прозірливі сповідниці зрозуміли, що треба подбати про свою незалежність, щоб не стати рабинями. Тому Мати-сповідниця вжила свою владу проти цих правителів. Правителі були повалені зі своїх тронів і замінені новими, які вже розуміли, що сповідниць слід залишити в спокої. Колишні правителі, яких вдалося захопити в полон, жили в Ейдіндрілі на положенні дещо кращому, ніж раби. Сповідниці зазвичай брали їх з собою, коли здійснювали подорожі по різних країнах, щоб ті несли дорожні речі та їжу. За старих часів сповідниць оточувала значно більша пишність, ніж тепер. У всякому разі, це справляло належне враження.

— Я щось не зрозумію, — сказав Річард. — Королі і королеви, могутні владики. Хіба в них немає збройної сили? Хіба немає охорони і всього того, що потрібно для їх безпеки? Як же сповідниця може наблизитися до короля або до королеви і торкнутися їх?

— Звичайно, у них все це є, що правда, то правда. Але для нас все не так важко, як здається. Сповідниця може доторкнутися до однієї людині, наприклад, з королівських гвардійців, і той стає її союзником. Він приводить її до іншого, і той, в свою чергу, починає їй допомагати. Незабаром вона проникає по палац. Кожен, до кого вона торкається, приводить її до людини рангом вище і доставляє їй таким чином все нових друзів і союзників. Так, за допомогою надійних помічників серед королівських радників, вона може потрапити прямо до короля або королеви швидше, ніж це можна собі уявити. Як кажуть, вони не встигають і озирнутися, причому робиться все без зайвого шуму.

Мати-сповідниця зі своїми сестрами може пройтися по королівському замку, як буря. Звичайно, все це не так безпечно, і багато сповідниць загинули, але їх мета виправдовувала жертви. Це одна з причин, чому жодна з країн не буває закрита для сповідниць, хоча багато з задоволенням би не пускали їх до себе.

Адже закрити країну для сповідниць — рівнозначно визнанню провини, достатньої для відмови правителя від влади. Ось чому і люди Тіни, наприклад, впустили мене до себе, а вони рідко пускають до себе чужинців. Але якщо не впустити в свої володіння сповідницю, це викличе питання і підозри. Якщо правитель залучений в якісь інтриги, він тим більш охоче впускає до себе сповідниць, щоб спробувати приховати свою участь у подібних справах.

В ті часи серед сповідниць знаходилися такі, яким занадто хотілося використовувати свою силу, щоб всюди викорінювати зло, як вони його розуміли. Чарівникам довелося застосувати владу і підпорядкувати все своєму контролю, але, у всякому разі тоді люди зрозуміли, на що здатні Сповідниці. Але то було в давні часи.

Відторгнути правителя від влади! В давні це було часи чи ні, але Річарду важко було прийняти чи виправдати таке.

— Але хто дає сповідницям таке право?

Вона знову суворо подивилася на нього.

— Ну, а те, чим зараз займаємося ми з тобою, хіба так вже відрізняється від того, що робилося в минулому? Хіба ми не збираємося усунути правителя від влади? Ми робимо все, що, як вважаємо, повинні робити, все, що, по-нашому, правильно.

Річард неспокійно засовався.

— Твоя правда, — визнав він. — А тобі траплялося раніше це робити — скидати правителів?

Вона похитала головою.

— До цих пір правителі намагалися уникати моєї уваги. Та ж історія, що з Шукачем Істини. Принаймні так вже було до нашого з тобою народження. — Вона подивилася на нього серйозно. — Шукачі теж, бувало, скидали з престолу королів. Але зараз, з тих пір як про старого Чарівника всі забули, а меч перетворився на почесну нагороду, авторитет Шукачів сильно впав, вони вважаються трохи більшими фігурами, ніж пішаки.

— Я не впевнений, що тепер стало по-іншому, — сказав Річард, звертаючись швидше до самого себе, ніж до неї. — Я частенько відчуваю себе не більше ніж пішаком, яким рухають інші. Наприклад Зедд і…

Він не договорив, і Келен закінчила сама:

— І я.

— Ну, я не хотів цього сказати, просто часом мені хочеться забути про меч Істини. Але при всьому тому я не можу допустити, щоб Рал переміг. Тому я ніяк не можу відмовитися від свого обов'язку. Я розумію, що у мене немає вибору. Це-то мене і бісить.

Келен сумно посміхнулася.

— Річард, якщо ти тепер зрозумів, хто я, то ти, сподіваюся, зрозумієш, що й зі мною — то ж саме. Як і у тебе, у мене немає вибору. Але зі мною справа гірша. Адже ми народжуємося з магічною силою. Ти, принаймні коли все це скінчиться, зможеш, якщо захочеш, повернути свій меч Зедду. Я ж залишуся сповідницею на все життя. — Вона помовчала трохи, потім знову заговорила: — З тих пір як я взнала тебе, я би все віддала, аби відмовитися від цього звання і стати звичайною жінкою.

Річард не знав, куди подіти руки, тому він підібрав палицю і став креслити лінії на землі.

— І все ж я поки ще не зрозумів, чому вас називають «сповідниця»? Що це означає? — Йому було дуже важко дивитися їй в очі.

У погляді Келен відбилася біль, і Річарду стало шкода її.

— Це слово говорить про нашу роботу, — відповіла Келен. — Ми — останні судді у встановленні істини. Ось чому чарівники наділили нас такою владою ще в далекі, забуті тепер часи. Ось шлях нашого служіння людям.

— Останні судді у встановленні істини? — Повторив він, насупившись. — Щось на зразок Шукачів Істини?

Вона кивнула.

— Так, Шукачі Істини і сповідниці об'єднані спільною метою. Ми — ніби два кінці однієї магічної сили. У стародавні часи чарівники самі були чимось на зразок правителів. Але їх і тоді дуже засмучували зловживання, які їх оточували. Вони ненавиділи брехню і обман. І шукали засоби, як перешкодити негідним владикам зловживати владою, гнобити й обманювати людей. Такі нечесні правителі, щоб знищити і зганьбити своїх супротивників, звинувачували їх у злочинах, за які потім страчували їх.

І чарівники вирішили покласти цьому край. Їм потрібен був такий спосіб, який безсумнівно вияляв би Істину. Тому вони створили особливий вид магії і дали їй як би своє особливе життя. Таким чином вони створили касту сповідниць з числа обраних жінок. Жінок вони відбирали ретельно: адже один раз дана, чарівна сила продовжувала існувати вже сама по собі і назавжди переходила до нащадків.

Келен неуважно подивилась, як він малював палицею на землі.

— З тих пір ми використовуємо свою чарівну силу для встановлення Істини у всіх випадках, коли це життєво важливо. Найчастіше для того, щоб визначити, чи дійсно винні засуджені. Ми торкаємося до засуджених до смерті, і після того, як вони підкоряються, сповідуємо їх.

Річард ледь не звалився на землю. Палка, якою він малював, застигла в його руці. Він змусив себе повернутися до свого заняття. Келен продовжувала:

— Якщо ми торкаємося навіть самих мерзенних убивць, вони роблять все, що ми накажемо, і признаються в своїх злочинах. Бувало й так, що в судах не були впевнені у винуватості підсудного і запрошували сповідниць для виявлення Істини. У більшості країн існує закон, що нікого не можна засудити до смертної кари без сповіді, щоб завжди була впевненість, що смертний вирок винесено заслужено і що винні не уникли покарання, а невинні не засуджені з помсти.

Деякі народи в Серединних Землях, як люди Племені Тіни, не хочуть користуватися послугами сповідниць. Вони не хочуть того, що вважають стороннім втручанням. Але все ж вони бояться нас, бо знають, на що ми здатні. Ми поважаємо побажання цих народів, і не існує законів, які можуть змусити їх користуватися послугами сповідниць. Однак ми можемо виконати там свій обов'язок силою, якщо запідозримо, що нас обманюють. Але все ж у більшості країн вважають, що варто вдаватися до нашої допомоги.

Сповідниці були першими, хто розкрив змови й інтриги, що йшли від Даркена Рала. Саме для встановлення важливих Істин, таких як ця, чарівники і створили свого часу Сповідниць і Шукачів Істини. Даркену Ралу зовсім не до вподоби припало, що ми розкрили його таємні задуми.

Рідко коли ув'язненого засуджують на смерть без сповіді. Такі люди мають право вимагати, щоб до них привели сповідницю, а вони, пройшовши сповідь, могли б довести свою невинність. Це право засуджених у всіх Серединних Землях.

Тут голос її став тихіше й слабкіше.

— Ось це я не люблю найбільше. Ніхто, якщо він дійсно винен, не стане сам кликати сповідницю, адже це лише підтвердить вирок. Я знаю, що такі люди невинні, ще до того, як доторкнуся до них, але все одно я повинна це робити. Якби ти тільки бачив їх очі, коли я торкаюся їх, ти б зрозумів мене. Коли нас закликають, і якщо ці люди невинні, отже вони…

Річард проковтнув клубок у горлі.

— А скільки у тебе було цих… сповідей?

Вона похитала головою.

— Важко порахувати. Занадто багато. Півжиття провела я в різних в'язницях і тюрмах, зі звірами в людській подобі, які при цьому часто виглядали невинно і були чиїмись сусідами, братами, батьками. Після того як я торкалася до них, вони розповідали мені про все, що вчинили. Довгий час після цих зустрічей, коли я ще тільки починала, я навіть не могла спокійно спати, мене мучили кошмари. Картини того, що вони сотворили… Ти навіть уявити собі не можеш…

Річард зрозумів, що вона ось-ось заплаче. Він кинув палицю, взяв її руку і міцно стиснув своєю.

— Келен, не треба, не варто…

— Я пам'ятаю першу людину, яку вбила. — Губи її затремтіли. — Він мені сниться до цих пір. Він покаявся в тому, що зробив з трьома дочками сусіда… старшій було всього п'ять… Він подивився на мене широко відкритими очима, після того як розповів мені про найстрашніше, що тільки можна собі уявити… І запитав: «Чого бажає моя пані?»… Запитав, не роздумуючи. Я відповіла: «Я бажаю, щоб ти помер». — Тремтячою рукою вона змахнула сльози з щоки. — І він упав замертво.

— А що сказали люди?

— А що б вони наважилися сказати сповідниці, яка змусила людину померти на їх очах просто за її наказом? Вони задкували і розступалися, коли ми йшли. Адже на таке здатна далеко не кожна Сповідниця. Навіть мій чарівник перелякався, побачивши це.

Річард нахмурився.

— Твій чарівник?

Вона витерла сльози і кивнула.

— Чарівники вважають своїм обов'язком оберігати нас, бо нас всі ненавидять і бояться. Сповідниці майже завжди подорожували під захистом чарівників. Одного з них зазвичай призначали в супроводжуючі, коли ми відправлялися сповідувати. Але Рал зумів розлучити нас з чарівниками, і тепер вони теж загинули. Залишилися тільки Зедд і Джіллер.

Річард взяв у руки кролика, який вже остиг. Він відрізав шматок і простягнув їй, потім взяв один собі.

— А чому сповідниць всі бояться і ненавидять?

— Рідні і друзі страчених ненавидять нас тому, що часто не хочуть вірити, що ті, кого вони любили, зробили те, у чому вони покаялися. Вони воліють думати, що сповідування пов'язане з обманом. — Вона відривала по маленькому шматочку і повільно жувала. — Я помітила, що люди часто не хочуть приймати Істину. Вона для них мало чого варта. Деякі навіть намагалися вбити мене. Ось чому чарівники і супроводжували нас всюди. Вони захищали нас, доки не відновиться наша сила.

— І все-таки для мене в цьому недостатньо сенсу, — зауважив Річард, прожувавши м'ясо.

— Те, що ми робимо, досить просто. Це, правда, звучить дуже дивно для тих, хто не живе з цим. Все, що пов'язано з чарами Серединних Земель, повинно здаватися тобі дивним.

Він подумав, що «дивно» — не зовсім точне слово. Потрібне слово, мабуть, було б «моторошним».

— Крім того, — продовжувала Келен, — ми, сповідниці, незалежні, а люди цього не люблять. Чоловіки нас не сприймають за те, що ніхто з них не може керувати нами або просто вказувати, що робити. Жінки не приймають нас тому, що ми не живемо їхнім життям, не живемо, як живуть жінки за звичаєм. Ми не піклуємося про чоловіків і не підкоряємося ім. Усім здається, що у нас особливі права. Наше довге волосся — знак нашої самостійності, а більшість жінок мають носити коротке волосся в знак свого підлеглого становища як чоловікові, так і тим, хто займає більш високе становище. Тобі все це може здатися дрібницею, але тільки не нашим людям, неважливо, мають або не мають вони відношення до влади. Якщо жінка носить пасма довші, ніж належить за її статусу, то в разі покарання її статус може знизитися. В Серединних Землях довге волосся у жінки — символ влади, майже виклик. Це означає, що ми робимо, що захочемо, нікому не підкоряємося і для всіх представляємо загрозу. Про щось подібне свідчить для оточуючих людей і твій меч. Жодна з Сповідниць не носить коротке волосся, і людей дратує, що ніхто не може нас змусити зробити це. Іронія полягає в тому, що насправді ми куди менш вільні, ніж вони, але вони не помічають цього. Ми беремо на себе найнеприємніші обов'язки заради їх же блага, і при цьому ми не можемо вільно розпоряджатися навіть своїм життям. Ми — полонянки власних чар.

Поки Келен доїдала м'ясо, Річард думав про те, яка це насмішка долі, що сповідниці дарують свою любов найстрашнішим злочинцям, але не можуть подарувати її нікому за власним вибором. Він бачив, що є ще щось: вона сказала не все, що хотіла.

— Мені подобається твоє довге волосся. Вони тобі йде.

Келен посміхнулася.

— Дякую. — Вона кинула кістки у вогонь, в задумі задивившись на багаття, потім — на свої руки.

— І крім того, є ще одне важливе питання: як нам вибрати собі пару.

Річард доїв м'ясо і теж кинув кістку в багаття. Йому не сподобалися її слова.

— Вибрати собі пару? Що ти хочеш цим сказати?

Вона продовжувала дивитися на руки, точно сподіваючись знайти там відповідь.

— Коли сповідниця досягає віку зрілого материнства, вона повинна вибрати собі пару. Сповідниця може вибрати будь-якого чоловіка, якого захоче, навіть вже одруженого. Вона може довго блукати Серединними Землями в пошуках підходящого батька для своїх дочок, чоловіка сильного або, можливо такого, який здається їй красивим. Це вже як захоче. Чоловіки бояться сповідниць, які шукають пару. Ніхто не хоче, щоб його вибрали, щоб до нього доторкнулися. Жінки бояться тому, що не хочуть, щоб обрали їх чоловіка, брата чи сина. І всі знають, що не можуть нічого вдіяти. Сповідниці підпорядкують собі всіх, хто завадить їм зробити їх вибір. Люди бояться мене, по-перше, тому, що я Мати-сповідниця, по-друге, тому, що мені вже давно пора зробити вибір.

Річард все ще чіплявся за свої мрії і надії.

— Але якщо ти зацікавиш когось і цей хтось зацікавить тебе?

Вона сумно похитала головою.

— У сповідниць немає друзів, крім інших сповідниць. Тут все просто. Ніхто ще не відчував почуття прихильності до сповідниці. Всі чоловіки бояться нас. — Але вона змовчала, що тепер це вже було не зовсім так просто. Голос її знову затремтів. — З юних років нас вчать, що чоловік, якого ми вибираємо, повинен бути сильним, щоб діти, яких ми народимо, теж були сильними. Але він не повинен бути нам по серцю, бо ми руйнуємо його особистість. Ось чому нічого не вийде у… у нас з тобою.

— Але… чому? — Він намагався чинити опір її словам, її владі.

— Тому, що… — Вона відвернулася, більше не в силах приховувати свою біль. Зелені очі наповнилися сльозами. — Тому, що під час пристрасті влада сповідниці над магічним даром ослабне, і вона, навіть мимоволі, направить на коханого свою силу. І тоді це буде вже не та людина, яка їй подобалася. І для неї немає можливості не допустити цього. Ніяких. Він буде належати їй, але зовсім не так, як вона того хотіла. Бажаний чоловік буде з нею, але тільки через її чарівну силу, а зовсім не за своїм вибором, не зі своєї доброї волі. Він перетвориться на порожній посуд, в якому буде тільки те, чим вона наповнила його. А жодна Сповідниця не бажала б такої долі для свого обранця.

Ось чому сповідниці з незапам'ятних часів тримаються окремо від чоловіків, боячись закохатися. Хоча нас вважають безсердечними, насправді це не так. Просто ми всі боїмося того, що може зробити з коханим наш дотик. Деякі сповідниці вибирали чоловіків, яких ніхто не любить або навіть ненавидять. Щоб не погубити людину з добрим серцем. Хоча такий вибір був у небагатьох, але це їхня справа, і вони мають на це право. Жодна сповідниця не засудить іншу за такий вибір, вона все зрозуміє. — Очима, повними сліз, Келен подивилася на нього, і в погляді її було благання, щоб і він її зрозумів.

— Але… я міг би… — Він не знав, як йому бути зі своїм серцем.

— Але я не могла б. Адже для мене це було б так само, як коли ти хотів побачити свою матір, а замість цього побачив Шоту, яка прикинулася твоєю матір'ю. Прикинулася, але не була. Це лише видимість любові. Розумієш? — Скрикнула Келен. — Хіба це могло тобі принести справжню радість?

Річард відчув, що її слова розбивають на друзки його надії, а з ними і його серце.

— О духи, — сказав він, — чи не про це говорила тоді Шота? Чи не це вона мала на увазі, коли сказала, що ти була на волосок від того, щоб направити на мене свою магічну силу? — Тон його був холоднішим, ніж йому б хотілося.

— Так. — За її голосу відчувалося, що вона намагається не заплакати. — Прости мене, Річард. — Келен зціпила пальці рук. — Я ще ні до кого не ставилася так, як до тебе. Мені так хотілося бути з тобою. Я навіть майже забула, хто я така, мені це було майже все одно. — Сльози з'явилися на її щоках. — Але тепер-то ти розумієш, яка небезпечна моя влада? Розумієш, як легко могла би я погубити тебе? Якби ти не зупинив мене… ти б пропав.

Він відчув гостру жалість до неї і до її положення, до її безсилля перед усім цим. Він відчув і власний біль, біль втрати, нехай і втрачати йому, як виявляється, було нічого. Адже вона ніколи не могла б належати йому, або точніше, він не міг належати їй. Все виявилося порожньою мрією.

Зедд намагався застерегти його, врятувати від цього болю. Чому він не прислухався? Чому він був настільки дурний і самовпевнений, що понадіявся що-небудь придумати? Він знав, чому. Він повільно встав я підійшов до багаття, так, щоб Келен не помітила його сліз. Впоравшись з собою, він знову заговорив:

— А чому ти весь час говорила про дочок? Чому тільки дівчата? Хіба у сповідниць не народжуються хлопчики? — Річарду здалося, що голос його став схожий на скрегіт.

Він слухав, як потріскує вогонь багаття. Келен довго не відповідала. Почувши, що вона плаче, Річард повернувся до неї. Вона підняла голову і простягла руку, щоб він допоміг їй встати. Піднявшись, вона притулилася до дерева, відкинула з обличчя волосся і встала, схрестивши руки.

— Так, сповідниці народжують і хлопчиків. Зараз — не так часто, як раніше, але все ж народжують. — Вона кашлянула. — Але у дітей чоловічої статі магічна влада розвинена ще сильніше: їм навіть не потрібно часу, щоб відновити свою силу. Іноді ця сила стає для них усім, розбещує їх. Це наслідок помилки, зробленої чарівниками. Вони вибирали жінок певним чином, але не подумали про те, що магічна сила може стати самостійною. Вони не передбачили, як дар цей буде передаватися нащадкам, і не врахували, що у чоловіків він може розвинутися інакше, ніж у жінок. Давним-давно декілька чоловіків-сповідників об'єдналися і створили страшне царство жорстокості. Тоді настали «темні часи». Той час схожий на нинішній, коли з'явився Даркен Рал. Нарешті чарівники добралися до Сповідників і знищили їх. Багато чарівників загинуло. З тих пір чарівники залишили спроби правити державами. Занадто багато хто з них загинули через це. Зараз вони намагаються тільки служити людям, допомагати їм, коли це потрібно. Але більше вони ніколи не втручалися в справи правителів без крайньої необхідності. Вони отримали гіркі уроки.

Келен, продовжуючи розповідати, намагалася не дивитися йому в очі.

— З різних причин жінки обходяться зі своєю силою з набагато більшою людяністю, що природня для них, і уникають бунтівної дії цієї сили. Чарівники самі не знають, чому. Це теж схоже на Шукачів Істини: Чарівник повинен правильно обрати Шукача, інакше той використає дану йому силу на зло. Ось чому Зедд так розсердився на Раду Серединних Земель за те, що його позбавили права називати Шукача. Чоловіки-Сповідники, не всі, але більшість, виявилися нездатні правильно поводитися з даною їм владою. Вони не можуть стримувати чарівну силу, коли це потрібно.

Келен кинула погляд на Річарда.

— Коли вони хотіли жінку, вони просто опановували нею, використовуючи свої чари. Так вони опановували багатьма жінками. Вони не знали ні самообмеження, ні почуття відповідальності за свої вчинки. Розповідають, що «темні часи» були однією чорною ніччю страху. Їх царство тривало довгі роки. Чарівникам довелося знищити багатьох з них. По суті, вони убили всіх, народжених від цієї похоті, щоб запобігти стихійному поширенню магічного дару. Сказати, що їм все це було неприємно — значить нічого не сказати.

— І що ж відбувається тепер? — Запитав він нетерпляче. — Що буває, коли у сповідниць народжуються хлопчики?

Келен проковтнула грудку в горлі. Вона все ще боролася зі сльозами.

— Коли у сповідники народжується хлопчик, його приносять в одне особливе місце в центральній частині Ейдіндріла, де мати кладе його на Камінь. — Вона змінила позу, їй було неспокійно і явно важко про це розповідати. Річард взяв Келен за руку і став гладити її пальці, хоча раптом відчув, що йому не слід вже торкатися її, як раніше. — Як я вже розповіла тобі, людина, якої торкнеться сповідниця, зробить все, що вона йому велить. — Він відчув, що рука її затремтіла. — Мати хлопчика наказує своєму чоловікові, і він… він… кладе на горло немовляти жезл… І… стає ногами на обидва кінці.

Річард випустив її руку. Обхопивши руками голову, він відвернувся до багаття.

— І так з кожним новонародженим хлопчиком?

— Так, — відповіла Келен, і він ледь розчув відповідь. — Не допускається можливості залишити в живих жодного чоловіка-сповідника, бо з кожного може вирости той, хто в майбутньому використає цей чарівний дар на зло, щоб домогтися панування для себе і повернути «темні часи». Чарівники і сповідники уважно спостерігають за кожною вагітною сповідницею і роблять все, що в їх силах, щоб утішити її, якщо у неї народжується хлопчик, якого потрібно… — Вона замовкла.

Річард раптом зрозумів, що ненавидить Серединні Землі, ненавидить пристрасно, і тільки у другу чергу — через Даркена Рала. Він вперше зрозумів, чому ті, хто оселився в Вестланді, хотіли жити в країні, де немає ніякої магії. Найбільше він зараз хотів би повернутися туди, подалі від усіх цих чаклунських справ. Сльози виступили на його очах, коли він подумав, як він сумує за Оленячим лісом. Він поклявся собі, що якщо він все ж впорається з Ралом Даркеном, то вже подбає про те, щоб відновити кордони. Зедд йому допоможе, в цьому Річард не сумнівався. Тепер він зрозумів, чому і сам Зедд намагався триматися подалі від Серединних Земель. І якщо межі будуть відновлені, то він, Річард, всю решту життя проживе по той бік кордону.

Але спочатку треба буде розібратися з мечем. Він не віддасть Меч Істини. Він знищить його.

— Спасибі тобі, Келен, — видавив він із себе. — Спасибі, що розповіла мені все. Не хотів би я почути про це від когось іншого. — Він відчував, що говорить зовсім не те. До цих пір йому здавалося, що, коли вдасться зупинити Рала, життя тільки почнеться, що попереду — якесь майбутнє і якісь можливості. Тепер він зрозумів, що зупинити Рала — не початок, а кінець. Кінець не тільки для Рала, а й для нього самого. В майбутньому після цього нічого не залишиться, всяка надія вмре. Якщо він впорається з Ралом Даркеном і Келен буде в безпеці, то він, самотній, повернеться в Оленячий ліс, і життя для нього закінчиться.

Він почув, як Келен схлипує за його спиною.

— Річард, якщо ти хочеш, щоб я залишила тебе, не бійся прямо сказати мені про це. Я тебе зрозумію. До таких речей сповідники звичні.

Він подивився на догоряюче вогнище і заплющив очі, намагаючись стримати сльози. Річард відчував біль у грудях, важко дихав.

— Прошу тебе, Келен, скажи, чи… чи є хоч якась можливість… щоб… ми з тобою.

— Ні, — простогнала вона.

Він постарався утримати тремтіння в руках. Все для нього було втрачено.

— Келен, — заговорив він нарешті, — чи є якийсь закон, або звичай, або що там ще, який забороняв би нам бути друзями?

— Ні, — відповіла вона плачучи.

Річард повернувся і обійняв її.

— Саме зараз я потребую друга, — прошепотів він.

— Я теж. — Вона плакала, обіймаючи його, поклавши голову на його груди. — Я й сама більше не можу.

— Я знаю, — сказав він, відчуваючи, як по щоках течуть сльози. — Але, Келен, я люблю…

Вона доклала палець до його губ.

— Не говори цього! — Скрикнула вона. — Будь ласка, Річард, ніколи цього не говори.

Вона могла перешкодити йому вимовити це вголос, але — не думати і не відчувати.

Келен, ридаючи, пригорнулася до нього, а він згадував, як тоді, в притулок-сосні, після їх першої зустрічі, коли підземний світ мало не одержав її, вона також припала до нього, і він тоді подумав, що Келен НЕ звикла до того, щоб її обіймали. Тепер він розумів, чому.

Вогонь гніву почав розгоратися посеред попелу надії.

— А ти вже вибрала собі пару?

Келен похитала головою.

— Зараз у мене є важливіші справи. Але якщо ми переможемо і я залишуся жива, то повинна буду це зробити.

— Раз так, пообіцяй мені дещо.

— Якщо зможу.

Річард відчув, як у нього пересохло в горлі, і насилу зміг вимовити:

— Обіцяй, що не вибереш нікого, поки я не повернуся в Вестланд. Байдуже, хто б це не був.

Келен придушила ридання.

— Обіцяю.

Він все ще тримав її в обіймах, намагаючись знову прийти в себе, борючись з підступаючим відчаєм. Нарешті він примусив себе посміхнутися.

— А в одному ти не права.

— Це в чому ж?

— Ти сказала, що сповідниці не підпорядковувалися ще жодному чоловікові. Але ти помилилася. Мені підпорядковується сама Мати-сповідниця. Адже ти присягнулася захищати мене. І я змушую тебе виконувати обов'язки провідниці.

Келен через силу засміялася.

— Але ж, мабуть, ти правий. Вітаю! Ти перший, кому це вдалося. Ну і що накаже мій господар своєї провідниці?

— Щоб вона більше не доставляла мені занепокоєння, намагаючись покінчити з собою. Ти потрібна мені. І ще. Щоб доставила мене до королеви, щоб ми могли добути шкатулку, не зустрівшись з Ралом Даркеном і потім, за допомогою провідниці, благополучно повернутися.

Келен кивнула.

— Буде виконано, повелитель. — Вона відсторонилася від нього, поклала руки йому на плечі і сильно стиснула їх, посміхаючись крізь сльози.

— І як це виходить, що завдяки тобі я відчуваю себе краще навіть в найгірші хвилини мого життя?

Річард знизав плечима, знову змусив себе посміхнутися, хоча йому було страшно важко, і сказав:

— Я — Шукач Істини. Я все можу. — Він хотів сказати ще щось, але осікся.

Річард перестав посміхатися, і вона похитала головою.

— Ти виняткова особистість, Річард Сайфер, — прошепотіла вона.

А він бажав тільки одного — виплакатися де-небудь, де б його ніхто не бачив.

35

Річард затоптав тліючі жарини — єдине тепло в холодному ранковому повітрі. Небо вже стало світло-синім, із заходу дув різкий вітер. «Принаймні, — подумав Річард, — вітер в спину». Біля ніг його лежала та палиця, яку Келен пристосувала, щоб засмажити кролика.

При думці про те, що він, лісовий провідник, навчив її таким речам, Річард почервонів. Мати-сповідниця вище, ніж королева. Королеви кланяються Матері-сповідниці… Ніколи в житті він не відчував себе так незручно. Зедд намагався його попередити, варто було тільки послухати Чарівника.

Річард відчув страшну порожнечу. Він згадував про брата, про друзів, про Зедда, про Чейза. Принаймні він не самотній. Він дивився, як Келен закидає на плечі мішок. «А у неї, — подумав Річард, — нікого немає. Навіть Сповідниць. Вона залишилася одна у всіх Серединних Землях, оточена людьми, яких намагається врятувати і які бояться і ненавидять її, або ворогами, які хочуть її убити. І немає навіть Чарівника, який міг би захистити її». Річард розумів, чому вона боялася йому про це розповісти. Адже він її єдиний друг. І не можна ж думати тільки про себе. Якщо він може бути їй тільки другом, нехай буде так, навіть якщо це вб'є його.

— Напевно, важко було розповісти мені це все? — Запитав він, вішаючи меч на пояс.

Келен закуталась в плащ, захищаючись від холодного вітру. Її обличчя знову стало непроникним. Тільки той, хто добре знав Келен, зміг би прочитати в її очах свідоцтво перенесеного болю.

— Було трохи легше вбити себе, — відповіла Келен.

Вона повернулась і пішла вперед по стежці, і він — слідом. Цікаво, якби вона все розповіла з самого початку, залишився би він з нею? Боявся б він її, як всі інші? Може, вона й була права, не наважуючись сказати йому правду, але хто знає, що б він відчував зараз, складися все інакше?

До полудня вони досягли роздоріжжя, зазначеного каменем висотою приблизно по пояс Річарду. Річард зупинився, роздивляючись вирізані там символи.

— Що означають ці знаки?

— Тут вказані дороги до різних міст і сіл і відстань до них. — Келен кивком вказала на одну з стежок. — Якщо ми хочемо уникнути зустрічі з місцевими жителями, краще повернути сюди.

— А наскільки це далеко?

Келен знову подивилася на камінь.

— Зазвичай я ходжу з міста в місто по дорогах, а не лісовими стежками. На камені теж позначено відстань тільки по дорогах, але я думаю, по стежці на кілька днів довше.

— А чи є поблизу міста?

— Так, годинах у двох ходьби Хорнерз-Мілл. А що?

— Ми могли б роздобути коней, і тоді справа пішла б куди швидше.

Вона подивилася на дорогу, що веде в Хорнерз-Мілл, немов намагаючись розгледіти звідси далеке місто.

— В Хорнерз-Мілл обробляють дерево, там — лісопилка. У них повинно бути багато коней, але для нас це може виявитися не так добре, як ти думаєш. Я чула, що вони прихильники Д'хари.

— Все ж можна подивитися, чи є коні. Можливо, так ми виграємо день шляху. У мене є срібло і пара золотих злитків, так що ми в змозі заплатити.

— Ну, якщо бути обережним, то можна і подивитися. Тільки не надумай показувати їм золото і срібло з клеймом Вестланда: у всьому, що йде із заходу, ці люди бачать загрозу. Небилиці і забобони, ну ти сам знаєш.

— Ну і що ти пропонуєш? Вкрасти коней?

— Хіба ти вже забув? — Здивувалася Келен. — З тобою Мати-сповідниця. Мені варто лише попросити.

Річард постарався, щоб його обличчя не виявило невдоволення.

— Гаразд, там видно буде.

Хорнерз-Мілл стояв на високому березі річки Каллісідрін, яка давала енергію для лісопилки і забезпечувала сплав колод. У річку також зливали промислові відходи. Зношені будівлі лісопилки височіли над іншими. Складські приміщення були забиті пиломатеріалами. Ще більше дощок лежало під парусиною в очікуванні навантаження на баржі або на вози. За лісопилкою на схилі приліпилися будиночки, схожі на бараки, що стали, на жаль, постійним житлом.

Уже здалеку подорожні помітили, що в місті щось не так. На тартаку було підозріло тихо, на вулицях — ні душі. Місто, завжди жваве, раптом завмерло і спорожніло: ні людей, ні собак. Лише зрідка чулося ляскання парусини та деренчання шматків металевої обшивки.

Підійшовши ближче, вони відчули, що вітер доносить не тільки звуки. Вітер доносив запах. Запах смерті. Річард мимоволі схопився за меч.

Вони побачили лежачі в калюжах дивно розпухлі мертві тіла, навколо яких вилися хмари мух. Мерці лежали біля будинків, немов складене в купи опале листя. У багатьох були страшні рани, в тілах стирчали уламки списів. Розбиті двері звисали з петель, або валялися на дорозі разом з розкиданим начинням, одягом і уламками меблів. Вибиті вікна, зруйновані будинки… Річард з Келен прикрили плащами носи.

— Це Рал? — Запитав Річард.

Келен придивилася до трупів, не підходячи до них близько.

— Ні. Рал вбиває інакше. Схоже, тут був бій.

— Швидше бійня.

Вона кивнула.

— Пам'ятаєш убитих з Племені Тіни? Рал завжди вбиває однаково. Тут інше.

Вони йшли обережно, намагаючись триматися подалі від середини вулиць, ступаючи часом на засохлу кров. Всі магазинчики були розграбовані. Що не могли винести, то знищили. Келен потягнула Річарда за рукав. На стіні будинку кров'ю було написано:

СМЕРТЬ ВСІМ, ХТО ПРОТИ ВЕСТЛАНДА.

— Що це, по-твоєму, значить? — Пошепки запитала вона, ніби мертві могли її почути.

Річард втупився на криваві літери.

— Нічого не розумію. — Він ще раз похмуро перечитав напис.

Тут Річард зауважив стоячий перед коморою візок, навантажений одягом і домашнім начинням. Вони перезирнулися. Тут був хтось живий, і цей хтось навіть збирався в дорогу.

Річард обережно увійшов в дверний отвір. Келен послідувала за ним. В напівтемряві можна було розрізнити повалені мішки з зерном і поламані бочки. Річард з Келен постояли біля входу, поки очі не звикли до темряви. Вони помітили на курній підлозі свіжі сліди. Найбільше було маленьких, дитячих. Нарешті Річард розгледів зіщулених від страху людей позаду стійки. Він не став виймати меч з піхов.

— Я не заподію вам зла, — лагідно сказав він. — Виходьте.

— Ти солдат Народної армії світу? Ви прийшли врятувати нас? — Запитала жінка.

Річард і Келен похмуро перезирнулися.

— Ні, — відповіла Келен. — Ми… просто подорожні.

У жінки було брудне заплакане обличчя. Темно-коричневе плаття було порване і пом'яте. Річард прибрав руку з меча, щоб не лякати незнайомку. Губи її затремтіли. Вона намагалася в потемках розгледіти обличчя подорожніх. Нарешті жінка махнула рукою іншим, показуючи, що можна виходити. Перед Річардом і Келен постали шестеро дітей — п'ять дівчаток, хлопчик — і старий зі старою. Діти тут же вчепилися за жінок, дорослі подивилися на Річарда і перевели погляд на його супутницю. Очі їх розширилися від страху і подиву, вони знову зіщулилися. Річард спершу здивувався, але потім зрозумів, куди направлені всі погляди — на волосся Келен.

Дорослі впали на коліна і опустили голови. Діти мовчки зарилися в спідниці. Покосившись на Річарда, Келен показала їм знаком, щоб вони встали.

— Встаньте, — звеліла вона, — не треба цього. Встаньте.

Збентежені, вони підняли голови і, дивлячись на руки Келен, неохоче корилися.

— Як скажеш, Мати-сповідниця, — промовила тремтячим голосом та, що була молодша. — Прости нас, Мати-сповідники, ми… тебе не впізнали… в цьому одязі. Прости нас, ми люди прості, вибач…

Келен м'яко перервала її:

— Хто ти?

Жінка низько вклонилася їй і так і залишилася стояти, зігнувшись.

— Я Регіна Кларк, Мати-сповідниця.

Келен взяла її за плечі і змусила випрямитися.

— Що тут сталося, Регіна?

Очі Регіни Кларк наповнилися слізьми, вона кинула переляканий погляд на Річарда. Келен теж подивилася на нього.

— Річард, — тихо сказала вона, — чому б тобі не вивести звідси старого і дітей?

Річард зрозумів, що жінки бояться говорити при ньому. Він подав руку зігнутому старому і вивів разом з ним на вулицю чотирьох дітей. Дві дівчинки, найменші, не захотіли йти. Келен знаком дала йому зрозуміти, що не треба наполягати.

Дітлахи сіли на східцях, притиснувшись один до одного, дивлячись перед собою незрячими очима. Ніхто не відповів Річарду на питання, як кого звуть. Якщо вони й дивилися на нього, то крадькома, злякано, бажаючи переконатися, що він до них більше не підійде. Старий, коли Річард запитав його ім'я, здається, не розчув.

— Ти можеш розповісти, що тут сталося? — Запитав Річард.

Той лише злякано подивився на дорогу.

— Вестландці…

Старий заплакав і більше не вимовив ні слова. Річард, боячись ще більше розтривожити його, замовк. Він запропонував старому шматок в'яленого м'яса, але той не взяв. Діти теж злякано відсмикували руки, коли Річард простягнув їм м'ясо, і він прибрав м'ясо в мішок.

Старша дівчинка, вже майже дівчина, дивилася на Річарда так, наче він міг вбити їх або з'їсти. Щоб не залякувати їх ще більше, Річард відійшов, підбадьорливо посміхнувся і пообіцяв, що нікого не зачепить. Здається, йому не повірили. Річард постійно озирався на двері. Йому було незатишно, він озирався, чекаючи Келен. Нарешті Келен з'явилася. Здавалося, вона з усіх сил намагається зберегти спокій. Річард піднявся, діти кинулися назад в укриття. Старий же залишився на колишньому місці. Келен взяла Річарда під руку і відвела в сторону.

— У них немає коней, — сказала вона, зосереджено дивлячись на дорогу, за якою вони прийшли. — По-моєму, нам краще йти лісовими стежками, а не великими дорогами.

— Келен, що трапилося? Що тут сталося?

Келен кинула гнівний погляд на криваві літери:

СМЕРТЬ ВСІМ, ХТО ПРОТИ ВЕСТЛАНДА.

Поки вони йшли по місту в сторону лісу, Келен розповідала.

— Сюди приходили посланці Даркена Рала і розповідали народові про його силу і славу. Вони бували тут часто, говорили в міській раді про блага, які принесе всім правління Д'хари, про любов Рала до всіх людей.

— Божевілля, — вимовив Річард хрипким шепотом.

— Тим не менш серця городян були покорені. Всі погодилися проголосити своє місто частиною території Д'хари. Сюди прийшла Народна армія світу. Солдати обходилися з городянами дуже шанобливо, купували у купців різні товари, щедро витрачаючи золото і срібло. — Келен показала на штабелі дощок під парусиною. — Посланці не обманули людей. Стали надходити замовлення на деревину, на будівництво якогось нового міста, де люди процвітали б під світлою владою Рала.

Річард здивовано похитав головою.

— А потім?

— Потім роботи на замовлення батька Рала стало більше, ніж могли виконати городяни. У роботу залучали все більше людей. Тим часом посланці попередили про небезпеку з боку Вестланда. Про те, що звідти загрожує небезпека Отцю Ралу.

— З Вестланда?! — Вигукнув Річард.

Вона кивнула.

— Тоді Армія зібралася йти. Солдати сказали, що повинні захистити від Вестланда інші міста, які присягнули на вірність Д'харі. Городяни благали залишити у них загін для захисту, і в нагороду за вірність їм залишили невеликий гарнізон.

Річард пропустив Келен вперед на стежку, і знову спантеличено подивився на неї.

— Так це зробила Армія Рала?

Стежка виявилася досить широкою. Келен почекала, поки Річард порівняється з нею, і лише потім відповіла:

— Ні. Вони кажуть, що деякий час все йшло добре. Але з тиждень тому на місто раптом напав загін вестландців. Вони повбивали всіх д'харіанців. Після цього вони стали шаленіти, вбиваючи всіх без розбору і грабуючи місто. Вбиваючи людей, вестландські солдати кричали, що так буде з усіма, хто піде за Даркеном або посміє чинити опір Вестланду. Вони пішли до заходу сонця.

Річард схопив Келен за плече і повернув до себе.

— Це брехня! Вестландці не могли цього зробити! Цього не могло бути!

Келен здивовано подивилася на нього.

— Річард, я й не кажу, що це правда, я лише переказую тобі те, що чула від цих людей, те, у що вони самі вірять.

Він відпустив її, явно збентежений, і все ж додав:

— Це не вестландці.

Річард зібрався йти далі, але Келен, взявши за руку, утримала його.

— Це ще не все.

Річард подумав, що йому не хочеться вислуховувати все до кінця, але кивнув, щоб Келен продовжувала.

— Жителі відразу ж стали виїжджати з міста, забираючи з собою все, що могли, хто — одразу, хто — на другий день, поховавши близьких. Вночі повернулися вестландці, людей п'ятдесят. Городян залишилося вже небагато. Вестландці сказали, що ховати їх ворогів забороняється, що трупи треба залишити звірам і птахам, для залякування всіх, хто чинить опір волі Вестланда. В покарання вестландці стратили всіх чоловіків, що залишилися, і навіть хлопчиків. — Келен не пояснила, як стратили, але Річард не хотів цього знати. — Цього хлопчика і старого вестландці не помітили, а то вбили б і їх. Жінок залишили в живих і змусили дивитися на страту.

— Скільки залишилося жінок?

— Не знаю. Небагато. — Келен знову озирнулася на місто, потім повернулася до Річарда. Очі її спалахнуло гнівом. — Солдати гвалтували жінок, навіть дівчаток. — Вона подивилася прямо йому в очі. — Всі дівчатка, яких ти там бачив, були згвалтовані принаймні…

— Вестландці не могли цього зробити!

Келен пильно дивилася на нього.

— Я вірю. Але тоді хто? І навіщо?

У Річарда в очах застигла біль.

— Чи можемо ми щось зробити для них?

— Наш обов'язок полягає не в тому, щоб захистити тих небагатьох, ми повинні врятувати всіх, хто живе і зупинити Рала. Нам не можна затримуватися на шляху в Тамаранг. Що б там не було, краще уникати проїжджих доріг.

— Ти права, — неохоче визнав він, — але мені це не до душі.

— Мені теж. — Обличчя її пом'якшало. — Річард, я думаю, вони в безпеці. Чиє б це не було військо, воно не стане випускати крупну здобич заради жменьки жінок і дітей.

Слабка це була розрада, адже вбивці стануть полювати ще за кимось від імені його батьківщини. Він знову подумав, як ненавидить тих, хто відповідає за все це. Адже в Хартленді найбільшою неприємністю для нього було підпорядкування брату, який його «виховував».

— Велике військо не буде йти по стежках крізь густий ліс, воно піде по дорогах. Але нам все одно краще пошукати на ніч притулок-сосну. Мало що може трапитися.

Вона кивнула.

— Річард, в моїй країні багато людей піддалися Ралу і вчинили жахливі злочини. Але хіба через це ти гірше про мене думаєш?

— Звичайно, ні, — спохмурнів він.

— І я б не стала гірше думати про тебе, будь це навіть вестландські солдати. Злочини, які тобі самому здаються жахливими, не падають на тебе, навіть якщо їх вчинили твої співвітчизники. Ми намагаємося зробити те, що робили колись наші попередники, Шукачі і Сповідниці, — скинути правителя. Тут ми можемо розраховувати тільки на себе. — Келен подивилася на нього вже знайомим йому поглядом — спрямованим у вічність. Річард зловив себе на тому, що стискає меч. — Можливо, настане час, коли ти залишишся один. Кожен з нас повинен робити все, що може. — Це говорила не Келен, а Мати-сповідниця. Нарешті вона відвела погляд, відвернулася і продовжила шлях. Річард щільніше закутався в плащ: йому було мерзлякувато, він відчував холод всередині і зовні.

— Це не вестландці, — пробурмотів він, слідуючи за нею.

— Гори! — Сказала Речел, і хмиз, обкладений камінням, спалахнув, опромінивши внутрішність притулок-сосни.

— Сьогодні нас тут ніхто не знайде, — сказала вона лялечці, прибравши паличку в кишеню і гріючи руки біля вогню. Сара, що лежала у Речел на колінах, нічого не відповіла. Вона замовкла з тих самих пір, як вони втекли із замку, так що Речел сама розмовляла з лялькою, роблячи вигляд, наче та відповідає їй і каже, що любить її. У відповідь на цю безмовність Речел обняла Сару.

Вона дістала з кишені жменю ягід і з'їла їх. Сара від ягід відмовилася. Речел взялася за засохлий сир. Все інше вона вже з'їла, звичайно, не рахуючи буханця. Але ж там захована шкатулка — значить, Їсти хліб не можна.

Речел дуже сумувала за Джіллером, але слід було чинити так, як він велів: кожен раз ночувати в новій притулок-сосні. Вона не знала, чи далеко втекла від замку, і продовжувала йти цілими днями, так що вранці сонце було у неї за спиною, а ввечері — перед очима. Це Речел засвоїла від Брофі. Він називав це «йти за сонцем». Напевно, зараз вона так і робила.

Раптом одна з гілок сосни заворушилася, як жива. Речел здивувалася. Але тут вона побачила чиюсь велику руку, а потім — клинок довгого меча. Вона завмерла на місці.

Незнайомець просунув голову всередину.

— Що таке? — Він посміхнувся.

Речел почула, як хтось схлипнув, і зрозуміла, що це вона сама. Потім поряд з головою чоловіка з'явилася жіноча голова. Жінка стала попереду. Речел притиснула Сару до грудей.

— Прибери меч, — сердито сказала жінка, — ти зовсім налякав дитину.

Речел притиснула до себе ляльку. Їй хотілося бігти, але ноги її не слухалися. Жінка влізла всередину, підійшла до Речел і опустилася біля неї на коліна. Чоловік теж влаштувався поруч. Речел подивилася на жінку і побачила, що у тої довге волосся Вона злякалася ще дужче і знову схлипнула. Ноги її підкосилися. Речел, притискаючи до себе вузлик з хлібом, притулилася до стовбура. Від жінки з довгими волоссям чекай біди. Дівчинка важко дихала, продовжуючи схлипувати, з усіх сил вчепившись за Сару. Вона злякано озиралася, вишукуючи можливість втечі.

— Я не зроблю тобі нічого поганого, — заговорила жінка. — Голос її був приємним, але принцеса Віолетта іноді обіцяла те ж саме перед тим, як вдарити. Жінка торкнулася руки Речел. Та скрикнула і відскочила.

— Будь ласка, — заплакала дівчинка, — не треба палити мою Сару.

— Хто це, Сара? — Запитав чоловік.

Жінка зробила знак, щоб він мовчав. Речел все дивилася на її довге волосся.

— Я не буду палити Сару, — вимовила незнайомка своїм приємним голосом. Але Речел знала: коли жінки з довгим волоссям кажуть приємним голосом, вони можуть брехати. Хоча голос цієї жінки, схоже, був дійсно хорошим.

— Будь ласка, — жалібно попросила Речел, — не треба нас чіпати.

— Нас? — Жінка озирнулась, потім глянула на Сару. — А, так це Сара? — Речел кивнула, ще міцніше вчепившись в ляльку. Вона знала: якщо не відповісти на питання довговолосої жінки, тебе можуть боляче вдарити. — Яка гарненька лялька, — посміхнулася жінка.

Краще б вона не посміхалася. Якщо довговолосі жінки посміхаються, це не до добра.

Тут до Речел звернувся чоловік:

— Мене звати Річард. А тебе?

У нього були добрі очі.

— Речел.

— Гарне ім'я. Але, скажу тобі, Речел, я ще не бачив волосся, потворнішого, ніж у тебе.

— Річард! — Заметушилася незнайомка. — Як ти можеш говорити таке?

— Але це правда. Хто тебе так обкраяв? Якась стара відьма?

Речел захихотіла.

— Річард! — Знову скрикнула жінка. — Ти злякаєш її.

— Ну нічого, Речел. У мене є з собою маленькі ножиці, і я дуже добре вмію стригти. Хочеш, я пострижу тебе? Я принаймні зроблю це рівненько. Бо в такому вигляді ти можеш налякати навіть дракона.

Речел знову захихотіла.

— Так, будь ласка. Я хочу, щоб у мене було рівне волосся.

— Ну так сідай до мене на коліна, і ми його будемо рівняти.

Речел встала і підійшла, намагаючись триматися подалі від жінки, наскільки це можна було всередині сосни. Річард посадив її на коліна.

— Ану подивимось, що у тебе тут.

Речел все дивилася на жінку, чекаючи удару. Він простежив за її поглядом і вказав на жінку ножицями.

— Це Келен. Я спершу сам її злякався. Вона страшенно страшна, правда?

— Річард! Хто навчив тебе так розмовляти з дітьми?

— Навчився в декого на кордоні, — посміхнувся він.

Речел засміялася від його слів.

— Я не думаю, що вона страшна. Вона — найкрасивіша жінка з усіх, кого я бачила. — Речел, правда, так думала, але довге волосся незнайомки все ще сильно лякало її.

— Спасибі, Речел, ти теж гарна. А ти голодна?

Речел боялася говорити важливим дамам і панам, що вона голодна. Принцеса Віолетта твердила, що цього робити не можна, і карала її, як в той раз, коли Речел відповіла комусь, що вона голодна. Речел подивилася на Річарда. Той посміхнувся. Все ж дівчинка побоялася сказати Келен, що голодна.

Келен погладила її по руці.

— Звичайно, ти голодна. Ми наловили риби, і якщо ти дозволиш готувати на твоєму багатті, ми з тобою поділимося. Що скажеш? — Вона посміхнулася приємною усмішкою. Речел знову глянула на Річарда. Той підморгнув і зітхнув.

— Боюся, ми зловили більше риби, ніж в зможемо з'їсти. Якщо ти нам не допоможеш, доведеться її викинути.

— А, ну тоді добре. Щоб вам її не викидати… я допоможу її доїсти.

Келен зняла мішок.

— А де твої батьки?

Речел сказала правду, бо не знала, що ще відповісти:

— Померли.

Річард перестав орудувати ножицями і подивився на дівчинку. Лице Келен зробилося сумним, але Речел не знала, вірити цьому чи ні. Келен взяла її за руку.

— Пробач, Речел.

Речел не дуже засмутилася. Вона вже не пам'ятала батьків, пам'ятала тільки будинок, де жила з іншими дітьми. Річард продовжував займатися її головою, а Келен дістала сковорідку і стала смажити рибу. І правда, риби було багато. Келен додала спецій, зовсім як у кухаря — Речел траплялося це бачити. Від запаху їжі у дівчинки забурчало в животі. Зстрижене волосся падало з її голови. Вона посміхнулася, подумавши про те, як би сказилася принцеса, якщо б побачила, що волосся Речел пострижене рівно. Річард відрізав локон, перев'язав стеблинкою трави і вручив дівчинці.

— Можеш зберегти його. Коли тобі сподобається який-небудь хлопчик, ти йому це подаруєш, а він буде носити твій локон в кишеньці біля серця, на пам'ять про тебе.

Речел засміялася.

— Ти найсмішніший з усіх, кого я знаю. Ти важливий пан?

— На жаль, Речел, я всього лише лісовий провідник. — Обличчя його стало трохи сумним. Речел була рада, що він не з найважливіших. Тим часом він дістав з мішка маленьке дзеркальце і протягнув їй. — Глянь і скажи, як тобі сподобалося.

Речел взяла дзеркальце, намагаючись розгледіти себе при світлі багаття. Це було саме маленьке дзеркальце, яке вона бачила, і їй важко було це зробити. Але коли дівчинка побачила себе, вона здивувалася, і очі її наповнилися сльозами.

— О, спасибі велике, Річард. Ніколи в житті у мене не було такої гарної зачіски. — Речел обняла його за шию. Він обійняв її у відповідь, і це було так само добре, як колись її обіймав Джіллер. Велика, тепла рука гладила її по спині. Мить, поки це тривало, здалася їй довгою, дуже довгою, і їй хотілося, щоб вона ніколи не закінчувалося. Але вона закінчилося.

Келен похитала головою.

— Річард Сайфер, ти — виняткова особистість, — шепнула вона. Келен насадила для Речел на палицю великий шматок риби і сказала, щоб та як слід подула, а то можна обпектися. Речел подула трохи, але вона була занадто голодна, щоб довго цим займатися. Риба виявилася жахливо смачною. Вона нагадала Речел шматок м'яса, який їй одного разу дали повари у палаці.

— Ще? — Запитала Келен. Речел кивнула. Келен витягла з-за пояса ніж. — Може, поріжемо твій хліб і з'їмо його з рибою? — Вона потягнулася до буханки. Але Речел різко відсмикнула руку з хлібом. Притиснувши буханець до грудей, вона відсунулася подалі від Келен.

— Ні!

Річард перестав їсти. Келен насупилася. Речел стиснула в кишені вогневу паличку.

— Речел, в чому справа? — Запитала Келен.

Джіллер говорив, щоб вона нікому не довіряла. Треба пам'ятати про це.

— Він для моєї бабусі. — Речел відчула, як по щоці покотилася сльоза.

— Ну гаразд, — сказав Річард, — раз для бабусі, не будемо його чіпати, правда, Келен?

— Звичайно! Вибач, Речел. Ми не знали. Звичайно, не чіпатимемо.

Речел вийняла руку з кишені і кивнула. Говорити заважала грудка в горлі.

— Речел, — запитав Річард, — а де живе твоя бабуся?

Речел застигла на місці. Ніякої бабусі у неї не було. Вона намагалася пригадати назви міст, які чула від радників королеви, і сказала перше, що спало на думку:

— В Хорнерз-Мілл.

Вона тут же зрозуміла, що зробила помилку. Річард і Келен злякано подивилися один на одного. Речел не розуміла, що відбувається.

— Речел, — сказав Річард, — ми обіцяємо не чіпати твій хліб.

— Іди, з'їси ще риби, — продовжила Келен. — Ти можеш покласти свій хліб, ми не візьмемо його.

Речел не ворухнулася. Їй хотілося поскоріше втекти, але вона знала, що дорослі бігають швидше і неодмінно схоплять її. Треба зробити так, як велів Джіллер: сховатися зі скринькою до зими, щоб людям не відрубували голів.

Річард взяв Сару, посадив її до себе на коліна, і зробив вигляд, ніби пригощає рибою.

— Сара зараз поїсть рибки. Якщо хочеш, йди сюди і з'їсиш з нами. Давай?

Речел подивилася на їхні обличчя, намагаючись зрозуміти, чи правду вони кажуть. Жінки з довгим волоссям часто брешуть. Але не схоже було, щоб брехав Річард. Речел підбігла до нього. Він посадив дівчинку до себе на коліна, а Сару — На коліна до неї, і вони взялися за рибу. Речел не дивилася на Келен. Вона боялася зробити щось не те, за що її вдарять. А ще Речел не хотіла, щоб її зігнали з колін Річарда. Тут було тепло й безпечно.

— Речел, — звернувся до неї Річард, — на жаль, ми не можемо відпустити тебе в Хорнерз-Мілл. Там зараз небезпечно.

— Ну добре, я піду кудись ще.

— Боюся, Речел, зараз скрізь небезпечно, — промовила Келен. — Ми візьмемо тебе з собою в безпечне місце.

— Куди?

Келен посміхнулася.

— Ми йдемо в Тамаранг, до королеви. — Речел перестала жувати і завмерла. — А тебе візьмемо з собою. Я впевнена, королева зможе подбати про тебе, якщо я її попрошу.

— Келен, — прошепотів Річард, — ти впевнена? А як же чарівник?

Келен кивнула і тихо відповіла:

— Спочатку ми відвідаємо королеву, а потім я розберуся з Джіллером.

Речел змусила себе проковтнути шматок, щоб перевести подих. Вона була права: жінкам з довгими волоссям довіряти не можна! А вона мало не полюбила Келен. Дівчинка готова була заплакати. Річард такий славний. Але чому він так добре ставиться до Келен, такої бридкої, що вона готова розібратися з Джіллером? Напевно, Річард її боїться, як вона боялася принцесу Віолетту. Дівчинці стало шкода Річарда. Може, розповісти йому про шкатулку і разом втекти від цієї Келен?

Але Джіллер говорив, що нікому не можна довіряти. Може, Річард занадто боїться Келен, і все розповість їй. Ні, треба бути сміливою, заради Джіллера, заради всіх цих нещасних людей. Треба втекти одній.

— Цим можна зайнятися вранці, — сказала Келен, — а зараз краще поспати, щоб вийти зі світанком.

Річард кивнув, обіймаючи дівчинку.

— Ти поспи, а я повартую першим.

Він взяв Речел на руки і віддав Келен. Речел прикусила язик, щоб не закричати. Келен міцно притиснула її до себе. А Речел дивилася на її ніж. Навіть у принцеси не було ножа. Вона жалібно подивилася на Річарда і простягнула до нього руки. Той посміхнувся і вручив їй Сару. Вона чекала від нього зовсім іншого. Речел притиснула до себе ляльку, намагаючись не заплакати.

Річард погладив її по волоссю.

— До ранку, Речел.

Він виліз із сосни, і Речел залишилася з Келен. Дівчинка міцно завмерла. Треба бути хороброю, не можна плакати. Але все ж вона заплакала.

Келен міцно обняла її і стала гладити по голові. Поки Келен заспокоювала Речел, та дивилася на чорний отвір між гілками з іншого боку сосни. Вона зауважила, що Келен якось дивно здригається, і з подивом зрозуміла, що та теж плаче. Речел вже було відчула довіру до неї… Але тут вона згадала, як принцеса Віолетта говорила, що карати болючіше, ніж терпіти покарання. Вона з жахом подумала, що ж повинна замишляти Келен, якщо це викликає у неї сльози? Навіть принцеса ніколи не плакала, коли когось карала. Речел заплакала ще гірше.

Келен відпустила її, щоб витерти сльози, але ноги у Речел були немов ватні, бігти вона не могла.

— Замерзла? — Прошепотіла Келен, і по голосу її відчувалося, що вона сама ще не заспокоїлася.

Речел боялася, що, як би вона не відповіла, її поб'ють. Вона просто кивнула і стала чекати, що буде далі. Але Келен дістала з мішка ковдру і закутала себе і Речел. Дівчинка подумала, що це для того, щоб їй важче було втекти.

— Лягай поруч, а я розповім тобі казку. Ми будемо зігрівати одна одну. Добре?

Речел лягла поруч з Келен, яка притулилася до неї і обняла її. Речел було добре, але вона знала, що це хитрість. Келен почала розповідати їй казку про рибалку, який перетворився на рибку. Речел захопилася і забула ненадовго про свої біди. Один раз вони навіть засміялися разом. Скінчивши казку. Келен поцілувала Речел в маківку і погладила по голові.

Речел подумала: «А що, якщо Келен не така погана?» Тому що якщо уявиш собі це, шкоди не буде. Як приємно, коли вона гладить Речел і наспівує пісеньку. Напевно, так це робила б мама.

Речел сама не помітила, як заснула. Їй снилися прекрасні сни. Прокинулася вона близько опівночі, коли Річард прийшов будити Келен. Але Речел прикинулася сплячою.

— Чи не хочеш ти ще поспати разом з нею? — Ніжно запитав він.

— Ні, — прошепотіла Келен, — мені пора вартувати.

Речел почула, як вона наділа плащ і вибралася назовні. Речел на слух намагалася визначити, куди піде Келен. Річард, підкинувши ще хмизу в вогонь, ліг спати. Усередині сосни стало світліше. Речел бачила, що Річард спостерігає за нею. Як було б добре розповісти йому, яка Келен насправді бридка, і втекти разом з ним! Він такий славний, і, коли він обіймав її, їй було добре, як ніколи. Він трохи краще закутав її в ковдру. Сльози покотилися по її щоках.

Речел почула, як він ліг на спину і укрився сам. Скоро до неї долинуло його рівне дихання. Зрозумівши, що він спить, вона вилізла з-під ковдри.

36

Річард вліз в середину сосни і сів біля вогню. Келен з надією подивилася на нього. Він мовчки притягнув до себе мішок і став укладатися.

— Ну що?

Річард кинув на неї незадоволений погляд.

— Я помітив по слідах, що вона йшла на захід, тією ж дорогою, якою ми дісталися сюди. Через кілька сотень ярдів вона вийшла на стежку. Втратили не одну годину. — Він показав на вихід із зворотного боку сосни. — Ось де вона вилізла. Вона кружляла по лісі, щоб піти від нас подалі. Я вистежував людей, які не хотіли, щоб їх знайшли, по їх слідах йти було легше. Вона так легко ступає по корінню і камінцях, тому що занадто маленька, щоб залишати сліди там, де їх залишив би дорослий. Бачила її руки?

— Бачила довгі синці, це від хлиста.

— Ні, я говорю про подряпини.

— Подряпин я не бачила.

— Вірно. На сукні у неї були колючки, вона пробиралася крізь чагарник, але на руках не було подряпин. Вона ходить легко, майже нічого не зачіпаючи. Там, де пройшов дорослий, залишилися б зламані гілки. Візьмемо хоча б сліди, які я залишив, продираючись крізь чагарник, коли намагався йти по її слідах. І сліпий знайде стежку, по якій я йшов. Вона ж проходить крізь кущй, як крізь повітря. Я навіть не відразу зрозумів, що вона вийшла на ту стежку. Вона боса, і уникає ступати в воду або бруд, туди, де ногам холодніше. Тому вона вибирає сухі ділянки, і важко визначити, де вона пройшла.

— Мені слід було помітити, як вона втекла.

Річард зрозумів: Келен думає, що він лає її, — але він тільки важко зітхнув:

— Це не твоя вина. Якби вартував я, я б теж упустив її. Вона не хоче, щоб її помітили. Ця дівчинка — розумниця.

Але від його слів Келен краще не стало.

— А ти б міг знайти її сліди?

— Міг би. Дивись, ось що я знайшов у нагрудній кишені. — Річард подивився на Келен. — Біля серця. — Він витягнув локон Речел і покрутив його в руках. — На пам'ять про неї.

Келен встала. Вся кров зникла з її обличчя.

— Це я винна. — Вона вилізла з притулок-сосни. Річард хотів було взяти її за руку, але Келен вирвала руку.

Річард поставив мішок і пішов за нею. Келен стояла, склавши руки, спиною до нього. Вона дивилася на ліс.

— Келен, ти не винна.

Вона кивнула.

— Винно моє волосся. Ти бачив, як перелякано вона на нього дивилася? Сотні раз бачила я подібні погляди. Ти можеш собі уявити, як це, коли тебе бояться навіть діти? — Він не відповів. — Річард, ти не міг би обрізати мені волосся?

— Що?

Келен благально подивилася на нього.

— Ти можеш мене постригти?

В її погляді він прочитав біль.

— Чому б тобі не зробити цього самій?

— Я не можу. Чаклунські чари не дозволяють сповідниця стригтися самій. Варто спробувати, і виникає така страшна біль, що ми опиняємося не в змозі виконати свій намір.

— Чому це так?

— Пам'ятаєш, якого болю завдала тобі магія меча, коли ти вперше вбив людину? Це те ж саме. Сповідниця може втратити свідомість, перш ніж закінчить свою справу. Одного разу я вже намагалася. Кожна сповідниця хоч раз рішається на таку спробу. Але тільки один раз. Коли нам потрібно привести в порядок волосся, це робить за нас хтось інший. Але ніхто ще не насмілювався обстригти його повністю. — Вона знову повернулася до Річарда.

— Ти зробиш це для мене?

Річард відвернувся, дивлячись на проясніле небо, намагаючись розібратися в своїх почуттях і зрозуміти, що ж відчуває вона. Він ще багато чого не знає про неї, про її світ. Все це ще здавалося йому таємничим. Колись Річард хотів дізнатися про неї все. Тепер йому цього зовсім не хотілося. Між ними стоїть магія, немов навмисне придумана, щоб їх роз'єднати. Він повернувся до Келен.

— Ні.

— Можу я довідатися, чому?

— Тому, що ти дорога мені такою, яка ти є. Келен, якою я її знаю, не стала б дурити людей, видаючи себе не за того, хто вона є. Навіть якщо ти когось обдуриш, це все одно нічого не змінить. Ти була і залишишся Матір'ю-сповідники. Ми — тільки те, що є, ні більше, ні менше. — Він посміхнувся. — Одна мудра жінка, мій друг, одного разу сказала мені це.

— Будь-який чоловік підстрибнув би від радості, коли б йому випало обстригти сповідниці волосся.

— Тільки не той, кого ти перед собою бачиш. Він — твій друг.

Келен неуважно кивнула.

— Їй зараз, напевно, холодно. У неї навіть немає ковдри.

— У неї і їжі немає, крім того буханця, який вона з якоїсь причини так береже, що вважає за краще голодувати.

Келен посміхнулася.

— Вона з'їла більше нас двох. Хоч не на порожній шлунок пішла. Але, Річард, коли вона прийде в Хорнерз-Мілл…

— Вона не піде туди.

— Але ж там у неї бабуся.

— Та немає в неї ніякої бабусі. Коли я сказав, що їй не можна йти в Хорнерз-Мілл, де, за її словами, у неї живе бабуся, вона й оком не моргнула. Тільки сказала, що піде кудись ще. Вона й не потурбувалася запитати, що там трапилося, чи чому не можна до бабусі. Вона навіть не заперечила. Дівчинка від когось тікає.

— Тікає? Може, від того, хто так бив її по руках?

— І по спині теж. Коли я доторкався до її спини, вона здригалася, хоча нічого не говорила. — У погляді Келен виразилося співчуття. — Вона, по-моєму, втікала від того, хто так обкраяв її.

— Ти думаєш?

— Це було зроблено, щоб позначити її, немов власність. Ніхто нікому не стане так обрізати волосся, якщо тільки не хоче залишити знак, особливо тут, в Серединних Землях, де люди приділяють волоссю стільки уваги. Це як тавро чиєїсь влади над нею. Ось я і вирішив постригти її рівно, щоб позбавити її від цього.

— Так ось чому вона була така щаслива, коли ти це зробив, — прошепотіла Келен.

— Але справа не тільки в її втечі. Вона бреше, як справжній гравець. Легкість, з якою вона бреше, очевидно, викликана крайньою необхідністю.

Келен знову подивилася на нього.

— Якою ж?

— Не знаю. Але це якось пов'язано з її буханцем.

— З буханцем? Ти серйозно?

— У неї немає ні черевичків, ні плаща, нічого немає, крім ляльки. Це її скарб, але все ж вона дозволила нам помацати ляльку. Але вона не дозволила нам навіть доторкнутися до буханця. Я не дуже добре розбираюся в тутешній магії, але в мене на батьківщині хліб для дівчаток — цінність не така велика, як лялька, і я думаю, тут не інакше. Бачила, як вона на тебе подивилася, коли ти простягла руку до буханця? Будь у неї ніж, вона, мабуть, спробувала б вдарити тебе по руці.

— Річард, невже таке може бути з маленькою дівчинкою? Невже цей хліб може представляти для неї таку цінність?

— А хіба не ти сказала, що вона з'їла більше, ніж ми вдвох? Я навіть Зедда згадав. Поясни, чому вона, напівголодна, не відкусила ні шматочка від цієї буханки? Тут щось важливе, і хліб грає головну роль.

— Так ми підемо за нею? — Запитала Келен, зробивши крок у його бік. Річард відчув, як ікло у нього на грудях налився вагою. Він глибоко зітхнув і видавив із себе:

— Ні. Як говорить Зедд, ніщо ніколи не дається легко. Чим ми можемо виправдати те, що станемо полювати за дівчинкою, намагаючись відгадати загадку хліба, якщо Рал в цей час полює за скринькою?

Келен взяла його руку в свою, роздивляючись її.

— Ненавиджу здатність Даркена Рала тримати нас на гачку. — Вона стиснула його руку. — Ми занадто швидко прив'язалися до дівчинки.

Річард злегка обійняв її.

— Так. Це правда. Вона розумна дівчинка. Сподіваюся, вона знайде те, що шукає, і буде в безпеці. — Відпустивши Келен. Річард пішов до сосни за речами. — Пора йти.

Не хотілося думати про те, в якій небезпеці вони, можливо, залишають Речел і наскільки та беззахисна перед небезпекою. Треба було скоріше піти подалі. Вони заглибились у дрімучий ліс і через швидку ходьбу не помічали холоду.

Раніше, коли Річард був провідником, його дратувала павутина на лісових стежках. Зараз він навіть радів їй, вважаючи павуків своїми захисниками і подумки дякуючи їм кожен раз, коли на шляху траплялася павутина.

Близько полудня вони зупинилися на привал біля каменів, які омивалися крижаним потоком. Річард сполоснув лице холодною водою, щоб освіжитися після важкого шляху. Пообідали вони без вогню, нашвидку, і продовжили шлях. Він все намагався не згадувати про Речел і всякий раз ловив себе на тому, що продовжує думати про неї. Він бачив, що і Келен про щось напружено думає, озираючись по сторонах. Один раз він навіть запитав, як вона вважає, правильно вони вчинили чи ні? Келен не поцікавилася, про що йдеться, вона тільки запитала, скільки часу, на його думку, піде на те, щоб наздогнати дівчинку. Річард сказав, що днів зо два, в кращому випадку — один. Двох днів, на думку Келен, вони не можуть собі дозволити. Його це задовольнило.

Вечоріло. Сонце сіло за дальньої горою хребта Ранг-Шада. Наступили сутінки, і вітер стих. Річард відволікся від думок про Речел, зосередившись на пошуках безпечного шляху в Тамаранг.

— Пам'ятаєш, Келен, Зедд говорив, щоб ми з тобою трималися подалі від Даркена Рала, бо безсилі проти його влади?

— Так, він так говорив, — відгукнулася Келен.

— А Шота говорила, що шкатулка недовго залишиться у королеви. — Річард нахмурився.

— Ну, може, вона хотіла сказати, що скринькою скоро заволодіємо ми.

— Ні. Вона попереджала, що ми повинні поспішати. Що, якщо Даркен Рал вже тут?

Келен обернулася і подивилася на нього, а потім підійшла ближче.

— Ну і що тоді? У нас все одно немає іншого виходу. Я піду в Тамаранг. Хочеш почекати мене тут?

— Звичайно, ні! Я тільки хочу, щоб ми розуміли, куди йдемо: він може бути тут.

— Я сама давно думаю про те ж.

Він помовчав з хвилину, потім запитав:

— І що ти вирішила? Що будемо робити, якщо Даркен Рал там?

Келен подивилася на дорогу.

— Якщо він там, то ми швидше за все загинемо.

Річард збавив крок, а вона пішла вперед, не чекаючи його.

У лісі ставало все темніше, захід догорав. Стежка вела тепер до річці Каллісідрін. Часом вони втрачали річку з виду, але чули, як шумить її бура вода. Річард все ніяк не міг відшукати притулок-сосну. Уже стемніло, і він залишив надію знайти притулок до ночі. На безпечній відстані від дороги, біля підніжжя пагорба, він виявив розколотий камінь. Місце це було з усіх боків оточене деревами, і він визнав притулок надійним, нехай і під відкритим небом.

Місяць вже стояв високо, коли Келен поставила на вогонь м'ясо, а Річард, на свій подив, виявив, що в пастку раніше, ніж він очікував, попалися два кролики, які теж пішли в казанок.

— Ну, тут вистачить їжі, навіть щоб нагодувати Зедда, — зауважила Келен.

Не встигла вона це сказати, як у світлі багаття вони побачили старого, який зупинився поряд, взявшись у боки. Волосся його було розпатлане, одяг місцями порваний.

— Я зголоднів! — Заявив він. — Давайте поїмо.

Річард і Келен в подиві схопилися на ноги. Старий з не меншим подивом побачив, що Річард схопився за меч. Не відходячи від багаття, Річард зробив випад мечем у його сторону.

— Що це означає? — Запитав старий.

— Відступи, — наказав Річард. Він пішов на старого, тримаючи в руці меч; відтісняючи прибульця до дерев, з яких Річард не зводив очей.

— Можу я запитати, що це ти робиш, хлопчику мій?

— Ти вже одного разу кликав мене, іншим разом я тебе бачив, але обидва рази це був не ти. Я не хочу, щоб мене обдурили в третій раз. Пройди-но між он тими двома деревами.

— З якого дива? — Обурився старий. — Вклади меч у піхви, мій хлопчику.

— Якщо ти не пройдеш між цими деревами, меч замість піхов увійде в тебе, — відповів Річард крізь зуби.

Старий, здивовано піднявши брови, рушив під конвоєм Річарда через чагарник. Кинувши миттєвий погляд назад, старий пройшов між деревами — і павутина розірвалася. Річард радісно посміхнувся.

— Зедд, невже ти?

— Та я, провалитися мені на цьому самому місці, — відповів Зедд, втупившись у нього одним оком.

Річард вклав меч у піхви і кинувся обіймати старого друга, ледь не задушивши його.

— Зедд! Я такий радий тебе бачити!

Зедд вже ледь дихав. Річард відпустив старого, подивився на нього, сяючи, і обняв знову.

— Страшно подумати, — зауважив Зедд, — що було б, якби, побачивши мене, ти зрадів ще більше.

Річард підвів його до багаття, обіймаючи за плечі.

— Вибач, мені треба було переконатися напевно. Я не міг повірити, що ти з'явився тут. Але я щасливий, що з тобою все добре. Нам багато про що треба поговорити.

— Так, звичайно. Можемо ми спочатку поїсти?

Келен також обняла і привітала Чарівника.

— Ми так про тебе турбувалися!

Поки його обіймали, Зедд з пожадливістю поглядав на казанок.

— Це все так. Але розмовляти краще на повний шлунок.

— Але у мене ще не готове, — посміхнулася Келен.

Зедд розчаровано подивився на неї.

— Не готове? Ти впевнена? Зараз перевіримо.

— Звичайно. Ми тільки почали.

— Не готове, — Бормотовл він, — не готове… Гаразд, зараз побачимо. Відійдіть-но обидвоє…

Зедд подивився на вогонь так, наче перед ним була неслухняна дитина, і простяг до нього худі руки. Вогонь засичав, набираючи силу. Зметнулися зики синього полум'я і лизнули казанок так, що той підскочив. Вариво забулькало і захлюпало. Синій вогонь похитував казанок, погладжуючи його, немов пестячи. Чарівник прибрав руки, і синє полум'я згасло.

Зедд задоволено посміхнувся.

— Ну ось, тепер готове. Давайте їсти.

Келен стала перед вогнем на коліна і спробувала дерев'яною ложкою вариво.

— Так, вже готове, — підтвердила вона.

— Ну, годі стояти і витріщатися, хлопчику мій, — сказав Зедд Річарду. — Діставай миски.

Річард похитав головою і виконав вимогу. Келен наповнила миску, поклавши на край кілька сухариків. Річард вручив її Зедду. Чарівник не став сідати, він вважав за краще з'їсти цю порцію стоячи. Келен наповнила ще дві миски, а Зедд вже простягнув їй порожню за добавкою. Покінчивши з першою мискою, Зедд вирішив нарешті сісти. Річард опустився на горбок, Келен прилаштувалася поряд, а Зедд — на землю, напроти них.

Річард почекав, поки Зедд проковтне половину того, що було в мисці, потім нарешті запитав:

— Ну як там Еді? Вона добре піклувалася про тебе?

Зедд розгублено подивився на нього. Навіть при світлі багаття Річард готовий був заприсягтися, що Зедд почервонів.

— Ну ми… — Він подивився на здивовану Келен. — У нас з нею… було все добре. — Він зло глянув на Річарда. — Що за дурні питання?

Річард і Келен переглянулись.

— Я нічого такого не мав на увазі, — відповів Річард. — Я тільки помітив, що вона дуже цікава і приваблива. Мені здалося, що і ти такої ж думки. — Річард посміювався про себе.

Зедд повернувся до своєї миски.

— Славна жінка. — Він підчепив ложкою якийсь корінець. — А це що таке? Я з'їв три штуки, але так і не зрозумів, що це.

— Корінь тави, — відповіла Келен. — Цей тобі не сподобався?

— Хіба я сказав, що він мені не сподобався? — Пробурчав Зедд. — Просто хотів дізнатися, що це таке. — Він відірвав погляд від миски. — Еді сказала, що дала вам нічний камінь. Так, по нічному каменю, я вас і знайшов. Думаю, — він подивився на Річарда, трясучи ложкою, — що ти будеш обережний з цією штукою. Не діставай її без крайньої необхідності. Самої крайньої. Нічні камені надзвичайно небезпечні. Еді слід було б попередити вас. Я їй говорив. Від цієї штуки краще позбутися.

— Ми знаємо, — відповів Річард, працюючи над шматком м'яса.

Річарду так і кортіло поставити одне питання. Він не знав, як почати, але Зедд випередив його:

— Ви діяли, як я наказав? Уникали небезпек? І чим ви займалися?

— Ну, ми… — Сказав Річард з глибоким зітханням, — спочатку ми досить довго пробули у Племені Тіни.

— Плем'я Тіни… — Зедд немов зважував ці слова, тримаючи в ложці шматок м'яса. Потім сказав: — Гаразд. Люди Тіни не такі небезпечні. — Він відкусив шматочок м'яса і продовжував говорити: — Так, значить, ви жили у Племені Тіни. — Так як вони нічого не відповіли, він знову подивився на Річарда, потім на Келен. — Там не повинно було трапитися нічого справді небезпечного. — Слова ці прозвучали як наказ.

Річард глянув на Келен.

— Я вбила старійшину, — сказала вона, опускаючи в соус сухар і не піднімаючи очей.

Зедд випустив ложку, але підхопив її, перш ніж вона впала на землю.

— Що?!

— Це був самозахист, — заступився Річард. — Він сам намагався вбити її.

— Що? — Зедд схопився з мискою в руках, потім сів знову. — О духи! Як старійшина міг наважитися на вбивство?.. — Зедд прикусив язика, подивившись на Річарда.

— … Сповідниці, — докінчив за нього Річард.

Зедд переводив погляд з однієї опущеної голови на іншу.

— Ага. Значить, ти все-таки розповіла йому?

— Кілька днів тому, — кивнула Келен.

— Всього кілька днів тому, — пробурмотів Зедд і якийсь час їв мовчки, підозріло поглядаючи на них. — Так як же цей старійшина наважився підняти руку на сповідницю?

— Це, — сказав Річард, — сталося, коли ми переконалися в силі нічного каменю. Перед тим, як нас визнали людьми Племені Тіни.

— Визнали вас людьми Племені Тіни? — Здивовано перепитав Зедд. — Яким чином? Ти що, взяв там собі дружину?

— Та ні… — Річард висмикнув з-під сорочки ремінець і показав Зедду свисток Птахолова. — Вони подарували мені це.

— А чому вони погодилися, щоб ти не… Чому визнали вас людьми Племені Тіни?

— Ми самі їх про це просили, нам більше нічого не залишалося. Інакше для нас би не зібрали раду.

— Як? Вони зібрали заради вас раду?

— Так. Як раз перед прильотом Даркена Рала.

— Що?! — Зедд знову схопився. — Там був Даркен Рал? Я ж сказав, щоб ви трималися від нього подалі!

— А ми його туди і не запрошували, — зауважив Річард.

— Він багатьох убив там, — тихо сказала Келен, не піднімаючи голови і втупившись в миску.

Зедд подивився на її верхівку і знову сів.

— Я шкодую, — м'яко промовив він. — Так що сказали вам духи предків?

Річард знизав плечима.

— Сказали, щоб ми йшли до відьми.

— До відьми! — Зедд нахмурився. — До якої ще відьми?

— До Шоти, в землю Агад.

Зедд мало не впустив миску.

— Шота! — Він озирнувся, немов хтось міг почути його. Звертаючись до Келен, Зедд знизив голос до гучного шепоту: — Прокляття! Що змусило тебе вести його в Агад? Ти обіцяла захищати його!

— Повір, я сама цього не хотіла, — відповіла Келен.

— Нам довелося це зробити, — знову виручив її Річард.

— Навіщо? — Запитав Зедд.

— Щоб дізнатися, де шкатулка, — відповів Річард. — І Шота нам сказала.

— Шота вам сказала, — сердито передражнив Зедд. — А що ще вона наговорила? Шота ніколи не скаже того, що потрібно вам, не додавши того, що потрібно їй.

Келен скоса глянула на Річарда. Він не дивився на неї.

— Більше нічого. — Він витримав погляд Зедда. — Вона сказала тільки, що остання шкатулка Одена — у королеви Мілени. Вона сказала нам це тому, що від цього залежить і її життя.

Річард сумнівався в тому, що старий друг повірив йому, але не хотів передавати повністю слова Шоти. Як сказати Зедду, що один з них, а то й двоє можуть стати противниками? Як сказати, що Зедд направить на нього, Річарда, чарівний вогонь, а Келен доторкнеться до нього своєю владою? Він боявся, що це може бути виправдано. Адже з них з усіх тільки він знав про Книгу.

— Зедд, — тихо почав Річард, — ти послав нас сюди, у Серединні Землі, і говорив, що в тебе є план. Тебе тоді вразило це чудовисько з підземного світу, ти втратив свідомість, і ми не знали, коли ти прокинешся і чи прокинешся взагалі. Я не знав, що збирався робити ти, і не розумів толком, що робити мені самому. Я знав тільки, що наближається зима і що треба зупинити Даркена Рала. — У міру того як він говорив, голос його ставав все твердішим. — Я намагався без тебе робити все, що в моїх силах. Я повинен був знайти шкатулку. Келен допомагала мені, і ми дізналися, де зараз шкатулка, хоча це нам з нею дорого обійшлося. Якщо тобі не подобається те, що я зробив, забери у мене цей клятий Меч Істини. Я вже ситий по горло!

Річард жбурнув миску на землю, підвівся і відійшов від багаття, повернувшись до них спиною.

Він відчув, що грудка в горлі заважає дихати. Його самого здивував цей спалах гніву. Адже він так хотів знову побачитися з Зеддом і ось тепер розізлився на нього. Давши волю гніву, Річард чекав, коли злість остаточно вляжеться.

Зедд обмінявся поглядом з Келен.

— Так, — тихо промовив Зедд, — відразу видно, що ти все йому розповіла. — Він поставив миску на землю, встав і погладив руку Келен. — Я шкодую, дорога.

Коли Зедд торкнув за плече Річарда, той залишився нерухомим.

— Вибач, мій хлопчику. Я бачу, тобі довелося нелегко.

Річард кивнув, дивлячись у темряву.

— Я вбив людину чарівним мечем.

Зедд, помовчавши, відповів:

— Я знаю. Я впевнений, ти не міг вчинити інакше.

— Ні, — прошепотів Річард, і видно було, що йому важко говорити. — Я не можу так сказати. Мені-то здавалося, що я захищаю Келен. Я ж не знав тоді, що вона сповідниця. Але я сам хотів вбити, і мені було навіть приємно це зробити.

— Тобі тільки здалося. Це все через магію.

— Не впевнений. Я сам не знаю, що зі мною відбувається.

— Річард, вибач, якщо тобі здалося, що я злий на тебе. Я злився на себе. Ти діяв правильно, це у мене нічого не вийшло.

— Про що ти?

— Давай сядемо, — запропонував Зедд, — і я розповім вам з Келен, в чому справа.

Зедд підняв миску, немов розглядаючи її, і знову опустив.

— Боюся, що справи наші погані, — сказав він.

Річарду на язик просилося глузливе зауваження, але він промовчав. Він тільки запитав:

— Так що сталося? І як твій план?

— Мій план, — почав Зедд, сідаючи і невесело посміхаючись, — полягав у тому, щоб зупинити Даркена Рала, не стикаючись з ним прямо і не піддаючи вас небезпеці. Ви з Келен не повинні були вплутуватися в небезпечні події, а решту я б взяв на себе. Але, можливо, тепер у нас немає вибору, і робити можна тільки те, що робите ви. Я не розповів вам все про скриньки Одена, тому що тоді це було ні до чого. Це стосувалося тільки мене. — Він подивився на них, в очах його на мить спалахнув гнів і знову пропав. — Але тепер все це, здається, не має значення.

— Що ж таке нас не стосувалося? — Запитала Келен, відчуваючи, що теж злиться. Їй, як і Річарду, не сподобалося, що вони опинилися в небезпеці, про яку їх не попередили.

— Бачите, — продовжив Зедд, — ті три шкатулки, як я вже говорив, потрібні кожна для своєї цілі. Але при цьому треба знати, яку відкрити. Ось все, що мені відомо. Детально про це розказано в одній книзі — Книзі Зниклих Тіней. Вона містить настанови, як поводитися зі скриньками. Я був її охоронцем.

Річард напружився. Йому здалося, що ікло зараз зірветься з його грудей. Він ледве міг дихати.

— А ти знаєш, яка з шкатулок для чого потрібна? — Запитала Келен. — Яка послідовність?

— Ні. Я тільки охоронець, а всі відомості — в Книзі. Сам я її ніколи не читав. Вимушено. Відкрий я Книгу, виникла б загроза поширення цього знання. А воно не повинно поширюватися, це було б дуже необачно. І я не робив цього. Я хранитель багатьох книг, але ця дуже важлива.

Річард зрозумів, що слухає з широко розкритими очима, і постарався надати своєму обличчю звичайного виразу. Все життя він сподівався зустріти хранителя Книги, а тепер виявилося, що це Зедд! Він був вражений.

— Де зберігалася Книга і що з нею сталося? — Поцікавилась Келен.

— У моєму замку, в Ейдіндрілі.

— Ти був там? — Запитала Келен з занепокоєнням. — Як там справи?

— Справи там погані… — Зедд відвів очі. — Там вороги.

На очах у Келен з'явилися сльози.

— Не може бути!

— Боюся, що так. Справа серйозна. Але принаймні я дав чужинцям деякий урок, — додав він ледве чутно.

— Капітан Ріфкін? Лейтенанти Деліс і Міллер? Внутрішня гвардія?

Зедд мовчки кивав, поки вона перераховувала імена. Келен притиснула руки до грудей і глибоко зітхнула. Хто б не були названі люди, видно було, що новина ця дуже засмутила її.

Річард подумав, що йому треба щось сказати, щоб впоратися з власною розгубленістю.

— А що це за замок?

— Це притулок, надійне місце, де чарівники зберігають речі, необхідні в роботі, такі, як книги пророцтв або навіть більш важливі книги заклинань і настанов з магії, на зразок Книги Зниклих Тіней. Там же зберігаються і інші чарівні речі, як, наприклад, Меч Істини. Замок цей запечатаний чарівною печаткою, так що ніхто, крім чарівників, не може туди увійти. Принаймні так завжди вважалося. Але хтось туди увійшов. Як він при цьому не загинув, незрозуміло. Мабуть, це був сам Даркен Рал. Напевно, він і взяв Книгу.

— Може, це був і не Даркен Рал, — сказав Річард, напружившись.

Очі Зедда звузилися.

— Якщо це був не Даркен Рал, то просто злодій. Дуже розумний злодій, але все ж злодій.

В роті у Річарда пересохло.

— Зедд, я… Ти думаєш, ця книга, Книга Зниклих Тіней, допомогла б нам зупинити Рала? Не допустити, щоб він дізнався, що йому потрібно, про шкатулки…

— Як я говорив, — знизав плечима Зедд, — я не відкривав Книгу. Але, наскільки я знаю з інших чарівних книг, вона може допомогти тільки тому, у кого перебувають шкатулки, але не може допомогти кому б то не було зупинити цю людину. Однак Книга напевно принесла б нам користь. Я хотів просто взяти її і знищити, щоб Рал не дізнався, що там написано. Тепер, коли Книга для нас втрачена, нам залишається тільки дістати останню шкатулку.

— Але чи може Рал відкрити шкатулки, не маючи Книги? — Запитала Келен.

— Він знає стільки, що напевно зможе це зробити. Але він все ж не знає, яка послідовність, та, що потрібна йому.

— Ну, з Книгою або без Книги, він швидше за все відкриє скриньки, — сказав Річард. — Якщо він цього не зробить, то загине. Втрачати йому нічого. Навіть якщо б ти знищив Книгу, він все одно повинен буде це зробити. Принаймні, у нього є шанс зробити правильний вибір.

— З Книгою він би знав точно, яку з них відкрити. Я сподівався, що якщо ми не знайдемо останньої шкатулки, то принаймні я знищу Книгу. Тоді б у нас з'явився шанс. Шанс, що він зробить неправильний — але правильний для нас — вибір. — Обличчя Зедда стало сумним. — Я дав би що завгодно, тільки б знищити Книгу.

Келен поклала руку Річарду на плече. Він здригнувся.

— Отже, Річард виконав обов'язок Шукача: він дізнався, де остання шкатулка — вона у королеви Мілени. — Келен підбадьорливо посміхнулася Річарду. — Шукач поступив правильно.

Річард відчував таке замішання, що навіть не посміхнувся про відповідь.

— А як ви сподіваєтеся отримати від неї скриньку? — Поцікавився Зедд. — Знати, де вона, — це одне, а здобути — інше.

Келен спокійно посміхнулася.

— До королеви Мілени продався цей змій у срібному балахоні. Його чекає неприємна зустріч з Матір'ю-сповідницею.

— Джіллер? Так він пішов до королеви Мілени? — Зедд нахмурився. — Думаю, він дуже здивується, коли я знову подивлюся йому в очі.

— Надай це право мені, — заперечила Келен. — Адже він мій чарівник. Я сама впораюсь з ним.

Річард переводив погляд з Келен на Чарівника. Великий Чарівник і Мати-сповідниця міркували про те, як покарати недолугого чарівника, ніби мова йшла про звичайну роботу десь на грядці. Річард згадав, як батько казав, що взяв ту Книгу, щоб вона не потрапила в злі руки. В руки Даркена Рала. Несподівано для себе він сказав:

— Можливо, у нього були серйозні причини, щоб поступити так.

Обидва повернулись до Річарда, немов тільки що його помітили.

— Серйозні причини? — Випалила Келен. — Жадібність — от яка в нього була причина! Він втік від мене, залишивши мене одну з переслідувачами.

— Іноді у людей бувають непомітні для інших причини чинити так чи інакше. Може, він вважав, що більш важлива шкатулка.

Келен, мабуть, була вражена і нічого не сказала.

— Може, ти і правий, — задумливо сказав Зедд. — Може, Джіллер дійсно дізнався, що шкатулка у королеви, і вирішив пильнувати її. Він досить багато знав про скриньки Одена. — Зедд глузливо посміхнувся, дивлячись на Річарда. — Може, Шукача Істини чекає відкриття. Може, він знайде в Тамаранзі товариша.

— А може, й ні, — зауважила Келен.

— Скоро дізнаємося, — зітхнув Чарівник.

— Зедд, — почав Річард, — вчора ми були в містечку під назвою Хорнерз-Мілл.

Зедд кивнув.

— Я теж був і там, і в інших подібних місцях.

— Але ж це не вестландці! Це не могли бути вони. Я просив передати Майклу, щоб він збирав військо для захисту Вестланда. Але я не говорив йому, що треба на когось нападати, тим більше на беззбройних людей. Вестландці не могли цього зробити.

— Це не вестландці. Я не отримував від Майкла ніяких звісток і не бачився з ним.

— Тоді хто?

— Це зробили люди Рала, за його наказом.

— Нісенітниця якась, — сказала Келен. — Вони ж зберігали вірність Д'харі. Там стояв гарнізон Народної армії світу, але всіх солдатів, до одного, убили.

— В тому-то й річ.

Обидва слухача виглядали спантеличеними.

— Це абсолютно безглуздо, — заперечила Келен.

— Це Перше Правило Чарівника.

— Що таке? — Нахмурився Річард.

— Перше Правило Чарівника свідчить: люди дурні. — Річард і Келен несхвально переглянулися, але продовжували слухати. — Люди дурні, і, якщо правдоподібно пояснити, майже всі повірять в що завгодно. Люди дурні і можуть повірити брехні, тому що хочуть вірити, ніби це правда, або від того що бояться знати правду. Голови людей повні всяких знань і переконань, більшість з яких помилкові, але все одно люди ними керуються. Люди дурні: вони рідко можуть відрізнити правду від брехні, але не сумніваються, що здатні на це. Тим легше їх обдурити.

Зедд глянув на Річарда, очікуючи заперечень, але їх не було. Він продовжував:

— Саме через Перше Правило чарівники у давнину створили Сповідниць і Шукачів Істини, щоб встановлювати Істину там, де це важливо. Рал знає Правила Чарівника і користується Першим з них. Людям потрібна якась мета, а щоб мати мету, їм потрібні вороги. Легко вести за собою людей, коли їм дана мета. Для них це важливіше Істини, яка насправді мало кого цікавить. Даркен Рал дав їм ворога — звичайно, не себе, а іншого, дав їм відчуття мети. Люди дурні, вони вірять в те, у що хочуть вірити.

— Але ж це були його люди, — заперечила Келен. — Навіщо йому вбивати прихильників?

— Ви могли помітити, що там вбито не всіх. Деяких катували або гвалтували, але залишили в живих, щоб вони могли втекти і розповідати всім, що бачили. Ви також могли би зауважити, що нікого з солдатів Рала не залишили в живих, щоб ті не змогли оскаржити розказаної історії. Тут не так важлива правда, як те, що цій історії повірять, бо вона дає мету і ворогів, проти яких можна об'єднатися. Уцілілі рознесуть розповіді про це по всьому світу. І нехай Даркен Рал зруйнував кілька вірних йому міст і вбив жменьку солдатів, зате він придбає у сто крат більше прихильників, які будуть шукати в нього захисту від ворога. Істина ж мало кому потрібна, вона не дає мети, вона просто існує.

— Але ж це неправда, — заявив вражений Річард. — Як Рал міг влаштувати таке? Як могли люди повірити цьому?

Зедд суворо подивився на Річарда.

— Ти ж знав ситуацію краще за інших, знав, що це не вестландці, але все ж сумнівався. Ти боявся, що це може виявитися правдою. Боятися чогось — значить приймати таку можливість. Допускати можливість — перший крок до віри. Ти ще досить розумний, щоб засумніватися. А подумай, як легко повірити у що завгодно людям, яким навіть не приходило в голову сумніватися. Для більшості важлива не правда, а спільна мета, і Рал досить розумний, щоб їм її дати, — Зедд значуще подивився на слухачів. — Це Правило називається Першим, тому що воно найважливіше. Запам'ятайте це.

— Але ті, хто вбивав, знали, що це вбивство. Як вони могли?

Зедд знизав плечима.

— У них була мета. Вони робили це заради спільної справи.

— Але ж це протиприродно. Вбивство собі подібних протиприроднє…

Чарівник посміхнувся.

— У природі не існує життя без вбивства.

Річард розумів, що Зедд провокує, навмисно висловлює думки, здатні його обурити, але він був занадто збуджений, так що не міг не засперечатися.

— Але ж це відноситься не до всієї природи. Так — у хижаків, і тільки для того, щоб жити. Подивися на ці дерева. Їм і в голову не приходить нікого вбивати.

— Немає життя в природі без вбивства, — повторив Зедд. — Кожна жива істота вбиває.

Річард глянув на Келен в пошуках підтримки.

— Не дивись на мене, — відповіла та, — я давно знаю, що сперечатися з чарівниками — марна справа.

Річард підняв голову і подивився на прекрасну сосну, здіймалася над ним. Він раптом зрозумів, що хотів сказати Зедд. Він подивився на гілки, які витягнулися в усі сторони в багаторічній боротьбі за світло для себе в збиток сусіднім деревам. Успіх позбавляв життєвого простору молоду поросль, і їй нерідко заважала рости тінь дерева-прародителя. Кілька найближчих до сосни дерев були слабкими і кволими, всі вони — жертви великого дерева. «Правильно, — подумав він, — природа йде до мети через вбивство».

Зедд стежив за поглядом Річарда. Це був один з уроків старого, які той давав Річарду з давніх пір.

Річард кивнув.

— У житті перемагають найсильніші. Ніхто не співчуває жертвам, тільки захоплюються силою переможця.

— Але люди так не вважають, — не витримала Келен.

Зедд хитро посміхнувся.

— Хіба? — Він показав на чахле деревце, що росли поруч з багаттям. Подивися он на то велике дерево, мила, а потім — на це. Тепер скажи, яке тобі більше до вподоби?

— Ось це. — Келен показала на велику сосну. — Воно гарне.

— Ну от бачиш? Люди саме так і думають. Ти сама сказала, що воно красивіше. Ти вибрала дерево-вбивцю, а не дерево-жертву. — Він переможно посміхнувся. — На цьому стоїть природа.

— Так, я забула, що мені слід було мовчати, — пробурмотіла Келен.

— Нехай не діє мова, — вимовив Зедд, — аби працював розум. Ми повинні зрозуміти Рала, щоб знати, як впоратися з ним. Якщо ми цього дійсно хочемо.

— Ось як він завоював стільки земель, — зауважив Річард. — Він пропонує людям спільну мету, віддасть накази, і вони роблять все за нього, а він тільк спокійнісінько полює за скриньками.

Зедд кивнув.

— Він користується Першим Правилом Чарівника, щоб більшу частину роботи за нього виконували інші. Ось чому нам так важко. Він набуває прихильників тому, що людей цікавить не Істина, а те, у що вони вірять, і люди готові битися на смерть за свої вірування, якими б помилковими ці вірування не були.

Річард повільно піднявся, дивлячись кудись у темряву.

— Я все думав, що ми боремося зі злом, яке треба приборкати. Але потім зрозумів, що це ще не все. Те, що настає зараз, схоже на чуму, на чуму дурнів.

— Ти знайшов вірні слова, мій хлопчику.

— І направляє її Даркен Рал, — додала Келен.

Зедд подивився на неї.

— Якщо хтось риє яму і наповнює її дощовою водою, то хто винен: дощ або той, хто вирив яму? Хто винен: Даркен Рал або ті, хто риє яму і дозволяє йому заповнювати її?

— Напевно, і він, і інші, — відповіла Келен. — І це означає, що у нас безліч ворогів.

— І дуже небезпечних, — підняв палець Зедд. — Смертельно небезпечних дурнів, що не бажають знати Істину. Ти, як сповідниця, мабуть знаєш про це. — Вона кивнула. — Вони часто ведуть себе не так, як слід було припускати, і на цьому можна попастися. Люди, від яких не чекаєш нічого поганого, можуть раптом вбити тебе.

— Але це нічого не міняє, — сказала Келен. — Адже якщо у Рала виявляться всі шкатулки і він відкриє потрібну, то він нас всіх знищить. Він залишається головою змії, і цю голову слід відсікти.

— Ти права, — знизав плечима Зедд, — але нам треба вижити, щоб зуміти вбити змію. Навколо багато змієнят, які можуть вбити нас раніше.

— Це, — додав Річард, — ми вже засвоїли. Але, за словами Келен, це нічого не змінює. Нам все одно потрібна скринька, щоб знищити Рала. — Він знову сів поруч з нею.

Обличчя Зедда стало похмуро зосередженим.

— Пам'ятайте, що Рал сам може вбити вас, а також і мене. Це йому неважко.

— Так чому він цього не зробив? — Запитав Річард.

— А хіба, — питанням на питання відповів Зедд, — потрібно ходити по всій кімнаті і вбивати всіх мух? Ні, швидше на них не звертають уваги, поки це не потрібно. Але коли мухи спробують кусатися, їх починають нищити. — Він нахилився до них ближче. — А ми зараз збираємося вкусити його.

— Перше Правило Чарівника! — Річард напружився так, що на спині його виступив піт. — Я запам'ятаю це.

— І не розповідайте про це іншим, — застеріг Чарівник. — Правила чарівників слід знати тільки чарівникам. Вони можуть здатися вам цинічними або банальними, але це — могутня зброя, якщо вміти правильно застосовувати їх. Істина — це зброя. Я розповів про нього вам тому, що я, як глава чарівників, вважаю за потрібне, щоб ви це знали. Треба розуміти, що робить Рал, тому що ми троє повинні здолати його.

Річард і Келен кивнули на підтвердження своєї обітниці.

— Уже пізно, — позіхнув Зедд. — І я довго був у дорозі, поки шукав вас. Краще продовжити розмову пізніше.

Річард схопився.

Він прийняв рішення і не хотів зволікати.

— Я постережу першим. Накрийся моєю ковдрою, Зедд.

— Добре. А я — другим.

Другому доводилося гірше всіх. Сон розбивався надвоє. Келен стала заперечувати, але Зедд наполіг:

— Я зголосився раніше, мила.

Річард показав їм камінь, де буде вартувати, коли закінчить оглядати околиці. Думки в його голові змінювали одна одну, але одна з них була головною. Ніч видалася холодною, але це не здавалося неприємним. Навколо перегукувалися нічні мешканці лісу. Річард майже не помічав цього. Він вліз на валун і подивився назад, туди, де за деревами виднівся вогонь. Він почекав, поки не побачив, що двоє друзів вляглися і закуталися в ковдри. Потім він зліз з каменя і пішов туди, де шуміла річка. На березі Річард відшукав паличку, яка підходила для цієї мети. Річард пам'ятав, що говорив Зедд: їм усім необхідна мужність, треба бути готовим вбити будь-кого, якщо до цього дійде. Річард знав, що Зедд сказав це не для красного слівця і що старий здатний вбити його, Річарда, і що ще гірше — Келен.

Він зняв шнурок з іклом і потримав ікло на долоні, відчувши його тяжкість. Дивлячись на свій талісман при світлі місяця, Річард думав про батька. Це ікло було єдиним доказом, який він міг пред'явити Зедду: батько його — не злодій, він узяв Книгу, щоб нею не заволодів Даркен Рал. Так хотілося розповісти Зедду, що батько насправді герой, який віддав життя, щоб зупинити Рала і захистити їх усіх. Річард хотів, щоб про батька залишилася така пам'ять. Треба було розповісти все Зедду, але робити це не можна.

Чарівник хотів знищити Книгу Зниклих Тіней, але тепер цієї Книгою був сам Річард. Шота попереджала Річарда, що Зедд може направити на нього чарівний вогонь, але у Річарда буде шанс врятуватися. Може, як раз для того, щоб знищити Книгу, Зедд повинен буде знищити його. Річард не дбав про себе, йому більше не для чого було жити. Але він не міг не думати про Келен. Її життя було йому небайдуже. А якщо Зедд дізнається, що Книга — в голові у Річарда, він змусить його проговорити текст і зрозуміє: щоб переконатися в достовірності знання, Ралу потрібна Сповідниця. А єдина, яка залишилася в живих, сповідниця — це Келен. І тоді Зедд захоче вбити її, щоб Рал не міг взнати правди. Річард не міг допустити, щоб Зедд про все дізнався і вбив Келен.

Річард обв'язав шнурок навколо палички і засунув все в довгу вузьку тріщину, щоб воно не вивалилося. Нехай його віднесе якнайдалі звідси.

— Прости, батьку, — прошепотів Річард і з розмаху кинув палку з іклом в воду. Він почув сплеск і, стоячи на березі, дивився, як річка поволі відносить паличку. Йому було гірко. Без ікла він відчував себе наче голим.

Коли деревинка зникла з виду, Річард обійшов навколо табору. В голові був туман. Річард відчував себе спустошеним. Він сів на той камінь, який показав друзям, і став дивитися вниз, на табір.

Він ненавидів себе за те, що доводиться брехати Зедду, за те, що не може довіритися старому. Куди вже далі, якщо він не довіряє старому другу? Рука Рала, яказдалеку простягнулася до них, змушувала Річарда робити те, чого він не хотів.

Ну от, тепер з цим покінчено, і Келен в безпеці, а він, якщо буде жити, зможе повернутися додому.

Приблизно в середині свого чергування Річард зауважив поблизу невідому істоту, ту саму, що вже давно слідувала за ними. Річард не бачив її очей, але відчував, що вона десь тут, на пагорбі неподалік, стежить за ними. Раптом він почув звук, що змусив його підскочити, якесь бурчання чи гарчання, потім виск. І знову настала тиша. «Хтось помер», — подумав Річард. Він намагався розгледіти що-небудь в темряві, але безуспішно. Тварина, яка слідувала за ними, вбила когось або сама була вбита. Чомусь Річард турбувався за неї. До сих пір ця істота не завдало їм ніякої шкоди, хоча, звичайно, це ще нічого не значило. Але чомусь Річард не вважав, що вона для них небезпечна. Він знову відчув погляд і посміхнувся. Значить, жива. Йому захотілося подивитися, що це за істота, але він відкинув цю думку. Зараз не час. Це створіння тьми. З такими краще мати справу на своїх умовах. І знову він почув, як загинула ще якась істота, цього разу вже ближче.

Зедд сам встав на чергування, не чекаючи, поки його розбудять. Він виглядав бадьорим і посвіжілим і жував шматок в'яленого м'яса. Чарівник сів поруч з Річардом і запропонував м'яса і йому. Той відмовився.

— Зедд, з Чейзом все в порядку?

— Все добре. Наскільки мені відомо, він пішов назад, як ти і казав.

— Я радий, що у нього все добре. — Річард стрибнув з каменю, щоб піти поспати.

— Річард, що тобі сказала Шота?

Річард допитливо подивився на друга.

— Те, що мені сказала Шота, — моя особиста справа. Це не для інших. — Він сам здивувався різкості свого тону. — І нехай це так і залишиться.

Зедд уважно спостерігав за ним.

— Меч випромінює сильний гнів, і ти ледь здатний приборкати його.

— Добре, добре. Я скажу тобі дещо з того, про що говорила Шота. Вона сказала, що мені слід поговорити з тобою про Самюеля!

— Про Самюеля?

— Про мого попередника, — відповів Річард крізь зуби.

— Ах, про цього Самюеля…

— Так, про нього. Чи не поясниш ти мені, у чому тут справа? Чи не такий кінець чекає і мене? Може, мене терплять лише до тих пір, поки я не виконаю завдання Чарівника і ти не передаси меч іншому дурню? — Річард все більше хвилювався, а Зедд спокійно спостерігав за ним. Річард схопив Зедда за плащ і притягнув до себе. — Чи не Перше Правило Чарівника допомагає їм знайти мечоносців? Знайдуть якогось дурня, який ні в чому не розбирається, і — готовий новий Шукач Істини! Може, є ще які-небудь неприємні дрібнички, про які ти забув мені повідомити?

Річард різким рухом відпустив плащ Зедда. Він насилу стримувався, щоб не взятися за меч. Зедд залишався спокійним.

— Мені дуже шкода, мій хлопчику, що Шота так вразила тебе.

На Річарда немов навалилося все, що з ним сталося, і гнів згас. Всі здалося таким безнадійним. Річард заплакав і впав на землю. Його душили ридання, він вже не міг стримувати їх.

— Зедд, я хочу повернутися додому.

Зедд ласкаво погладив його по спині і м'яко сказав:

— Знаю, Річард, знаю.

— Мені слід було б прислухатися до твоїх слів, але я нічого не можу з собою поробити, як не намагаюся. Це сильніше мене. Мені здається, що я тону або задихаюся. Я хочу, щоб цей кошмар швидше закінчився. Я ненавиджу Серединні Землі з усією їх магією. Я просто хочу додому, Зедд. Я хочу позбавитися від цього чарівного меча і ніколи більше не чути ні про яку магію.

Зедд обійняв Річарда, даючи йому виплакатися.

— Ніщо ніколи не дається легко.

— Може, все було б легше, якби Келен погано ставилася до мене. Адже я бачу, що подобаюся їй. А магія роз'єднує нас.

— Повір, Річард, я тебе розумію!

Річард привалився до каменя, продовжуючи плакати. Зедд сів поруч.

— Що зі мною буде далі?

— Ти будеш продовжувати свою справу. Більше нічого вдіяти не можна.

— Але я не хочу продовжувати. А раптом зі мною трапиться те саме, що з Самюелем?

Зедд похитав головою.

— Прости Річард, але я не знаю цього. Я вручив тобі меч згнітивши серце. Я повинен був це зробити заради усіх. Чарівна сила Меча Істини може створити таке з Шукачем в кінці його шляху. У книзі пророцтв сказано, що якщо знайдеться людина, яка по-справжньому опанує магією меча, так що клинок стане білим, вона уникне подібної долі. Але я не знаю, як цього добитися, я не знаю навіть, що це означає. Вибач, у мене не вистачило мужності сказати тобі це. Якщо хочеш, можеш завдати мені смертельного удару за те, що я з тобою зробив. Тільки перш обіцяй, що все ж доведеш почате до кінця і зробиш все, щоб зупинити Дарка Рала.

Річард гірко розсміявся крізь сльози.

— Нанести тобі смертельний удар! Але ти єдиний, кого я ще можу любити. Вбити тебе — значить для мене вбити самого себе.

— Не говори так, — прошепотів Зедд. — Річард, я розумію твоє ставлення до магії. У мене самого так бувало. Іноді в житті випадають випробування. Крім тебе, у мене нікого немає. Мені потрібна була Книга, щоб не піддавати тебе небезпеці. Я б все віддав заради цього. Але я нічого не можу вдіяти. Ми повинні покінчити з Ралом Даркеном не заради себе, але заради всіх, у кого немає іншої можливості вижити.

Річард витер очі.

— Я знаю. І я хочу кинути це тільки після того, як все виконаю. Може, я ще встигну віддати меч, поки не пізно.

— Іди поспи. Якщо тобі потрібна розрада, то, хоч я і не знаю, чому Шукачі Істини кінчають, як цей Самюель, все ж я не вірю, що таке станеться з тобою. Але якщо б це сталося, то це означало б, що ти переміг Даркена Рала і всі люди у всіх країнах врятовані. І якщо це трапиться, то я подбаю про тебе. Якщо ми переможемо Даркена Рала, я, можливо, дізнаюся, як зробити меч білим.

Річард кивнув, встаючи.

— Спасибі тобі, друже. Пробач, що я був так грубий з тобою сьогодні вночі. Сам не знаю, що зі мною діється. Може, мене залишили добрі духи. Вибач, але я не можу розповісти тобі, що мені говорила Шота. І будь уважний, Зедд. Тут поблизу якась істота, яка весь цей час слідувала за нами. Я не знаю, що воно таке, а полювати за нею було ніколи. Не думаю, що вона небезпечна. Думати так не було поки що підстав, але ніколи не вгадаєш, що до чого в Серединних Землях.

— Я буду обережний.

Річард вже пішов було спати, але Зедд окликнув його. Він обернувся.

— Твоє щастя, що ти подобаєшся їй. Якби не це, вона могла б доторкнутися до тебе.

Кілька миттєвостей Річард мовчав.

— Боюся, в якомусь сенсі вона вже це зробила.

Келен, пробираючись в темряві між деревами, побачила, що Зедд сидить на великому камені, схрестивши ноги, і дивиться на неї.

— Я б прийшов і розбудив тебе, — сказав він.

Вона сіла поруч з ним.

— Знаю, але мені все одно не спалося, так що я вирішила посидіти з тобою.

— Поїсти принесла?

Вона витягла з кишені невеликий вузлик.

— Так. Шматок кролика і сухарі.

Поки Зедд спокійно їв з зосередженим виглядом, Келен озиралася по сторонах. Вона думала, як поставити йому одне запитання. З їжею він упорався швидко.

— Чудово. Спасибі, мила. Більше нічого немає?

Келен засміялася.

— Є ще трохи ягід. Ти, здається, любиш солодке? Давай з'їмо їх разом?

Він окинув її поглядом.

— По-моєму, ти, маленька, одна стільки не з'їси.

Келен знову засміялася і відсипала йому в руки жменю ягід.

— Здається, я зрозуміла, чому Річард так добре вміє добувати їжу. Живучи поруч з тобою з дитинства, він повинен був навчитися цьому, щоб не голодувати.

— Я ніколи не допускав, щоб він голодував, — заперечив Чарівник, — я занадто любив його.

— Я тебе розумію. Я і сама так ставлюся до нього.

— Хочу подякувати за те, що ти тримаєш слово, — сказав він, жуючи ягоди.

— Слово?

Зедд подивився на неї, продовжуючи заковтувати ягоди одну за одною.

— Що ти не торкнешся його своєю магічною силою.

— А! — Вона відвела очі, збираючись з духом. — Зедд, ти останній Чарівник, не рахуючи Джіллера, а я — остання з сповідниць. Ти жив і в Ейдіндрілі, і в Серединних Землях. Ти один знаєш, як це — бути Сповідницею. Я намагалася пояснити це Річарду, але щоб це зрозуміти, потрібно прожити ціле життя, якщо тільки ти — не сповідниця або не чарівник.

Зедд погладив її по руці.

— Може, ти й права.

— У мене нікого немає і не може бути. Ти не уявляєш собі, як мені зле. Прошу тебе, Зедд, будь ласка, якщо можливо, за допомогою магії звільни мене від цих чар! Чи можливо для мене бути сповідницею і стати нормальною жінкою?

Вона раптом відчула себе так, немов стояла на краю прірви. Зедд опустив голову, уникаючи її погляду.

— Є тільки один спосіб звільнити тебе від цих чар, Мати-сповідниця.

Їй здалося, що серце зараз зупиниться.

— Який? — Прошепотіла вона.

Він подивився їй в очі. У погляді стояла біль.

— Вбити тебе.

Келен зрозуміла, що надії більше немає. Вона з усіх сил постаралася зберегти непроникне обличчя сповідниці, хоча для неї наступила непроглядна темрява.

— Дякую, що вислухав моє прохання, Чарівник Зорандер. Я і не сподівалася, що таке можливо, але все ж вирішила запитати тебе. Спасибі за чесну відповідь. Тепер тобі краще піти спати.

Він кивнув.

— Але спершу розкажи, що вам сказала Шота.

Її обличчя залишалося непроникним.

— Запитай Шукача Істини. Це з ним вона розмовляла, а навколо мене в той час звивалися змії.

— Змії? — Підняв брови Зедд. — Шоті ти, напевно, сподобалася. Вона проробляла з людьми і гірші речі.

Келен подивилася йому в очі.

— Вона зі мною і поступила гірше.

— Я запитував Річарда, але він нічого мені не сказав. Ти повинна розповісти.

— Ти хочеш, щоб я діяла за спиною твого друга? Щоб я зрадила його довіру? Ні, спасибі.

— Річард — розумник, можливо, самий розумний з Шукачів, яких я зустрічав, але він дуже мало знає про Серединні Землі. Він тут бачив ще дуже небагато. У якомусь сенсі це його сильна сторона і прекрасний захист для нього. Щоби дізнатися, де остання шкатулка, він відправився до Шоти. Жоден Шукач з Серединних Земель не зважився б на таке. Ти провела в Серединних Землях все життя і знаєш, скільки тут небезпек. Є тут такі істоти, які можуть використовувати проти нього магію Меча Істини. У нас не було часу навчити його всьому, що слід знати Шукачеві, тому ми повинні захищати його, щоб він міг зробити свою справу. Я повинен знати, що сказала Шота, щоб судити, наскільки це небезпечно, наскільки він потребує захисту.

— Зедд, це ж мій єдиний друг. Дуже тебе прошу, не змушуй мене обманювати його.

— Мила, він не єдиний твій друг. Я теж твій друг. Допоможи мені захистити його. Він не дізнається, якщо ти мені розкажеш.

Келен зло подивилась на Зедда.

— Він дивним чином вміє здогадуватися про речі, які йому не хочуть розповідати.

Зедд розуміюче посміхнувся. Потім обличчя його стало суворим.

— Мати-сповідниця, це не прохання, це наказ. Ти повинна його виконати.

Келен зло відвернулася від Чарівника. Вона не могла повірити, що він розмовляє з нею так самовпевнено. З нею, виявляється, вже не рахуються.

— Шота сказала, що Річард — єдиний, у кого є шанс зупинити Дарка Рала. Вона не знає, як і чому, але такий шанс є тільки у нього.

Зедд вичікувально помовчав.

— Що далі?

Келен стиснула зуби.

— Ще вона казала, що, можливо, ти спробуєш вбити його за допомогою чарівного вогню, але він зможе захиститися.

Знову настало мовчання.

— Що ще, Мати-сповідниця?..

— Ще вона сказала, що я також використовую проти нього свою чарівну силу. І що я, якщо буду жива, зроблю це успішно.

Зедд глибоко зітхнув.

— Я зрозумів, чому він не хотів мені розповідати. — Він трохи подумав. — А чому Шота не вбила тебе?

Келен хотілося, щоб він нарешті перестав запитувати.

— Вона хотіла це зробити. Потім там з'явився ти… Ну, не ти… На Насправді це була мана, але ми подумали, що це ти. Ти… тобто твій образ, намагався вбити Шоту. А Річард знав, що без неї ніяк не дізнатися про останню шкатулку, так що він… захистив її, мечем. Він… загалом він відвернув твій чарівний вогонь від Шоти і дав їй можливість… вжити проти тебе чарівну силу.

Зедд підняв брови.

— Справді?

Келен кивнула.

— А в нагороду за свій «порятунок» вона подарувала йому одне бажання. Річард використав його на те, щоб врятувати нас з тобою. Він змусив її зберегти нам життя. Шота була розчарована. Вона сказала, що якщо Річард ще раз повернеться в землю Агад, вона вб'є його.

— Видно, цей хлопець ніколи не перестане дивувати мене. Він справді захистивв мене, коли мова зайшла про моє життя?

Посмішка Зедда злегка здивувала її.

— Так. Він затулив Шоту від твого вогню і відвернув його своїм мечем.

— Вражаюче. — Зедд потер підборіддя. — Адже йому так і слід було вчинити. Я завжди боявся, що у нього не вистачить духу вчинити, як потрібно, якщо дійде до цього. Тепер мені більше нема чого боятися. А що потім?

Келен опустила голову.

— Я хотіла, щоб Шота вбила мене, але вона не стала цього робити, тому що подарувала йому бажання. А я… я, Зедд, не могла винести думки, що коли-небудь так зроблю з ним. Я благала його вбити мене. Я не хотіла жити, щоб не виповнилося це її пророцтво. — Келен проковтнула грудку в горлі і зціпила руки. — Але він не захотів. Я сама хотіла зробити це. Я навіть намагалася. Тоді він відібрав у мене ніж. Він зв'язував мене на ніч. Він не спускав з мене очей. Я тоді наче з глузду з'їхала. Нарешті він переконав мене, ніби ми не можемо знати, що по-справжньому значить це пророцтво. Може бути, він сам піде проти нас, так що його доведеться вбити заради перемоги над Даркеном. Він змусив мене зрозуміти, що не можна діяти згідно пророцтва, якого ми ще не зрозуміли.

— Пробач, мила, що змусив тебе все це розповісти. Я дуже шкодую, що вам довелося перенести таке. Але Річард правий: пророцтва — річ небезпечна, якщо їх сприймати занадто серйозно.

— Але хіба пророцтва відьми не завжди виконуються?

— Так, — він знизав плечима, — але збуваються не завжди так, як ми чекаємо. Є й такі, які збуваються лише завдяки нам самим.

Вона здивовано подивилася на нього.

— Справді?

— Так, уяви собі для прикладу, що я спробував би убити тебе, так як хотів захистити Річарда, щоб не збулося пророцтво. Він побачив це, ми воювали, і один з нас, наприклад, він, переміг. Частина пророцтва вже здійснилася, і він боїться, що виповниться й інша, вважаючи, що повинен вбити тебе. А ти не хочеш бути вбитою і торкаєшся його, щоб захистити себе. Ось пророцтво і здійснилося. Але це пророцтво збулося через нас самих. Інакше нічого б не сталося. І стороннього впливу тут немає, не вважаючи самого передбачення. Так що пророцтва завжди вірні, тільки ми не знаємо, в чому там правда. — Він подивився на Келен, немов питаючи, чи зрозуміла вона це.

— Я завжди вважала, що до пророцтв слід ставитися серйозно.

— Так, але тільки коли їх розумієш. Інакше пророцтва небезпечні. Тому чарівники і охороняють книги пророцтв. У своєму замку я перечитав деякі книги, які мають відношення до пророцтв, але більшу частину того, що написано там, я не зрозумів. Були колись чарівники, чиєю єдиною справою було вивчення книг пророцтв. Є серед цих передбачень і такі, що до смерті перелякали б тебе, якби ти їх прочитала. Я і сам іноді через них прокидаюся в холодному поту. Там були місця, які налякали мене тому, що вони можуть стосуватися Річарда, а є й такі, про які я знаю напевно, що вони стосуються його, але я не повністю їх розумію і тому не наважуюся поступати у відповідності з ними. Тому-то пророцтва і повинні зберігатися в таємниці. Деякі з них викликали б велику біду, дізнайся про них люди.

Очі Келен стали великими.

— Річард згадується в книгах пророцтв? Я ще нікого не зустрічала, про кого було б написано в цих книгах.

Він спокійно подивився на Келен.

— Ти там згадується теж.

— Моє ім'я — в книгах пророцтв?

— І так, і ні. Не так все просто. Рідко можна знати це напевно, але в даному випадку можна. Там, звичайно, йдеться «остання Мати-сповідниця», але немає сумнівів, що «остання Мати-сповідниця»— це ти, Келен. Також зрозуміло, що «Шукач Істини, який надішле вітер проти спадкоємця Д'хари» — це Річард, а «спадкоємець» — Рал.

— Надішле вітер? Що це означає?

— Поняття не маю.

Келен опустила голову, крутячи в руках камінчик.

— Зедд, що ще йдеться про мене в книгах пророцтв?

— Вибач, люба, але я не можу тобі цього сказати. Це занадто злякало б тебе, могло би навіть позбавити сну.

Келен кивнула.

— Зараз я відчуваю себе дуже дурною, що хотіла вбити себе через пророцтво Шоти. Напевно, ти думаєш, що я дурна.

— Келен, ніхто нічого не знає напевно, поки це не відбудеться. Але тобі не треба вважати себе дурною. Може бути і так, що ти використаєш свою владу проти Річарда — єдиного, хто може перемогти Рала, і тим принесеш перемогу Ралу. А може виявитися, що, зробивши це, ти врятуєш всіх нас.

— Не дуже ти мене втішив.

— Але якщо Річард виявиться під владою Рала, тобі доведеться зробити це заради загального порятунку.

Вона похмуро глянула на Чарівника.

— Мені це не подобається.

— Тому й не потрібно, щоб люди знали пророцтва. Це може викликати більше лиха, ніж ми в змозі собі уявити. Будь зараз з нами чарівники колишніх часів, справжні знавці пророцтв, вони могли б допомогти нам. Але без їх допомоги краще просто залишити в спокої пророцтво Шоти. На першій сторінці першої з книг пророцтв говориться: «Приймайте пророцтва розумом, але не серцем». Це єдине, що можна прочитати на всій сторінці величезної книги, розміром з хороший стіл. Кожна буква цього напису — золота, згідно важливості.

— А пророцтво Шоти відрізняється від того, що у книгах?

— Так. Пророцтва, що передаються з уст в уста, призначені допомогти тій або іншій людині. Шота намагалася допомогти Річарду. Навіть сама Шота не знає, чи допоможе її пророцтво, вона лише передала його. Можливо, воно має для Річарда сенс і навіть якось підтримає його. Я сподівався, що буду в змозі зрозуміти це пророцтво і допомогти Річарду. На жаль, воно належить до так званих пророцтв з вибором, і тут я не можу допомогти.

— Значить, воно може виповнитися по-різному?

— Так. Його можна розуміти як буквально, так і алегорично. Такі пророцтва майже марні. Можна тільки гадати, що вони означають. І Річард був правий, коли вирішив ним не керуватися. Мені було б приємно думати, що цьому його навчив я, але, можливо, справа тут в його інтуїції. У нього інтуїція Шукача.

— Чому б тобі, Зедд, просто не розповісти йому це все? Хіба він не має права це знати?

Зедд довго мовчав, дивлячись у темряву.

— Важко це пояснити. У нього є чуття. Ти коли-небудь стріляла з лука?

Келен посміхнулася. Вона склала руки на колінах і опустила голову.

— Зазвичай дівчата не займаються подібними справами. Але мені в юності доводилося стріляти з лука заради забави, поки я не почала сповідувати.

Зедд посміхнувся.

— А чи було в тебе почуття мети? Чи могла ти відволіктися від сторонніх звуків і, слухаючи тишу, уявити, куди полетить стріла?

Келен злегка кивнула, не піднімаючи голови.

— Всього кілька разів. Але я розумію, про що ти говориш.

— Так от, у Річарда є почуття мети, майже свідоме. Мені іноді здається, що він, так би мовити, здатний вразити ціль з закритими очима. Але коли його питаєш, як він це робить, він сам не може пояснити. Він говорить тільки, що знає, куди і як полетить стріла. Він може займатися цим весь день, але якщо почати пояснювати йому про напрям вітру, відстань до цілі, або що цибуля лежала на дворі, а ніч була сира, то у нього зовсім нічого не вийде. Думка завадить почуттю. Те ж і з людьми. Річард невтомний у пошуках відповіді. Він кинувся до скриньки, як стріла до мети. Він ніколи не був у Серединних Землях, але пробрався через кордон і знайшов усе, що потрібно, на шляху до мети. Так поступає справжній Шукач Істини. І якщо повідомляти йому занадто багато всяких відомостей, то він буде намагатися робити те, що, як він розуміє, я хочу від нього, а не те, що він сам відчуває. Мені слід дати йому лише вірний напрям до мети а все інше надати робити йому самому.

— Але це цинічно. Адже він жива людина, а не стріла. Він робить все з великої поваги до тебе, бажаючи заслужити твоє схвалення. Він тебе обожнює.

Зедд сумно подивився на неї.

— Я сам люблю Річарда і захоплююся ним, але якщо нам не вдасться зупинити Даркена Рала, я стану мертвим кумиром. Іноді чарівникам доводиться використовувати людей, щоб зробити те, що необхідно.

— Здається, я уявляю собі, як тобі важко не говорити те, що ти міг би сказати.

Зедд встав.

— Я шкодую про те, що вам з ним так багато довелося випробувати. Можливо, з моєю появою справа піде легше. Спокійної ночі, дорога.

Він пішов було до табору, але Келен окликнула його. Зедд зупинився і озирнувся.

— У тебе була дружина?

— Так.

Видно було, що їй важко говорити.

— Що це значить, — запитала Келен, — любити когось більше за життя, мати можливість бути з ним поруч і бути коханим?

Зедд довго мовчав, дивлячись у темряву, а вона чекала, шкодуючи, що не бачить його обличчя. Вона вирішила, що він не хоче відповідати.

— Чарівник Зорандер, це не просто питання. Це вимога. Ти повинен відповісти мені.

Нарешті він тихо сказав:

— Це було таке відчуття, немов я знайшов відсутню половину самого себе і нарешті знайшов цілісність.

— Спасибі, Зедд. — Вона намагалася говорити спокійно, але була рада, що старий не бачить її сліз. — Мені просто було цікаво дізнатися.

37

Річард прокинувся, коли повернулася Келен і підкинула дров у вогонь. Від світла вранішнього сонця вершини далеких гір порожевіли, відтіняючи темні хмари в вишині. Зедд лежав на спині з відкритими очима і хропів. Річард протер очі і позіхнув.

— Як щодо каші з коріння тави? — Запитав він пошепки, щоб не будити Зедда.

— Дуже непогано, — прошепотіла вона.

Річард витягнув з мішка коріння і почав чистити їх ножем. Келен повісила над вогнем казанок. Потім він нарізав коріння і промив водою, яку Келен видавлювала з бурдюка.

— Це останні. Треба б сьогодні ввечері накопати ще, та тільки сумніваюся, що ми їх знайдемо: земля надто кам'яниста.

— Я зібрала ягід.

Вони погріли руки біля багаття. «Треба ж, — думав Річард, — а вона вища королеви». Він уявив собі королеву в парадних шатах і в короні, що збирає ягоди.

— Ти нічого не бачила, поки чатувала?

Келен похитала головою, потім, здається, щось пригадала.

— Правда, один раз чула дивний звук, внизу, біля пагорбу, чи то бурчання, чи попискування. Я вже зібралася йти будити тебе, але звуки затихли, і більше я нічого не чула.

— Он як? — Він оглянувся. — Там, кажеш? Що б це значило? Видно, я так втомився, це навіть не прокинувся.

Річард розім'яв розварене коріння і додав трохи цукру. Келен розклала кашу по мисках, посипавши кожну порцію ягодами.

— Чому ти не будиш його? — Запитала вона.

— Ось, подивись, — посміхнувся Річард.

Він кілька разів стукнув ложкою по олов'яній мисці. Хропіння обірвалося. Зедд схопився.

— Сніданок готовий?

Сидячі до нього спиною супутники захихикали.

— Ти сьогодні в хорошому настрої, — сказала Келен.

Річард посміхнувся.

— Зедд з нами.

Річард вручив Зедду миску з кашею і сів на колоду. Келен зручніше влаштувалася на землі, обгорнувши ноги ковдрою, а Зедд взявся за їжу, навіть не скинувши ковдри. Річард їв повільно, чекаючи, поки Зедд не проковтне свою порцію.

— Здорово! — Визнав Зедд, встаючи, щоб знову наповнити миску.

Річард почекав, поки він це зробить, і промовив:

— Келен розповіла мені все про те, як ти змусив її зізнатися, що говорила тоді Шота.

Келен застигла, як уражена громом.

Зедд здригнувся і повернувся до неї.

— Навіщо ти це зробила? Я думав, ти не хочеш, щоб він знав, що ти…

— Але Зедд… я зовсім не…

Лице Зедда спотворилося. Він повільно повернувся до Річарда, який зігнувся над своєю мискою і не поспішаючи їв кашу. Не піднімаючи голови, Річард вимовив:

— Вона нічого мені не говорила. Ти сам зараз зізнався.

Річард доїв залишки каші, облизав ложку і кинув її в миску. Він спокійно, з торжеством, подивився Чарівникові в очі.

— Перше Правило Чарівника, — оголосив він, ледь помітно посміхаючись. — Перший крок до віри — бажання вірити, що це правда… або боязнь, що це виявиться нею.

— Я ж тобі казала, — сказала Келен Зедду, — від нього нічого не приховаєш.

Зедд не звернув уваги на її слова, продовжуючи дивитися на Річарда.

— Я думав про це вночі, — продовжував Річард, — і вирішив, що ти правий: тобі потрібно знати, що сказала Шота. Ти ж все ж Чарівник, і, можливо, це допомогло б тобі зрозуміти, як нам перемогти Рала. Я розумів, що ти не заспокоїшся, поки не дізнаєшся цього. Я вирішив було розповісти тобі сьогодні, але зрозумів, що ти так чи інакше постараєшся вивідати все у Келен.

Келен, сміючись, впала на ковдру.

— Прокляття! Та розумієш ти, Річард, що ти зараз зробив?

— Це магія, — посміхнувся Річард. — Хороший трюк і є чари. — Він знизав плечима. — Так мені говорили.

Зедд повільно кивнув.

— Вірно. — Зедд показав кістлявим пальцем наверх, і в його очах спалахнув вогник. — Ти перехитрив Чарівника з допомогою чарівного правила. А жоден з моїх чарівників не зміг це зробити. — Він, посміхаючись, підійшов до Річарда. — Ну знаєш, Річард, ти молодчина! У тебе талант, мій хлопчику. Ти міг би стати чарівником першого рангу, як і я.

— Але я не хочу бути чарівником, — нахмурився Річард.

Зедд немов не чув.

— Ти пройшов перше випробування.

— Ти тільки що сказав, що ніхто з чарівників не міг цього зробити. Як же вони стали чарівниками, не пройшовши випробування?

Зедд злегка посміхнувся.

— Вони були чарівниками третього рангу, а один Джіллер, — другого. У них не було дару, тільки покликання.

Річард задоволено посміхнувся.

— Це тільки хитрість, не варто шукати в ній чогось більшого.

— Це особлива хитрість, — заперечив Зедд. — Я в захопленні і пишаюся тобою.

— А оскільки це перше випробування, то скільки їх всього?

Зедд знизав плечима.

— Точно не знаю. Здається, кілька сотень. Але у тебе талант. — По його очах було видно, що він схвильований цим відкриттям. — Ти повинен вчитися розпоряджатися цим талантом, ні то… я сам почну тебе цьому вчити. Ти справді можеш стати чарівником першого рангу.

Річард зауважив, що слухає дуже уважно, і струснув головою, щоб прогнати зацікавленість.

— Я ж казав, що не хочу бути чарівником. Я не хочу взагалі, коли все це скінчиться, мати справу з магією, — додав він дуже тихо. Він побачив, що Келен дивиться на нього так само, як і Зедд, і подивився на їх здивовані лиця. — Це був лише маленький провокаційний трюк.

— Так, так воно і було б, проверни ти таке не зі мною. Але по відношенню до Чарівника це не просто дурний трюк.

Річард втупився на них.

— Та що з вами?..

Зедд нетерпляче перебив:

— Ти можеш керувати вітром?

Річард злегка позадкував.

— Звичайно, можу, — відповів він, і впевнено звів руки до неба. — Піднімайся, брат мій, вітер! Влаштуй для мене бурю! — Він став робити паси, продовжуючи грати.

Келен і Зедд з нетерпінням стежили за ним. Нічого не сталося. Обидва здавалися розчарованими.

— Та що з вами сталося? Ви що, об'їлися гнилих ягід?

Зедд повернувся до неї.

— Він ще навчиться цьому.

Келен хвилину подумала і звернулася до Річарда:

— Річард, мало кому з людей пропонували стати чарівником.

— Чудеса! — Сказав Зедд. — Шкода, що зі мною зараз немає книг. Клянусь драконівським зубом, там щось має бути на цей рахунок. — Обличчя його задумалось. — Але все це пов'язано з болем і…

Річард вирішив приховати занепокоєння.

— А ти сам хіба схожий на чарівника? У тебе навіть бороди немає.

Зедд, який думав про щось своє, не відразу зрозумів.

— Що?

— Де твоя борода? Мене це цікавило з тих пір, як я дізнався, що ти Чарівник. Чарівники ж зазвичай носять бороди.

— Хто тобі це сказав?

— Ну… Це всі знають. Чарівники повинні носити бороду. Дивно, що ти цього не знаєш.

Зедд скривився, наче в роті у нього був лимон.

— Але я терпіти не можу бороди. Від неї у мене свербіж.

Річард знизав плечима.

— Значить, ти менше розумієш в магії, ніж ти думаєш. Ти навіть не знаєш, що чарівник зобов'язаний бути з бородою.

Зедд склав руки.

— Значить, потрібна борода? — Він підняв руки і почав водити пальцями по щоках. Коли він зробив це кілька разів, з'явилися бакенбарди. Потім вони почали зростати. Річард широко відкритими очима стежив за тим, як відросла довга, майже до середини грудей Чарівника, сива борода.

Зедд запитливо подивився на Річарда.

— Так зійде, мій хлопчику?

Річард зауважив, що стоїть з відкритим ротом. Він закрив рот, але тільки кивнув у відповідь.

Зедд пошкріб підборіддя і шию.

— Гаразд, тепер дай ніж, щоб я міг її збрити, а то свербить, наче мене кусають мурашки.

— Ніж? Але навіщо тобі ніж? Чому ти не прибереш її так само, як змусив з'явитися?

Келен фиркнула, але коли Річард подивився на неї, обличчя її знову стало спокійним.

— Так просто це не вийде, це всі знають, — перекривив його Зедд. Він повернувся до Келен. — Ось запитай хоч її.

— Магія може тільки творити речі і перетворювати їх. Але вона не здатна змінити те, що вже відбулося.

— Я не зрозумів.

Зедд проникливо подивився на нього.

— Якби ти надумав стати чарівником, це було б першим твоїм уроком. Всі ми маємо відношення до магії, але те, чим ми володіємо, — Магія Перетворення. Магія Приросту використовує те, що вже існує, збільшуючи його кількість або потужність або поєднуючи різні сили і матерії. Келен посилає людині іскру любові, і ця іскра зростає, поки не народжується щось нове. Чарівний Меч Істини посилює твій гнів і сам черпає в ньому силу, також народжуючи щось нове. Подібне роблю і я. Я беру те, що є в природі, і перетворю це, наприклад, можу перетворити комашку на квітку, а страх — в страховисько, можу зростити зламану кістку. Я можу зібрати жар, який є в повітрі, збільшити його силу і отримати чарівний вогонь. Можу виростити бороду у себе на обличчі. Але я не можу зробити так, щоб вона не росла. — Тут у повітря піднявся камінь завбільшки з кулак. — Я можу підняти предмет і перетворити його. — Камінь розсипався в прах.

— Так ти все можеш? — Прошепотів Річард.

— Ні. Я можу пересувати камені або перетворювати їх на порох, але я не в змозі змусити камінь зникнути. Такі справи називаються Магією Втрати. Моя магія, чарівна сила меча, сила Келен належать цьому світу, як і вся Магія Приросту. Даркен Рал може робити все те ж, що і я. — Обличчя його потемніло. — Магія Втрати належить підземному світові. Даркен Рал володіє нею, я — ні.

— Вона так само могутня, як і Магія Приросту?

— Вона протилежна їй по суті, як ніч і день. У той же час вони пов'язані між собою. Можна щось створити в світі, а можна зруйнувати. Магія Одена дає владу над обома цими силами. До цих пір у людей не було потреби про це турбуватися, вони були ізольовані від Магії Втрати. Але Даркен Рал володіє нею, як я — Магією Приросту.

— І як же це сталося? — Насупившись, запитав Річард.

— Не знаю. Але мене це страшно турбує.

Річард зітхнув.

— Ну, я боюся, ти робиш з мухи слона. Це була просто хитрість, не більше.

Зедд дивився на нього серйозно.

— Так і є, якщо мова йде про звичайну людину. Але я — Чарівник. Я знаю, що таке Перше Правило Чарівника. Ти не міг би це зробити по відношенню до мене, не будь у тебе здібності до магії. Мені доводилося не раз вчити чарівників тому, що ти зробив. І у них нічого не виходило без спеціальної підготовки. Люди рідко народжуються з таким даром, як у тебе. Рано чи пізно ти повинен будеш навчитися керувати своєю силою. А тепер дай Ніж, щоб я збрив цю безглузду бороду. — Він простягнув руку.

Річард вручив йому ніж, попередивши:

— Лезо тупе, я ним копав коріння. Голитися неможливо.

— Он як? — Зедд затиснув лезо між великим і вказівним пальцями і провів рукою по клинку. Потім повернув лезо і обережно взяв його трьома пальцями. Річард, витріщивши очі, дивився, як Чарівник голиться, навіть не намиливши щік. Від одного дотику ножа відвалився великий жмут бороди.

— Це що. Магія Збитку? Ти видалив частину леза, щоб воно стало гостріше?

— Ні, — відповів Зедд, — я просто перетворив існуюче лезо, яке вже було, просто зробив його гострішим.

Річард похитав головою і почав збирати речі, поки Зедд голився. Келен допомагала Річарду.

— Знаєш, Зедд, — сказав Річард, укладаючи посуд, — ти на свій лад дуже впертий. Я думаю, тобі потрібна людина, яка б про тебе дбала, допомагала би тобі. Сам поміркуй. Хіба тобі не потрібна дружина?

— Дружина?

— Так. Може, тобі варто було б повернутися і ще раз побачитися з Еді.

— З Еді?

— Так, з Еді. Ти знаєш, про кого я. Одноногу чаклунку.

— Так, я чудово її знаю. — Він невинно подивився на Річарда. — Але в неї дві чарівні ніжки.

Річард і Келен схопилися.

— Як?

— А так, — усміхнувся Зедд, — здається, у неї вже відросла нога. — Він простягнув руку, щоб витягнути яблуко з кишені Річарда. — Ні з того, ні з сього. Взяла і відросла.

Річард схопив його за рукав.

— Зедд, ти…

Зедд посміхнувся.

— Ти до кінця впевнений, що не хочеш бути чарівником? — Він почав їсти яблуко, задоволений зробленим враженням, і простягнув Річарду ніж, гострий, як ніколи.

Річард знову похитав головою і продовжив збори.

— Я хочу повернутися додому і залишитися там, тільки і всього. — Подумавши, він запитав: — Зедд, я пам'ятаю тебе з тих пір, як був дитиною. Ти завжди був Чарівником, а я цього не знав. Як тобі вдавалося втримуватися і не пускати в хід свою чарівну силу?

— Але ж використовувати її небезпечно, та ще й болісно.

— Небезпечно? Чому?

Зедд уважно подивився на нього.

— Ти сам говорив мені про це, коли дізнався про чарівний меч.

— Ну, то меч. Зовсім інша справа. А яка небезпека для Чарівника в магії? І що за біль?

Зедд хитро посміхнувся.

— Не встигли закінчити перший урок, і вже хочеш отримати другий?

Річард звалив на спину мішок.

— Все одно, повернувшись, я хотів би залишитися лісовим провідником.

Продовжуючи гризти яблуко, Зедд подивився на стежку.

— Я зрозумів. А тепер розкажіть мені про все, що сталося з тих пір, як я втратив свідомість. Не забудьте нічого, нехай навіть вам здається, що це неважливо.

Річард і Келен з тривогою подивилися один на одного.

— Якщо не хочеш, я не розповім, — прошепотів він.

Вона взяла його за руку.

— Клянуся, ні слова про те, що сталося в будинку духів.

Річард зрозумів по очах, що вона стримає слово.

Весь день вони пробиралися лісовими стежками, намагаючись триматися подалі від великих доріг, і Річард з Келен розповідали Зедду, що трапилося з ними з тих самих пір, як на них напали тварюки з кордону. Іноді в найцікавіших місцях Зедд просив їх повернутися до попередніх подій. Річард і Келен, намагаючись не говорити зайвого і не суперечити один одному, змогли уникнути згадки про те, що було між ними в будинку духів Племені Тіни.

Під кінець дня їм все ж таки довелося вийти на велику дорогу, щоб перетнути Каллісідрін. Річка була занадто швидкою і широкою, щоб іти вбрід, так що вони вирішили перейти річку по дерев'яному мосту. Келен накинула на голову капюшон, щоб ніхто не бачив, яке в неї довге волосся. Багато людей йшли в Тамаранг в пошуках притулку від бандитських військ, які нібито вторглися з Вестланд. Келен сказала, що вони будуть в Тамаранзі завтра вдень. Але тепер доведеться майже весь час йти по дорогах. Річард знав, що вночі слід бути обережними і зупинитися подалі від людей. Він стежив за сонцем, щоб встигнути відійти в ліс до темряви.

— Ну, так добре? — Запитала Речел, і сама відповіла за ляльку: — Так. — Вона трохи краще вкрила Сару травою, щоб тій було тепліше, і поклала поруч з нею буханець, зав'язаний в ганчірку. — Тепер тобі буде тепло, а мені ще треба зібрати трохи хмизу, поки не стемніло. Тоді ми обидві погріємось біля багаття.

Залишивши Сару з буханцем всередині сосни, Речел вилізла назовні. Сонце стояло низько, але було ще досить ясно. Хмари забарвилися в рожеві тони. Речел помилувалася на небо і пішла збирати хмиз. На всякий випадок вона всунула руку в кишеню — вогнева паличка лежала на місці. Речел ледь не втратила її минулої ночі, і боялася втратити знову.

Вона ще раз глянула на красиві хмари, і в цей час щось велике і темне з'явилося в небі над деревами, над вершиною горба. «Напевно, великий птах, ворона, наприклад, — подумала вона. — Вони великі і чорні». Речел продовжувала збирати хмиз. Потім вона помітила, що неподалік від того місця, де вона збирала хмиз, росте багато лохини. Листя на кущах вже почервоніли. Речел поклала оберемок хмизу на землю. Вона була дуже голодна, тому почала обривати ягоди з кущиків і їсти їх.

Стояла вже глибока осінь, ягоди висохли і зморщилися, але все ще були смачними, навіть дуже. Тепер Речел одну ягоду клала в рот, іншу опускала в кишеню. Темніло. Поглянувши на хмари, дівчинка помітила, що ті з рожевих стали пурпуровими.

Коли Речел наїлася і наповнила кишеню, вона підібрала хмиз і пішла до своєї сосни. Там дівчинка зняла з хліба ганчірку і висипала на неї ягоди. Потім сіла, стала їсти ягоди і базікати з Сарою, пропонуючи тій частування, але Сара швидко наситилася.

Речел шкодувала, що в неї немає дзеркала. Їй так хотілося помилуватися на свою зачіску. Вдень вона подивилася в калюжу. Волосся було таким красивим, таким рівним. Який добрий чоловік цей Річард, як добре він її постриг!

Речел нудьгувала без Річарда. Добре було б, якби він втік разом з нею, і обійняв би її. Нічиї іншіобійми не були їй так приємні. Не будь ця Келен такою бридкою, він міг би і її обіймати. Чомусь Речел нудьгувала і по Келен, яка розповідала їй казки, співала пісеньки, гладила по голові. Чому вона така погана, навіщо вона замишляє недобре проти Джіллера? Джіллер — кращий за всіх на світі. Він подарував їй Сару.

Речел розламала лозини, щоб ті помістилися в «осередку» між цеглинами. Потім, акуратно склавши хмиз, дістала паличку:

— Гори!

Вона поклала паличку на ганчірку поруч з ягодами і знову почала їсти й розповідати про свої турботи; як їй хотілося, щоб Річард обіймав її, а Келен не була такою бридкою, не робила нічого поганого Джіллеру, а ще щоб у Речел була й інша їжа, окрім ягід. Тут якась мушка вкусила її в шию. Дівчинка прибила її. На долоні залишилися цятка крові та роздавлена мошка.

— Подивися, Сара, ця безглузда комашка вкусила мене до крові.

Сара ніби пошкодувала її. Речел поїла ще ягід. І знову ще якась мошка вкусила її в шию. Речел прибила її теж, і на долоні з'явилася ще одна цятка крові.

— Боляче, — поскаржилася дівчинка і кинула дохлу мошку у вогонь.

Чергова мошка вп'ялася Речел в руку, змусивши її підстрибнути. Речел вбила і цю, але пішов новий укус. Речел ледь встигала відмахуватися від мошок. Ще дві до крові укусили Речел в шию. Від болю сльози виступили у неї на очах.

— Забирайтеся! — Репетувала вона, розмахуючи руками. Кілька мошок залетіли під плаття, кусаючи в груди і в спину. Інші продовжували кусати в шию. Речел закричала, люто відмахуючись від них. Сльози котилися по її щоках. Одна мошка вп'ялася їй у вухо, змусивши закричати ще сильніше. Речел намагалася витягнути з вуха комаху, продовжуючи кричати і розмахувати руками. Відганяючи мошок, Речел вилізла з сосни і кинулася бігти, немов сподіваючись позбавитися від них. Дівчинка з криком бігла геть, а мошки переслідували її.

І раптом Речел зупинилася, як вкопана. Вона в страху втупилася на якусь величезну, вкриту шерстю істоту, з рожевим черевом, навколо якого вилися мошки. Невідома тварина розправила гігантські перетинчасті крила, на яких пульсували вени.

Зібравши останні залишки мужності, Речел тремтячою рукою полізла в кишеню. Палички не виявилося на місці. Ноги її оніміли. Вона вже не відчувала болю від укусів. Речел почула звук, ніби забурчав кіт, але тільки голосніше, і мимоволі підняла погляд. На неї злобно дивилися гарячі зелені очі. З гучним бурчанням невідома тварина відкрила пащу, оголивши криві довгі зуби.

Речел не могла бігти, просто не могла рухатися. Вона не могла навіть кричати. Вона тільки дивилася, як заворожена, в ці моторошні очі.

Величезна пазуриста лапа потягнулася до Речел. Дівчинка відчула, як щось тепле тече по її ногах.

38

Річард склав руки на грудях і притулився спиною до каменя.

— Ну, вистачить.

Зедд і Келен повернулися до нього, немов тільки що згадали про його існування. Не менше півгодини він, сидячи біля вогню, слухав їх спір і вже порядком втомився. Вечеря скінчилася, і слід трохи поспати, але вони все ніяк не могли вирішити, що робити завтра, в Тамаранзі. Тепер вони перестали сперечатися і почали викладати свої міркування Річарду:

— По-моєму, коли ми туди прийдемо, мені треба буде зайнятися Джіллером. Він мій учень, і я змушу його все пояснити. — Як не як, я Чарівник першого рангу. Мене він послухається. Він віддасть мені шкатулку.

Келен витягла з мішка плаття сповідниці і показала його Річарду.

— Ось як ми впораємося з Джіллером. Він — мій чарівник і зробить, як я скажу, тому що наслідки йому відомі.

Річард важко зітхнув і потер очі.

— Ви обидва ділите шкуру невбитого ведмедя, яка до того ж невідомо кому належить.

— Що ти хочеш цим сказати? — Запитала Келен.

Річард нахилився вперед. Нарешті вони стали його уважно слухати.

— Почнемо з того, що Тамаранг зараз у руках д'харіанців. І гірше всього, що десь поблизу Даркен Рал. Так що, якщо ми прийдемо туди і відразу скажемо, що нам потрібно, їм це може не сподобатися. У них в розпорядженні ціла армія, щоб показати нам, наскільки їм це не подобається. І що тоді? Ми втрьох будемо битися з цілою армією? Хіба ми одержимо так скриньку? Ми можемо навіть не побачитися з цим Джіллером. Якщо вже доведеться битися, то краще на зворотному шляху, а не відразу по приході. — Так як слухачі явно були незадоволені, Річард почекав заперечень, але їх не було, і він продовжив: — Можливо Джіллер сам чекає, щоб хтось прийшов і забрав скриньку. Тоді він допоможе нам. Можливо, що він не захоче з нею розлучатися. Звідки ми все це можемо зараз знати? Ти, Зедд, говорив, що шкатулка ця чарівна, і впізнати її може тільки чарівник або сам Рал. Однак ти говорив ще, що чарівник може накинути на неї чари так, що її не можна буде впізнати. Може, королеві Мілені чарівник для того і потрібен, щоб укрити шкатулку від Рала і виграти при цьому що-небудь. Якщо ми перелякаємо Джіллера, щоб він сам про все це подумав, він просто втече. А може, й сам Рал вичікує першого ходу, щоб завдати удару у відповідь.

Зедд повернувся до Келен.

— По-моєму, в словах Шукача є свій резон. Можливо, має сенс прислухатися до них. Що ти пропонуєш, Річард?

— Раніше ви, здається, стикалися з королевою Міленою? Що вона з себе представляє?

Келен відповіла не замислюючись:

— Тамаранг — невелике і не дуже значне королівство. Однак королева Мілена не менше пихата і сповнена амбіцій, ніж інші королеви.

— Маленька змія, яка, однак, може нас вбити, — зауважив Річард.

Келен кивнула.

— Але у цієї змії — невелика голова.

— Маленькі змії повинні вести себе обережно, коли не знають, з ким мають справу. Перша наше завдання — змусити її турбуватися. Треба, щоб вона побоялася вкусити нас.

— Як ти це собі уявляєш? — Запитала Келен.

— Отже, королева вже тебе знає, — продовжував Річард. — Адже Сповідниці ходять по різних країнах, беруть сповіді, оглядають в'язниці і все таке. Королева не зважиться не пустити в Тамаранг сповідницю?

— Ні, якщо вона хоч що-небудь розуміє, — хихикнув Зедд.

— Ну так от що ми зробимо. Одягай це плаття і виконуй свій обов'язок. Роби те, що покладається зазвичай робити сповідниці. Нехай їй це не сподобається, але їй доведеться поставитися до тебе з повагою і постаратися догодити тобі. Вона захоче, щоб ти скоріше оглянула все, що потрібно, а потім забралася звідси. Найбільше їй захочеться уникнути зайвого шуму. Так що ти будеш оглядати темниці, посміхатися або хмуритися, як там годиться, а перед відходом скажи, що тобі треба поговорити зі своїм колишнім чарівником.

— Ти вважаєш, вона повинна піти туди одна? — Поцікавився Зедд.

— Ні. З Келен немає чарівника, і королева сприйме це як спокусливу незахищеність. Ні до чого вводити її в спокусу.

— Я буду її чарівником, — заявив Зедд.

— Тобі не можна. Даркен Рал вбиває всіх чарівників, полюючи за тобою. Якщо прибрати мережу чарівника і дати їм зрозуміти, хто ти такий, нам не минути лиха перш, ніж ми зуміємо вибратися звідти зі скринькою. Ти будеш її захисником, але захисником безіменним. Ти будеш… — Він задумливо помацав меч. — Ну, скажімо, ворожбитом по хмарах, довіреним радником Матері-сповідниці через відсутність мага. Я впевнений, що ти впораєшся з такою роллю, — заявив Річард, помітивши невдоволення Зедда.

— Ти теж сховаєш меч і приховаєш, хто ти такий? — Запитала Келен.

— Ні. Поява Шукача Істини дасть королеві ще один привід для неспокою, щоб вона тим вірніше не випускала кігтів до нашого відходу. Головне тут — поява сповідниці, знайомій їй по обличчю, щоб вона відразу не підняла тривогу. А якщо ти прийдеш в супроводі Шукача і заклинача по хмарах, це доставить їй достатньо занепокоєння, щоб скоріше сплавити нас, поки ми чогось не вчинили. Чинити так, як хотіли ви, значить втягнути нас в бійку, яка ще невідомо, чим закінчиться. Те, що пропоную я, таїть в собі менше небезпеки, бійка якщо і буде, то вже на зворотному шляху, коли ми отримаємо шкатулку. Ви ж не забули про скриньку? Я тільки хотів нагадати, що ми полюємо за скринькою, а не за Джіллером. На чиєму він там боці, не так уже й важливо. Головне, дістати шкатулку.

Келен зосереджено зімкнула брови. Зедд потер підборіддя, дивлячись на вогонь. Річард розумів, що їм потрібно трохи подумати. Але вони і самі зрозуміють, що шлях, який він пропонував, безпечніше.

Зедд повернувся до Річарда.

— Звичайно, ти правий. — Він запитливо подивився на Келен. — Що скажеш, Мати-сповідниця?

Та спочатку подивилася на Зедда, потім повернулася до Річарда:

— Я згодна. Але вам з Зеддом доведеться розігрувати роль наближених Матері-сповідниці. Зедд знає все церемонії, а ти — ні.

— Я сподіваюся, це ненадовго. Ти просто скажи, що мені треба знати, поки ми з цим не закінчимо.

Вона глибоко зітхнула.

— Ну, найголовніше — здаватися членом моєї свити і бути… шанобливим. — Вона намагалася не дивитися на Річарда. — Просто веди себе так, наче я для тебе — найважливіша персона в світі, і ні в кого не виникне сумнівів. Сповідниці завжди дозволяють своїм наближеним деякі вольності, і якщо ти будеш шанобливим, ніхто нічого не запідозрить, навіть якщо ти випадково щось зробиш не за правилами. Навіть якщо ти порахуєш мою поведінку… ну, дивною, підіграй мені. Добре?

Річард з хвилину мовчки дивився на Келен. Потім встав і вклонився їй.

— Розраховуйте на мою честь, Мати-сповідниця.

— Кланяйся трохи нижче, мій хлопче, — сказав Зедд. — З тобою не просто сповідниця, але сама Мати-сповідниця.

— Гаразд, — зітхнув Річард. — Зроблю все, що в моїх силах. А зараз пора спати. Я піду стерегти. — Він попрямував до дерев.

— Річард, — гукнув його Зедд, — в Серединних Землях багато чарівних створінь, багато різних небезпечних чар. Важко передбачити, якими поплічниками могла оточити себе королева Мілена. Завжди уважно слухай, що будемо тобі говорити ми з Келен, і намагайся ні з ким не сваритися. Ти можеш і не знати, хто і як служить королеві.

Річард щільніше закутався в плащ.

— Головне, трохи менше метушні по дорозі туди й назад. Якщо все піде добре, то завтра до цього часу у нас уже буде скринька, і у нас залишиться єдина проблема: знайти затишне містечко, щоб заховати її до зими.

— Вірно сказано, мій хлопчику. Спокійної ночі.

Річард знайшов місце, де дерева росли рідше, і сів на поросле мохом впале дерево так, щоб бачити стоянку і найближчу частину лісу. Перш ніж сісти, він переконався, що мох сухий. Не вистачало ще намочити штани і ще сильніше змерзнути. Хмари закрили місяць, і якби не вогник їх стоянки, було б темно, як у льоху. Річард поринув у невеселі роздуми. Йому не подобалося, що Келен доведеться надіти цю сукню і піддати себе небезпеці. Найгірше, що це була його власна ідея. Він також неспокійно гадав, що це за «дивна поведінка» і чому Келен просила їй підігравати. Не подобалися йому і слова щодо «найважливішої персони». Він завжди звик ставитися до неї по крайній мірі, як до друга. Зараз йому не можна буде ні на мить забувати, що вона — Мати-сповідниця, а саме це їх роз'єднувало. Він повинен навіть боятися дивитися на неї очима простої людини.

Раптом Річард почув дуже тихий звук, який, однак, змусив його напружитися. Він відчув погляд, хоча і не бачив, чий. При думці про те, що хтось невидимий дивиться на нього, Річард усвідомив власну вразливість. Відчуваючи, як сильно забилося його серце, він подивився вперед, де, як він знав, ховалася невідома істота. Було зовсім тихо, тільки його серце стукало, і тиша ця здавалася гнітючою. Він затамував подих і прислухався.

І знову почув, як обережно ступають по землі чиїсь лапи. Звук лунав все ближче. Річард напружено вдивлявся в темряву, намагаючись розгледіти, хто це.

І ось кроків за десять від себе Річард побачив палаючі жовті очі, спрямовані прямої на нього. Річард застиг на місці.

Звір завив і кинувся вперед. Річард схопився, потягнувшись за мечем. Тепер він розгледів, що це вовк, найбільший, якого йому траплялося бачити. Річард не встиг витягнути меч з піхов. Передні лапи звіра ударили його в груди, і від цього потужного поштовху він звалився з колоди і впав на спину. І тут позаду себе він побачив звіра, куди більш небезпечного, ніж вовк.

Це була гонча серця.

Він побачив над собою розкриту пащу. В цей момент вовк вчепився гончій в горло.

Річард об щось ударився головою, і останнє, що він бачив, — як зуби вовка зімкнулися на горлі гончої. Потім все померкло.

Прокинувшись, Річард побачив схиленого над ним Зедда, який приклав пальці йому до чола. Поруч стояла Келен з факелом. У Річарда паморочилося в голові, але він якось втримався на ногах, поки Келен не посадила його на колоду.

Вона із занепокоєнням провела рукою по його обличчю.

— Ти себе добре почуваєш?

— Здається, так. Голова… болить. — Річарду здавалося, що його зараз вирве. Зедд взяв у Келен факел і освітив труп гончої. Хтось перекусив їй горло. Потім він подивився на меч Річарда, що так і залишився в піхвах.

— Чому ця тварюка не кинулася на тебе?

Річард помацав потилицю. Голова боліла так, наче її різали ножем.

— Я… не знаю. Все сталося дуже швидко. — Потім він раптом згадав все, ніби прокинувшись. — Це був вовк. Це він ішов за нами. — Він знову схопився.

Келен обняла його за талію, щоб підтримати.

— Вовк? — Перепитала вона. В голосі почувся дивний відтінок підозрілості. — Ти впевнений?

Річард кивнув.

— Я сидів тут і раптом відчув, що до мене хтось підходить. Потім я побачив зовсім поруч жовті очі. А потім він стрибнув, і я подумав, щоб напасти на мене. Але помилився. Він збив мене і напав на гончу серця позаду мене, він мене врятував. Я не бачив гончої, поки не впав. Мабуть, це вовк убив її. Він врятував мені життя.

Келен випросталася, наче стала в стійку, і покликала, дивлячись у темряву:

— Брофі! Я знаю, що ти тут. Іди сюди зараз же!

Вовк з'явився на світло факела, опустивши голову і волочачи по землі хвіст Його густе хутро був вугільно-чорного кольору, на чорній морді горіли жовті очі. Вовк ліг на черево і підповз до ніг Келен. Потім він перекинувся на спину і почав скиглити.

— Брофі, — докірливо звернулася до нього Келен, — ти що, йшов за нами?

— Тільки для того, щоб захистити тебе, пані.

Річард відкрив рот. Мабуть, він дійсно сильно вдарився головою.

— Він що, вміє розмовляти? Вовк, що говорить!

Зедд і Келен подивилися на його здивоване обличчя. Потім Зедд повернувся до Келен.

— Я думав, ти йому про це розповіла.

Келен злегка зніяковіла.

— Хіба згадаєш все, що слід йому розповісти? Адже він так багато не знає! На це не вистачить цілого життя. Ти просто забув, що він не знає цієї землі.

— Гаразд, пішли на стоянку, — пробурчав Зедд, — всі разом!

Чарівник крокував попереду з факелом у руках, за ним йшла Келен, а поруч з нею, як слухняна собака, плентався вовк.

Коли всі сіли біля вогню, Річард звернувся до вовка, який сидів по-собачому поруч з Келен.

— Послухай… е… вовк…

— Брофі.

— Брофі. Вибач. Мене звуть Річард, а це — Зедд. Брофі, я хочу подякувати тобі за те, що ти врятував мені життя.

— Не варто подяки, — пробурчав вовк.

— Брофі, — запитала Келен, і в голосі її почулося несхвалення, — що ти тут робиш?

Вовк притиснув вуха.

— Тут небезпечно. Я захищав вас.

— Але я ж тебе відпустила, — насупилася вона.

— Це ти блукав поблизу минулої ночі? — Запитав Річард.

Брофі спрямував на нього жовті очі.

— Так. Скрізь, де ви зупинялися, я очищав місцевість від гончих серця та інших мерзенних тварюк. Минулої ночі, ближче до ранку, одна з них підібралася до вашої стоянки, і я її вбив. Сьогодні гонча полювала за тобою. Вона вже чула, як б'ється твоє серце. Я знав, що моя пані Келен дуже засмутиться, якщо гонча з'їсть тебе, тому й не допустив цього.

Річард проковтнув клубок у горлі.

— Спасибі, — насилу вимовив він.

— Річард! — Гукнув його Зедд. — Гончі серця — породження підземного світу. Колись вони тебе не чіпали. Що змінилося?

Річард обімлів.

— Бачиш… Еді дала Келен кістку, щоб ми могли пройти через кордон і були захищені від тварюк підземного світу. А в мене була стара, яку дав мені ще батько. За словами Еді, вона також годилася для цієї мети. Але я втратив кістку пару днів тому.

Зедд став про щось зосереджено думати. Річард глянув на вовка, бажаючи змінити тему.

— Як ти навчився говорити?

Брофі облизав губи довгим язиком.

— Так само, як і ти… — Він подивився на Келен. — Значить, він про мене нічого не знає?

Вона подивилася на вовка, і той ліг на землю, поклавши голову на лапи.

— Пам'ятаєш, Річард, — запитала Келен, — я розповідала, що бувають випадки, коли ми приймаємо сповідь у засудженого, а той виявляється невинним? І що дуже рідко буває, коли невинний, засуджений до страти, сам просить про сповідь, щоб довести свою невинність?

Річард кивнув. Вона глянула на вовка.

— Брофі повинні були стратити за вбивство хлопчика…

— Я не вбиваю дітей, — пробурчав вовк, піднявши голову.

— Ти хочеш сам розповісти свою історію? — Запитала вона.

Вовк знову ліг.

— Ні, пані.

— Так от, Брофі швидше готовий був допустити, щоб до нього доторкнулась сповідниця, ніж щоб його вважали дітовбивцею. Він зажадав сповіді. Таке робиться рідко, більшість засуджених на це не йдуть, але для нього було дуже важливо зняти підозри і зберегти честь. Я вже розповідала тобі, що, коли ми сповідуємо, нас супроводжує чарівник. Не тільки щоб захищати нас, а й з іншої причини У випадках, коли людина засуджена несправедливо, і його торкнулася наша чарівна сила, він вже не зможе стати колишнім. Тому чарівники перетворюють таких людей в тварин. Це зменшує магічну владу сповідниці і дає перетвореним достатньо сил, щоб самостійно почати нове життя.

Річард не вірив своїм вухам.

— Так ти був невинний? І тепер ти залишишся в такому вигляді на все життя?

— Цілком невинним, — підтвердив Брофі.

— Брофі! — Келен назвала його по імені, підвищивши голос. Річарду були знайомі ці інтонації.

Вовк знову ліг.

— Невинний у вбивстві хлопчика, — відповів він, віддано дивлячись на Келен. — Тільки це я й хотів сказати.

Річард нахмурився.

— Як це розуміти?

Келен повернулася до нього.

— Коли він сповідався, він розповів про інші вчинки, в яких його не звинувачували. Бачиш, Брофі був замішаний у досить сумнівних справах. — Вона подивилася на вовка. — Він не дуже-то ладив з законом.

— Я був просто чесним ділком, — заперечив вовк.

Келен глянула на Брофі, потім на Річарда.

— Брофі був торговцем.

— Мій батько теж був торговцем, — відповів Річард зло.

— Не знаю, як в Вестланді, але в Серединних Землях торговці іноді мають справу з магічними предметами. І не тільки предметами.

Річард згадав про Книгу Зниклих Тіней.

— І що ж?

— Серед них іноді зустрічається живий товар.

Брофі підвівся на передніх лапах.

— Та цього ніколи відразу не знаєш! Думаєш, це звичайна річ, наприклад, книга, а колекціонер тобі добре заплатить. Або там статуя яка, або просто камінь, чи… Ну звідки мені було знати, що вони живі?

Келен все дивилася на вовка.

— Ти торгував і іншими магічними товарами, а не тільки книгами або статуями. — Вона спохмурніла. — І в цьому своєму невинному ділі він не раз сварився з людьми, через право власності, наприклад. Коли Брофі був людиною, він був таким же здоровенним, як зараз, коли він вовк. І бувало, користувався своєю силою, щоб «умовити» людей зробити так, як він хоче. Хіба це не так, Брофі?

— Так, пані, — сумно відповів вовк. — Я був нестриманим. Мій гнів був таким же сильним, як і моє тіло. Але це траплялося дуже рідко, тільки коли зі мною вчиняли не по справедливості. Багато хто не зважають на торговців. Вони думають, що ми — ті ж злодії, і нас можна ображати. Тому мені інколи доводилося їх заставляти змінити свою думку.

Келен трохи посміхнулася.

— Репутація Брофі була не зовсім незаслуженою, але трохи перебільшеною. Він займався дуже небезпечними, а тому й дуже вигідними угодами. І заробляв достатньо грошей для свого хоббі. Майже ніхто про це не знав, поки я не торкнулася його і поки він не сповідався.

Вовк поклав лапи на голову.

— Пані, будь ласка… може, краще не треба?

Річард нахмурився.

— Що за захоплення?

Посмішка Келен стала ширше.

— У Брофі була слабкість: діти. Бувало, в своїх подорожах за товаром, він зупинявся в дитячих притулках і перевіряв, чи є там все необхідне. Все своє золото він віддавав в ці притулки, щоб діти були нагодовані й доглянуті. І викручував руки начальникам цих притулків, змушуючи їх мовчати. Звичайно, йому не доводилося довго старатися.

Брофі зажмурився.

— Прошу тебе, пані! У мене ж була цілком заслужена репутація. — Він відкрив очі і підвівся на передніх лапах. — На моєму рахунку чимало зламаних рук і носів. Я зробив багато неподобств!

Келен підняла брови.

— Так, це правда. Того, що ти накоїв, було цілком достатньо, щоб посадити тебе до в'язниці. Але не для того, щоб тебе стратити. — Вона подивилася на Річарда. — Так ось, через цю погану славу Брофі, а також тому, що його не раз бачили близько сирітських притулків, ніхто не здивувався, коли його звинуватили у вбивстві хлопчика.

— Мене звинуватив Демміні Насс, — пробурчав Брофі. Він вишкірився, показавши ікла.

— Чому ж ті, хто працював в притулках, не стали на твій захист?

— Цей Демміні Насс перерізав би їм горлянки, — відповів Брофі зі злісним бурчанням.

— А хто він такий?

Келен і вовк подивилися один на одного.

— Пам'ятаєш, як Даркен Рал з'явився в Племені Тіни? — Запитала ока. — Він забрав Сіддіна, як він сказав, в подарунок другу. Цей друг — Демміні Насс. — Вона значно подивилася на Річарда. — У Демміні Насса дуже сексуальний інтерес до маленьких хлопчиків.

Річард раптом відчув біль і страх. Йому згадалися Сіддін, Савідлін, Везелен. Згадав він і свою обіцянку розшукати хлопчика. Ніколи ще він не відчував себе таким безсилим, як зараз.

— Якщо я тільки коли-небудь зустріну його, — прогарчав Брофі, — я з ним розрахуюся. Він не помре, поки за все не заплатить.

— Краще тримайся від нього подалі, — попередила Келен. — Він дуже небезпечний. І я не хочу, щоб тобі стало гірше, ніж зараз.

В жовтих очах на мить спалахнув вогник гніву, але тут же погас.

— Так, пані. — Він знову ліг. — Я пішов би на страту з високо піднятою головою, і — духи свідки! — Можливо, я заслуговував її, але тільки не за таке. Не можна, щоб мене убили, вважаючи, ніби я можу чинити так з дітьми. Тому я зажадав зустрічі зі сповідницею.

— А я не хотіла приймати його сповідь, — сказала Келен. — Я розуміла, що він не наполягав би на сповіді, будь він справді винен. Я сказала це судді, але він відповів, що зважаючи на тяжкість злочину він не може змінити вирок. Доводилося вибирати: сповідь або страта. Брофі наполягав на сповіді. — Річард зауважив при світлі багаття, що її зелені очі зволожилися. — Коли все закінчилося, я запитала, в кого б він віддав перевагу перетворитися. Він вибрав вовка. Чому саме вовка, я не знаю. — Вона трохи посміхнулася. — Може, це найближче його натурі.

— Вовки — гідні звірі, — посміхнувся Річард. — Ти жила серед людей і не жила в лісі. Вовки дорожать кровними та іншими узами, серед них сильна взаємодопомога. І вони дуже прив'язані до свого молодняка. Вся зграя буде битися, щоб захистити чиїхось вовченят. І дбають про вовченят теж всією зграєю.

— Ти це розумієш, — прошепотів Брофі.

— Це правда, Брофі? — Запитала Келен.

— Так, пані. У мене тепер хороше життя. — Він завиляв хвостом. — У мене є подруга, славна вовчиця! У неї незрівнянний запах, я весь здригаюся від її укусів, і в неї така славна… ну, не варто про це. — Він підняв очі на Келен. — Вона — головна в зграї. Разом зі мною, звичайно. І їй добре зі мною. Вона каже, що я найсильніший вовк з усіх, кого вона знала. А цієї весни вона принесла шістьох вовченят. Гарні цуценята народилися у нас, тепер вони вже майже дорослі. У нас важке життя, але це справжнє життя. Спасибі тобі, пані, що відпустила мене на волю.

— Я так рада за тебе, Брофі. Але як ти тут опинився? Чому ти не залишився з родиною?

— Бачиш, коли ти йшла через Ранг-Шада, то пройшла повз моє лігво. І я відчув, що ти поруч. Виявилося, що я пам'ятав тебе по запаху. Бажання захистити тебе виявилося занадто сильним, щоб противитися йому. Я знав, що вам загрожує небезпека, і не міг спокійно жити в своїй зграї, не переконавшись, що з вами все добре. Я повинен захищати тебе.

— Брофі, — заперечила Келен, — ми зараз ведемо боротьбу, щоб зупинити Даркена Рала. Це дуже небезпечна затія. Не варто супроводжувати нас. Я не хочу, щоб ти загинув. Даркен Рал і так вже заподіяв тобі досить зла за допомогою Демміні Насса.

— Пані, з тих пір, як я перетворився на вовка, потреба бути з тобою і догоджати тобі стала набагато меншою. Але все ж я готовий померти за тебе. Мені ще страшно важко йти проти твоєї волі. Але зараз я не можу вчинити інакше. Я не можу залишити тебе в небезпеці, інакше мені ніколи не знати спокою. Наказуй, якщо побажаєш, але я все одно не піду. Я буду слідувати за тобою як тінь, поки ти не опинишся в безпеці.

— Брофі, — заговорив Річард, і вовк повернувся до нього, — я теж хочу захистити Келен, щоб вона змогла довести почате до кінця і зупинити Рала. Я вважав би за честь бути разом з тобою, ти вже довів на ділі і свою силу, і свою відданість. Якщо можеш захистити її, то роби це, незважаючи на те, що вона говорить.

Брофі подивився на Келен, і та посміхнулася йому.

— Це Шукач Істини. Я присягнулася віддати життя в захист Шукача. Якщо він так говорить, я повинна погодитися.

Брофі від подиву відкрив пащу.

— Він може тобі наказувати? Наказувати Матері-сповідниці?

— Так.

Вовк по-новому подивився на Річарда.

— Чудо із чудес. — Він облизав губи. — До речі, повинен подякувати тебе за їжу, яку ти залишав мені.

Келен насупилася.

— Ти про що?

— Кожного разу, коли в пастку попадалася здобич, частину він залишав мені.

— Це правда? — Запитала вона Річарда.

Річард знизав плечима.

— Я знав, що він десь поблизу, хоча і не знав, хто він. Але головне, я бачив, що він не завдає нам шкоди. Тому залишав їжу, щоб дати зрозуміти, що і ми йому зла не бажаємо. — Він посміхнувся вовкові. — Але коли ти на мене накинувся, я було подумав, що помилився. Ще раз — дякую тобі.

Брофі, мабуть, відчув себе ніяково від цієї вдячності. Він встав.

— Я вже довго тут пробув. Треба оглянути ліс. Мало які тварюки можуть бродити в окрузі. Ви, троє, можете не вартувати. Брофі зробить все сам.

Річард кинув у багаття палицю і подивився на іскри.

— Брофі, — запитав він, — а як це було, коли Келен доторкнулась до тобі, коли ти відчув на собі її чарівну силу?

Всі мовчали. Річард глянув в жовті очі. Брофі повернув голову до Келен.

— Розкажи йому, — прошепотіла вона, і голос її тремтів.

Брофі ліг, поклавши лапу на лапу, і підняв голову. Він довго мовчав, потім нарешті заговорив:

— Мені зараз важко згадати все, що сталося тоді, але я постараюсь, наскільки зможу. Перше, що я запам'ятав, була біль. Така сильна і гостра, що навіть важко собі уявити. Потім, як я пам'ятаю, з'явилося відчуття страху. Непоборне відчуття страху, що я можу зробити щось, неприємне їй, навіть якщо просто незграбно поворухнусь. А потім, коли вона сказала, що вона хоче знати, я відчув таку радість, якої ще ніколи не відчував. Радість від того, що тепер я знаю, як догодити їй. Я був щасливий, що вона питає мене про щось, що я можу принести їй задоволення, відповідаючи на запитання. Ось це мені запам'яталося найбільше. Було шалене відчуття, що мені слід зробити все, аби принести їй задоволення, лише б вона була щаслива. Більше ніщо не займало мене тоді. Одна її присутність була для мене більш ніж благословенним. Я готовий був ридати від захвату, тому що вона поруч.

Брофі задумався, згадуючи. Потім продовжив:

— Вона веліла мені розповісти всю правду, і я був щасливий, тому що знав: це можливо. Я був у захваті, що можу виконати її бажання. Я почав розповідати так швидко, що їй навіть довелося попросити мене говорити повільніше, щоб вона могла розібрати. Якби у мене був ніж, я б, здається, пронизав би ним себе за те, що її засмутив. Потім вона сказала, що все добре, і я заплакав від радості, що не засмутив її. Я розповів їй все, як було. Після того, як я розповів, що не вбивав хлопчика, вона поклала долоню мені на руку, і від радості, що вона до мене доторкнулася, я ледь не втратив свідомість. А вона мені сказала, що їй дуже шкода. Я спочатку не зрозумів і вирішив, ніби їй шкода, що це не я вбив хлопчика. Я став просити дозволу вбити заради неї іншого хлопчика. — Сльози з'явилися у вовка на очах. — Але вона пояснила, що шкодує про мене, що мене хибно звинуватили у вбивстві. Я пам'ятаю, що не міг втримати сліз через те, що вона шкодує мене, адже вона була так добра до мене. Я пам'ятаю, якою радістю для мене було просто бути з нею поруч. Здається, це називається любов'ю, але ніякими словами неможливо передати це почуття.

Річард встав. Він тільки мигцем глянув на Келен, в очах якої стояли сльози.

— Спасибі тобі, Брофі. — Він трохи помовчав, щоб не тремтів голос. — Вже пізно. Зараз нам краще поспати. Завтра буде важкий день. Мені пора йти стерегти. Спокійної ночі.

Брофі теж встав.

— Поспи, я постежу сам.

Річарду було ще важко говорити.

— Добре, але я все ж постою на чатах. Якщо хочеш, можеш обороняти мене з тилу.

Він повернувся, щоб іти. Зедд окликнув його.

— Річард! — Він зупинився, не обертаючись. — Що це за кістка, яку, як ти сказав, тобі подарував батько?

Річард гарячково намагався щось придумати. Про себе він благав Зедда: «Будь ласка, якщо судилося, щоб ти вірив, коли я брешу, то повір і на цей раз!»

— Ти, мабуть, пам'ятаєш її. Така маленька, кругла. Ти вже бачив її, точно, бачив.

— А, так. Напевно, бачив. Спокійної ночі.

«Ось Воно, Перше Правило Чарівника, — подумав Річард. — Спасибі, старий друже, що навчив мене, як захистити Келен».

Він пішов у темряву. Голова його гула від удару і від тяжкості на душі.

39

Місто Тамаранг ледве могло вмістити всіх бажаючих: їх було занадто багато. Люди, що прибували з усіх сторін в пошуках захисту і безпеки, наводнили передмістя. Всі нові халупки і намети виникали за міськими стінами, де раніше нічого не було. Вранці люди, що розташувалися на пагорбах, спускалися вниз, на ринок, де прибульці з інших міст і сіл намагалися продати своє добро, розклавши його на саморобних стійках. Тут продавалося все — від непотребу до коштовностей. Вражала велика кількість овочів і фруктів.

Були тут цирульники і лікарі, віщуни і художники, які малювали портрети, люди, які лікували п'явками і пускали кров. Всюди продавалися вина та інші міцні напої. Незважаючи на всі страшні події, люди, здавалося, перебували в піднесеному настрої. Річард подумав, що це через уявний захист і щедру випивку. Багато було розмов про чудеса Отця Рала. У центрі невеликих груп стояли оповідачі, які оповідали про останні вбивства. Потерпілі стогнали і скаржилися на безчинства вестландців. У відповідь чулися крики, які закликали до помсти. Річард не побачив жодної жінки з волоссям нижче щік.

Замок стояв всередині міських стін, на горі, оточений кріпосними стінами. На стінах замку, на рівних відстанях, майоріли червоні прапори з чорними вовчими головами. Величезні дерев'яні ворота були замкнені, очевидно для того, щоб тримати набрід, як у пастці. Загони кінних воїнів патрулювали вулиці, і броня їх виблискувала на сонці серед шумного людського моря. Річард бачив, як один такий загін під червоними прапорами з вовчою головою проскакав по вулиці. Одні вітали солдатів, інші кланялися, але всі поспішали розступитися, даючи дорогу коням. Солдати не звертали на натовп ні найменшої уваги, і той, хто не встиг вчасно відступитися, отримував удар чоботом по голові.

Але набагато спритніше, ніж перед солдатами, люди розступалися, даючи дорогу Келен. При появі Матері-сповідниці всі розбігалися, немов собаки, що побачили дикобраза.

У білому вбранні, освітлена яскравим сонцем, вона йшла, високо піднявши голову, наче була господинею міста. Вона дивилася прямо перед собою, ні на кого не звертаючи уваги. Від плаща вона відмовилася, сказавши, що зараз він ні до чого, ніхто не повинен сумніватися в тому, хто вона. І ніхто в цьому не сумнівався.

Люди трохи не давили один одного, даючи дорогу Келен, кланяючись їй всюди, де вона проходила. У натовпі пошепки повторювали її титул. Келен не відповідала на поклони.

Зедд, що ніс мішок Келен, йшов поряд з Річардом, в двох кроках позаду неї. Обидва вони оглядалися, проходячи через натовп. Річард вперше бачив, щоб Зедд ніс мішок. Видовище це здалося йому більш ніж дивним. Річард відчинив плащ, демонструючи всім Меч Істини. Часом це викликало здивовані погляди, але їх годі було й порівнювати з тими, якими зустрічали Мати-сповідницю.

— Так буває завжди, коли вона приходить? — Пошепки запитав він у Зедда.

— Боюся, що так, мій хлопчику.

Келен не замислюючись прямувала до великого кам'яного мосту, який вів до воріт. Охорона, яка стояла біля входу на міст, просто розступилася перед нею. Річард запам'ятовував дорогу, на випадок якщо буде потрібно швидко забратися звідси.

Два десятки солдатів біля міських воріт напевно мали наказ нікого не пропускати. Тепер вони неспокійно поглядали один на одного, явно не готові до візиту Матері-сповідниці. Деякі позадкували, натикаючись один на одного, інші завмерли, не знаючи, що робити. Келен зупинилася, дивлячись на ворота, як на перешкоду, яка не має права її зупиняти. Кілька солдат притиснулися спиною до воріт, скоса поглядаючи на командира.

Зедд обійшов Келен і виступив вперед, низько вклонившись їй, немов просячи прощення за те, що виліз вперед. Потім він повернувся до командира.

— Що з вами, ви що, осліпли? Відчиніть ворота!

Капітан розгублено дивився то на Келен, то на Зедда.

— Я шкодую, але наказано нікого не впускати… А ваше ім'я…

Зедд почервонів, і Річарду насилу вдалося зберегти спокійний вираз обличчя. Голос Чарівника більше скидався на шипіння:

— Ви хочете сказати, командир, що вам не велено впускати Мати-сповідницю?

Погляд офіцера став невпевненим.

— Знаєте… у мене наказ… я не те що…

— Одімкніть ворота зараз же! — Гаркнув Зедд. — І негайно забезпечте належний ескорт!

Командир підскочив, як ужалений. Він почав викрикувати накази, і солдати кинулися виконувати їх. Ворота відчинилися, кілька кінних поспішно виїхали вперед, вишикувавшись в ряд попереду Келен і розгорнувши знамена. Інші утворили такий же ряд позаду неї. Піхотинці поспішно вишикувалися по обидва боки, намагаючись триматися подалі від Сповідниці.

Річард вперше зрозумів, як вона живе. Куди тільки завело його серце? З сумом і болем зрозумів він, наскільки вона потребувала друга.

— Це що, по-вашому, належний ескорт? — Вигукнув Зедд. — Ну нехай, зійде. — Він знову вклонився Келен. — Мати-сповідниця, прийми мої вибачення за нахабство цієї людини, як і за те недбальство, яке він проявив з почесною вартою.

Келен глянула на нього і злегка кивнула.

Річард, хоча і знав, що не має на це права, відчував, як хвилюється його кров при погляді на Келен в білому вбранні.

Стражники, що утворили ескорт, вичікувально дивилися на Келен і рушили з місця лише тоді, коли вона зробила перший крок. Піднімаючи пил, кінний ескорт в'їхав у ворота.

Зедд йшов поруч з Річардом. Порівнявшись з командиром, він тихо сказав:

— Ваше щастя, що Мати-сповідниця не запитала вашого імені!

Річард побачив, що командир обм'як від полегшення, коли вони пройшли. Річард непомітно посміхнувся. Сам він хотів влаштувати в Тамаранзі невеликий переполох, але йому і в голову не приходило, що все вийде так потішно.

За міськими воротами все було настільки ж впорядковано, наскільки безладно перед ними. На мощених вулицях, які розходилися від замку, розташовувалися магазини з виставленими у вітринах товарами. На вулицях не було ні пилу, ні поганих запахів. Тут були готелі, приємніші, ніж ті, що Річард бачив раніше, і не було такої тісноти. Подекуди біля дверей стояли лакеї в червоних лівреях і білих рукавичках. Над дверима красувалися різьблені вивіски: «Срібний сад», «Коллінз», «Білий кінь», «Заїжджий двір».

Чоловіки в красиво розшитих плащах і жінки в нарядних сукнях зі спокійною грацією походжали вулицями. Спільного з людьми зовні було лише те, що і тут всі низько кланялися, побачивши Мати-сповідницю. Городяни розступалися перед Келен і її свитою, почувши стукіт копит і брязкіт броні, хоча робили це не так швидко, як прості люди по той бік міських стін. В їхній шанобливості не було метушливості, але не було і щирості. У поглядах таївся легкий відтінок зневаги. Келен не дивилася на них. Зате вони звертали більше уваги на меч Річарда, ніж люди зовні. Річард бачив, як дивляться на його меч чоловіки, помічав цікаві погляди жінок.

Волосся у жінок було вже довше, у деяких воно досягало плечей. І це теж виділяло Келен, у якої волосся спадало на плечі й спину. Ніхто не міг змагатися з нею. І знову Річард порадів, що не постриг її, коли вона просила про це.

Один з вершників, отримавши відповідний наказ, кинувся до замку, щоб доповісти про Матір-сповідницю. Келен зберігала на обличчі непроникний вираз, добре знайомий Річарду. Тепер він зрозумів, що це пов'язано з положенням сповідниці.

Вони ще не досягли воріт, як труби сповістили про прибуття Матері-сповідниці. На стінах замку стояло безліч воїнів — списоносців, лучників, мечоносців, — побудованих в ряди. Всі як один вклонилися при наближенні Келен і стояли, схиливши голови, поки вона не пройшла через розкриті для неї залізні ворота. Усередині по обидва боки дороги також стояли ряди солдатів, які одночасно схилили перед нею голови.

На деяких терасах красувалися вазони з квітами, на інших ще зеленіла трава і пахли квіти, які очевидно вирощувалися в теплицях. Були там і живоплоти, посаджені в строгому геометричному порядку, були навіть висаджені лабіринти з кущів. Ближче до замку росли кущі, обстрижені в вигляді різних тварин. Парк здавався величезним.

Перед ними височіли величні стіни замку. Річард ніколи ще не бачив поблизу таких величезних споруд. Палац Шоти був все ж поменше, та Річард і не підходив до нього. Вежі, башточки, балкони немов парили в височині. Він дивувався зі слів Келен, що це зовсім незначне королівство, і гадав, якими ж повинні бути замки в королівствах позначніше.

Вершники зупинилися біля кріпосного валу, і в замок їх перепровадили піхотинці, по шість чоловік в ряд з кожного боку. Вони пройшли через величезні двері з бронзовими прикрасами, після чого зупинилися, пропускаючи вперед Мати-сповідницю з почтом.

Вони увійшли у величезну залу, оброблену чорним і білим мармуром, з гладкими кам'яними колонами, такими потужними, що, здавалося, кожну з них треба було обіймати вдесятьох. Колони, прикрашені витими кам'яними гірляндами, підтримували довгий балкон арок.

Річард відчув себе мало не карликом. На стінах висіли величезні гобелени, що зображували сцени великих битв. Річарду вже траплялося бачити гобелени: два було у його брата. Гобелени дуже подобалися Річарду, і він вважав їх великою розкішшю. Але гобелени Майкла виглядали поряд з цими, як малюнок палицею на піску поряд з картиною художника. Річард і не думав, що на світі існують настільки величні творіння.

Зедд злегка нахилився до нього і прошепотів:

— Перестань витріщати очі і закрий рота.

Річард поспішно опустив очі і став дивитися прямо перед собою. Нахилившись до Зедду, він пошепки запитав:

— Такі місця звичні для неї?

— Мати-сповідниця не раз бувала в місцях і краще цього.

Річард приголомшено замовк.

Вони підійшли до вишуканих сходів. Як здалося Річарду, на головному майданчику міг поміститися його будиночок, і ще залишилося б місце. Біля початку сходів їх чекала група людей.

Попереду стояла королева Мілена, пишна дама в шовковому платті кричущого забарвлення і в мантії, обробленій строкатим лисячим хутром. Волосся у королеви були таким же довгим, як у Келен. Річард спершу не розгледів, що у неї на руках, але, почувши тявкання, зрозумів, що це песик.

При їх наближенні всі, крім королеви, стали на коліна і низько вклонилися. Коли вони зупинилися, Річард втупився на королеву, так як ніколи раніше королев не бачив, але Зедд непомітно штовхнув його ногою. Річард опустився на коліна, наслідуючи приклад Зедда, і схилив голову. Тільки Келен і королева не встали на коліна і не кланялися. Річард вирішив, що вони не повинні кланятися один одному.

Королева втупилася на Келен, яка зберігала спокій і гідність і навіть не дивилася на королеву. Всі мовчали.

Келен зробила легкий рух рукою, точно подаючи знак, і королева спохмурніла. Вираз обличчя Келен не змінився. Річард подумав, що якщо б зараз хто-небудь моргнув, то і цей звук пролунав би по всьому замку. Королева передала собачку стоячому за її спиною придворному в світло-зеленій парі, чорному трико і червоно-жовтих панталонах. Позаду королеви стояла ціла юрба чоловіків в такому ж одязі. Песик злобно загарчав і тяпнув придворного за руку, чого він, наскільки міг, постарався не помітити.

Королева опустилася перед Келен на коліна.

Тут же поруч з нею виник молодий чоловік у темному одязі з підносом в руках. Він схилився, наскільки міг, низько, тримаючи піднос перед королевою. Та взяла з підносу невеликий рушник, змочила його в срібної чаші з водою, витерла губи і поклала рушник назад на піднос.

Після цього королева взяла руку Матері-сповідниці і піднесла її до губів.

— Клянуся у вірності Сповідниці короною, країною і життям.

Річард рідко чув, щоб люди так гладко брехали.

Келен нарешті зволила опустити погляд на схилену голову королеви і сказала:

— Встань, дочка моя.

Вона дійсно вища, ніж королева, — подумав Річард. Він згадав, як учив Келен ловити дичину, читати сліди, копати коріння, і відчув, що червоніє.

Королева Мілена насилу піднялася. Вона посміхнулася одними губами, очі її не посміхалися.

— Ми не викликали сповідницю.

— І все ж я тут. — Від голосу Келен могла б замерзнути вода.

— О, звичайно, це… чудово, просто… чудово. — Королева марно намагалася зобразити на своєму обличчі радість. — Ми влаштуємо в вашу честь прийом. Я розішлю скороходів із запрошеннями. Я впевнена, всі мої піддані матимуть за честь повечеряти разом з Матір'ю-сповідницею. Це така честь. — Вона вказала на придворних в червоно-жовтих панталонах. — Це мої радники. — Ті знову вклонилися. — Не пам'ятаю їх усіх по іменах. — Вона вказала на двох в золотих одежах. — Це Сілас Таннік і Брандіні Гаддінг, головні королівські радники. — Ті вклонилися. — Це мій міністр фінансів статс-секретар Ронделі, а це мій астролог, придворна дама.

Річард не виявив серед королівської свити чарівника в срібному балахоні.

Королева махнула рукою в бік стоячого позаду скромно одягненого чоловіка.

— А це Джеймс, мій придворний художник.

Річард встиг помітити, як напружився Зедд. Джеймс подивився на Келен очима розпусника і злегка вклонився. Річард звернув увагу, що у нього немає правої руки. Побачивши, як він посміхався, Річард інстинктивно рвонувся рукою до меча, перш ніж зрозумів, що він робить. Не дивлячись на Річарда, Зедд схопив його руку і відвів її від руків'я. Річард озирнувся: чи не бачив хто. Ніхто не бачив. Всі дивилися на Матір-сповідницю.

Тепер Келен стала представляти свою свиту:

— Зеддікус Зорандер, ворожбит по хмарах, довірена особа Матері-сповідниці. — Зедд картинно вклонився. — Річард Сайфер, Шукач Істини, захисник Матері-сповідники.

Королева з кислою міною подивилася на Річарда.

— Прекрасний захист для Матері-сповідниці.

Річард ніяк не відреагував на її слова. Обличчя Келен залишалося незворушним.

— Це разячий меч. Справа не в тому, в чиїх руках він знаходиться. Голова Шукача може бути не дуже сильною, але руки його сильні достатньо. Правда і те, що він дуже любить пускати меч в хід.

Королева, здається, не дуже повірила її словам. В цей час по сходах неквапливо спустилася дівчинка, одягнена в рожеву атласну сукню і обвішана прикрасами, явно призначеними для дорослої жінки. Волосся її були довгими.

Не поклонившись Келен, дівчинка стала поруч з королевою.

— Моя дочка, принцеса Віолетта. Віолетта, дитинко, це Мати-сповідниця.

Принцеса Віолетта невдоволено подивилася на Келен.

— У тебе занадто довге волосся. Мабуть, тобі слід їх постригти.

Річард зловив ледь помітну задоволену посмішку на обличчі королеви. Він вирішив, що пора б знову змусити її турбуватися.

Шукач оголив Меч Істини, і брязкіт клинка пролунав голосніше звичайного в кам'яних стінах. Він підніс меч майже до самого обличчя принцеси, давши волю гніву заради більшого залякування.

— Поклонися Матері-сповідниці, — прошипів він, — або ти помреш!

Зедд виглядав злегка роздратованим. Келен спокійно чекала. Ніколи ще Річард не бачив таких широко відкритих очей, як очі принцеси, яка дивилася на вістря меча. Вона опустилася на коліна і схилила голову. Встаючи, вона все ще дивилася на Річарда, немов питаючи, чи вона зробила правильно.

Річард зло посміхнувся.

— І притримай язика, ні то наступного разу я його відріжу.

Принцеса мовчки кивнула і повернулася до матері, ставши якомога далі від нього.

Річард вклав меч у піхви, низько вклонився Келен, яка навіть не глянула на нього, і повернувся на місце.

Демонстрація ця справила на королеву належне враження, голос її відразу став ласкавим і приємним.

— Як я вже говорила, я надзвичайно рада вас бачити. Зараз ми проводимо вас в нашу кращу кімнату. Ви, мабуть, втомилися з дороги. Може бути, ви захочете відпочити перед вечерею. А після вечері ми з вами зможемо довго і приємно…

Келен перебила королеву:

— Я тут не для того, щоб їсти. Я бажаю оглянути в'язницю.

— В'язниці? — Королева скривилася. — Там дуже брудно. Ви впевнені, що не хотіли б…

Але Келен вже зібралася йти.

— Я знаю дорогу.

Річард з Зеддом пішли за Келен. Вона зупинилася і звернулася до королеви.

— Почекайте тут, поки я не закінчу огляд. — Королева вклонилася в знак згоди. Келен повернулась і, шарудячи сукнею, віддалилася.

Якби Річард не знав її дуже добре, він би до смерті перелякався. Втім, він і так, здається, був близький до цього.

Келен повела їх вниз, через зали, які ставали все менше і простіше. Річарда вражали розміри замку.

— Я сподівалася, що Джіллер буде там, — сказала Келен. — Це позбавило б нас від необхідності займатися темницею.

— Я теж сподівався, — пробурчав Зедд. — Ти зараз швиденько оглянь все, запитай, чи не хоче хто сповідатися, а коли вони скажуть, що ні, повертайся і вимагай зустрічі з Джіллером. — Він посміхнувся. — Ти чудова, дорога. А ти, Річард, не зв'язуйся з цим художником Джеймсом.

— Чому це? Він може мене погано намалювати?

— Припини посміхатися. З ним не слід зв'язуватися, бо він може намалювати проти тебе заклинання.

— Заклинання? Так навіщо ж його малювати?

— Тому, що в Серединних Землях багато різних мов, хоча головна — та ж, що і в Вестландії. Щоб заклинання подіяло на людину, треба, щоб вона зрозуміла його. Не знаючи мови, не можна і накласти закляття. Але малюнки зрозумілі всім. А Джеймс може накреслити заклинання майже проти всіх, не рахуючи нас з Келен. Може й проти тебе. Так що краще залиш його в спокої.

Вони спускалися кам'яними сходами, і луна посилювало звук кроків. Тут, під землею, стіни були мокрими, а в деяких місцях — слизькими.

Келен вказала на масивні двері.

— Сюди.

Річард смикнув за залізне кільце, і двері зі скрипом відчинилися. Вони пішли по вузькому коридору, освітленого смолоскипами. Стеля тут була такою низькою, що їм доводилося нагинатися. Підлогу встеляла солома. Пахло гниллю. Вони зупинилися в кінці коридору перед залізними дверима з гратами. Крізь грати дивилися чиїсь очі.

Зедд нахилився вперед.

— Мати-сповідниця з'явилася до вас для зустрічі з в'язнями. Відкрий двері.

Річард почув, як ключ повернувся в замку. Присадкуватий тюремник в брудному мундирі відкрив перед ними двері. У нього на поясі висіли сокира і зв'язка ключів. Ні слова не кажучи, тюремник провів їх через кімнатку за дверима, де він сидів за столом і їв перед їх приходом, і впустив в черговий темний коридор, який закінчувався новими залізними дверима. Він затарабанив у двері кулаком. Двоє стражників, здивовані появою Сповідниці, мовчки вклонилися. Стражники і тюремник витягли факели з стінних підставок і повели відвідувачів по наступному коридору ще до одних залізних дверей, і знову довелося нагинатися, щоб пройти через них.

У мерехтливому світлі смолоскипів вони побачили, що знаходяться в коридорі, по обидві сторони якого за залізними гратами сидять люди. Коли вони ввійшли, ув'язнені стали тулитися по кутках, затуляючи руками очі від раптового світла. Келен тихо окликнула Зедда, показуючи, що їй щось потрібно від нього. Той, здається, зрозумів її і, взявши факел у одного із охоронців, поніс його перед Келен так, щоб вона бачила всіх, хто сидить в залізних клітках.

Судячи зі здивованих вигуків, її впізнали.

Келен звернулася до одного з стражників:

— Скільки тут засуджених до смерті?

Той потер неголену щоку.

— Так всі.

— Всі?.. — Перепитала Келен.

Він кивнув.

— За злочини проти корони.

Вона відвернулася від стражника, оглядаючи в'язнів.

— Чи всі ви зробили серйозні злочини?

Після хвилинного мовчання вперед пробилася людина з запалими щоками. Схопившись за грати, він плюнув в сторону Келен. Вона перехопила руку Річарда, перш ніж той встиг щось зробити.

— Прийшла робити брудну роботу для королеви, сповідниця? Я плюю на тебе і твою брудну королеву!

— Я прийшла сюди не заради королеви, а заради Істини.

— Істина, кажеш? Ось тобі Істина: ніхто з нас нічого такого не зробив, хіба тільки виступав проти цих нових законів. А хіба великий злочин, що люди не хочуть, щоб їхні сім'ї голодували і мерзли? Королівські податківці відібрали у мене більшу частину врожаю, залишили тільки, щоб не здохнути. А коли я продав ті деякі цінності, що зберіг, вони сказали, що я займаюся хабарництвом. Ціни на все зараз божевільні, а я тільки хочу вижити, а вони кажуть, що я роздуваю ціни і обманюю людей. Та всі, хто тут сидить — фермери, торговці, купці, — ні в чому не винні. Ми всі повинні вмерти за те, що намагалися заробити собі на хліб.

Келен подивилася на в'язнів в кутку.

— Хтось бажає сповідатися, щоб довести свою невинність?

Вони почали шепотітися. Потім вперед вийшов виснажений чоловік. Він подивився на Келен, і в очах його застиг жах.

— Я хочу. Я нічого поганого не зробив, але мені повинні відрубати голову, а моя сім'я буде кинута напризволяще. Я готовий сповідатися. — Він простягнув через грати руку. — Вислухай мене, Мати-сповідниця.

За ним стали виходити вперед і інші в'язні, просячи про те ж. Незабаром вже всі тіснилися біля дверей, благаючи Келен сповідати їх. Келен і Зедд обмінялися похмурими поглядами.

— За все моє життя лише три людини самі просили мене про це, — шепнула вона Чарівникові.

— Келен! — Гукнув знайомий голос з клітки з іншого боку коридору.

Келен вхопилася за грати.

— Сіддін? Так, Сіддін! — Вона повернулася до стражникам. — Усі ці люди сповідалися переді мною. Я знаходжу, що всі вони невинні. Відкрийте клітки!

— Ні, стривайте, я не можу їх усіх випустити.

Річард витягнув меч з піхов, і клинок блиснув в темряві, розсипаючи іскри. Він повернувся і ударом ноги закрив двері за спиною спантеличених тюремників. Річард наставив на них меч, не даючи їм можливості зняти сокири.

— Відкрийте двері, або я порубаю вас і сам візьму ключі!

Тремтячий тюремник з ключами побіг виконувати наказ.

Двері відкрилися, і Келен кинулася в темну клітину. Повернулася вона, притискаючи до себе Сіддіна. Келен шептала хлопчиськові слова заспокоєння, а той у відповідь лопотів щось на мові Племені Тіни. Вона посміхалася, втішаючи його, і він посміхався їй. Тюремник вже відмикав наступні двері. Продовжуючи однієї рукою обіймати Сіддіна, іншою рукою Келен схопила за комір тюремника.

— Мати-сповідниця встановила, що всі ці люди невинні. — Голос її серед цих залізних грат теж здавався залізним. — Їх всіх я наказую випустити на свободу. Вам трьом слід вивести їх з міста і забезпечити безпеку. І якщо ви не виконаєте наказ, то будете тримати відповідь переді мною.

Тюремник енергійно закивав.

— Так, так, Мати-сповідниця! Все буде зроблено, як ви веліли. Ручаюся вам.

— Ручаюся життям, — уточнила Келен.

Вона відпустила його. В'язні повалили з клітин в коридор, падаючи перед нею на коліна, плачу, цілуючи край її сукні. Келен гримнула на них:

— Вистачить! Займіться своїми справами. І пам'ятайте: сповідниці не служать нікому. Вони служать тільки Істині.

Вони клялися, що не забудуть цього, і заквапилися слідом за стражниками до виходу. Річард зауважив, що багато хто був в лахмітті, забрудненому кров'ю. На спинах ув'язнених виднілися рубці.

Перед тим як увійти в зал, де чекала королева, Келен передала Сіддіна Зедду. Потім вона пригладила волосся, поправила сукню і, глибоко зітхнувши, помасажувати обличчя.

— Пам'ятай, Мати-сповідниця, заради чого ти тут, — сказав Чарівник.

Вона кивнула і, піднявши голову, увійшла в залу, де її на тому ж місці чекала королева Мілена з почтом. Королева кинула погляд на Сіддіна.

— Все в порядку, Мати-сповідниця?

Лице Келен залишалося спокійним, але голос її був крижаним:

— Як ця дитина потрапила у вашу в'язницю?

Королева розвела руками.

— Ох, я точно не знаю. Здається, його спіймали на крадіжці і посадили, поки не знайдуться батьки. Можу вас запевнити, нічого іншого за ним не було.

Келен кинула на неї холодний погляд.

— Я з'ясувала, що всі в'язні невинні, і веліла відпустити їх. Я впевнена, ви раді тому, що я врятувала вас від страт невинних людей, і подбайте, щоб їх родини отримали відшкодування за цю «помилку». Якщо подібна «помилка» повториться наступного разу, коли я повернуся, то спорожніє не тільки ваша темниця, а й ваш трон.

Річард знав, що це не просто видовище, організоване Келен, щоб дістати шкатулку. Вона виконувала свій обов'язок. Для цього маги і створили Сповідниць. А вона була Мати-сповідниця.

На обличчі королеви висловився переляк.

— Не кажіть так!.. Так, звичайно, я все зроблю. Знаєте, у мене є воєначальники, які іноді творять самоуправство. Мабуть, тут винні вони. Я й гадки про це не мала. Дякую вам… що врятували нас від такої важкої помилки. Я сама подбаю про все, як ви і сказали. Звичайно, я і сама могла б все це зробити, якби…

Келен різко обірвала королеву.

— А зараз нам пора йти.

Почувши це, королева злякалася.

— Іти? Який жах! Ми всі так чекали честі запросити вас на вечерю. Мені шкода, що вам пора йти.

— У мене є інші нагальні справи. Але перш, ніж я піду, мені слід поговорити з моїм чарівником.

— З вашим чарівником?!

Королева мимоволі метнула погляд кудись вгору.

— Але… боюся… це неможливо.

Келен нахилилася до неї.

— Так зробіть це можливим. Швидше.

Королева побіліла.

— Прошу вас, повірте, Мати-сповідниця, ви самі не захочете бачити Джіллера в його нинішньому стані.

— Негайно, — відповіла Келен.

Річард потягнувся до меча, просто щоб привернути увагу.

— Добре, — сказала королева. — Він… нагорі.

— Почекайте тут, поки я не зустрінуся з ним.

Королева опустила очі.

— Звичайно, Мати-сповідниця. — Вона повернулася до одного з придворних в смугастих панталонах. — Проведіть її.

Придворний провів їх по парадних сходах на верхній поверх, потім провів по довгих коридорах, потім — по гвинтових сходах у верхню кімнату у вежі. Нарешті він зупинився в розгубленості біля важких дерев'яних дверей. Тут Келен відпустила його. Він вклонився, задоволений, що може піти. Річард відчинив двері, вони ввійшли в кімнату, і він закрив двері за ними.

Келен ахнула і уткнулась лицем в плече Річарда. Зедд притиснув до себе Сіддіна, щоб він не дивився.

Кімната була абсолютно зруйнована. Даху не було, наче його зірвав ураган. Залишилося тільки декілька балок. На одній з них висіла мотузка.

Голе тіло Джіллера було підвішено за ногу на гаку вниз головою. Якщо б сюди не надходило вільно свіже повітря, сморід був би просто нестерпний.

Зедд передав Сіддіна Келен і, не звертаючи уваги на мерця, обійшов круглу кімнату, зосереджено насупившись. Зупиняючись, він торкався рукою уламків меблів, які вкарбувалися в стіни, ніби стіни були з масла, а не з каменю.

Річард не зводив очей з тіла Джіллера.

— Річард, підійди-но сюди, — покликав його Зедд.

Чарівник показав Річарду на одну з великих чорних плям на стіні. Їх було дві, і вони знаходилися поруч. Обидва нагадували чорні силуети людей, які стояли в стройовій позиції, немов люди зникли, залишивши замість себе тіні. Трохи вище ліктя виднілися золотисті металеві смужки, вплавлені в стіну.

Зедд сказав, звертаючись до Річарда:

— Чарівний вогонь!

Річард був вражений.

— Ти хочеш сказати, що тут стояли живі люди?

Зедд кивнув.

— Їх відкинуло до стіни, і вони згоріли. — Зедд спробував на смак чорну кіптяву і посміхнувся. — Але це був не просто звичайний чарівний вогонь. — Річард нахмурився. Зедд показав йому на темну пляму.

— Спробуй-но сам.

— Навіщо?

Зедд злегка постукав кісточками пальців по лобі Річарда.

— Щоб дечому навчитися.

Скривившись, Річард зішкріб зі стіни чорну кіптяву і лизнув її.

— Солодка!

Зедд задоволено посміхнувся.

— Так, це не простий чарівний вогонь. Джіллер вклав в нього свою життєву силу. Це — Вогонь Життя чарівника.

— Він помер, створивши цей вогонь?

— Так. І смак солодкий. Це означає, що він віддав життя, щоб когось врятувати. Якби він зробив це тільки заради себе, наприклад — щоб уникнути тортур, — смак був би гірким. Джіллер пожертвував собою заради когось іншого.

Зедд підійшов до тіла Джіллера, відігнав мух і нахилився, щоб розглянути обличчя. Потім він випростався.

— Він залишив знак.

— Який знак? — Запитала Келен.

— На обличчі в момент смерті застигла посмішка, а це означає для тих, хто може зрозуміти, що він не видав те, чого від нього вимагали.

Річард підійшов ближче, коли Зедд показав на отвір в животі мерця.

— Подивися-но, — сказав Чарівник, — на цей розріз. Він виконаний тим, хто займається антропомантією — читанням по нутрощах живих людей. Даркен Рал робить все, як його батько.

Річард згадав свого батька, з яким Рал створив те ж саме.

— Ти впевнений, що це Даркен Рал? — Запитала Келен.

Зедд знизав плечима.

— А хто ж іще? Даркен Рал — єдиний, кому не страшний Вогонь Життя чарівника. Крім того, це видно і по розрізу. Бачите, ось тут він почав загинатися.

Келен відвернулася.

— І що з того?

— Це гачок, тобто повинен був бути гачок. Вимовляються заклинання, і вирізається такий гачок, який пов'язує допитуваного з дізнавачем. І тоді ті, кого допитують, волею-неволею відповідають на питання. Але подивіться: гачок залишився незакінченим. — Зедд сумно посміхнувся. — У цей момент Джіллер перетворив своє життя в вогонь. Він дочекався, поки Рал майже вже закінчив свою справу, і в останню мить позбавив його можливості отримати бажане. Можливо, Рал хотів дізнатися ім'я людини, у якої зараз шкатулка. А по нутрощах мерця Рал не зміг дізнатися нічого.

— Я й не думала, — прошепотіла Келен, — що Джіллер здатний на такий самовідданий вчинок.

— Зедд, — несміливо запитав Річард, — як Джіллер міг терпіти такий дикий біль — і зберегти усмішку?

Зедд глянув на Річарда так, що в нього мурашки побігли по шкірі.

— Чарівники повинні добре знати, що таке біль. Вони дуже добре знають це. Заради того, щоб позбавити тебе від подібного уроку, я навіть готовий з радістю прийняти твій вибір — відмову від магії. Через це випробування можуть пройти лише деякі з учнів.

Річард відчув гіркоту, побачивши застиглий погляд Зедда, який згадав про щось тяжке.

Зедд ласкаво погладив щоку Джіллера.

— Ти був молодцем, учень. Гідний кінець.

— Уявляю собі лють Даркена Рала, — сказав Річард. — Зедд, чи не краще нам звідси піти? Аж надто це схоже на наживку на гачку.

Зедд кивнув.

— Де б не була скринька, ясно, що вона не тут. Давай хлопчика, Келен. Нам слід піти звідси так само, як і прийшли. Вони не повинні здогадатися, навіщо ми приходили насправді.

Зедд прошепотів щось на вухо Сіддіну, і хлопчик засміявся, обійнявши його за шию.

Королева Мілена була все так же бліда і смикала край мантії, коли перед нею з'явилася Келен, рішуча, але холоднокровна.

— Дякую за гостинність, — сказала вона королеві. — Ми вас покидаємо.

Королева вклонилася.

— Завжди рада вас бачити, Мати-сповідниця. — Цікавість пересилила страх. — А як… з Джіллером?

Келен холодно заспокоїла:

— Я шкодую, що ви не так мене зрозуміли. Я хотіла б тільки виконати це сама чи хоча б бути при цьому присутньою. Але важливий результат. Це за непокору?

Фарби повернулися на обличчя королеви.

— Він вкрав у мене одну річ.

— А, розумію. Сподіваюся, ви знову знайдете втрачене. Всього доброго.

Вона зробила крок було до виходу, але обернулася.

— Королева Мілена, я повернуся і перевірю, чи закликали ви до порядку свавільних воєначальників, щоб ті не страчували невинних.

Келен гордо пішла. За нею послідували Річард і Зедд з Сіддіном.

Всю дорогу, поки вони йшли серед людей, які кланялися їм аж до виходу з міста, Річард відчував, що у нього в голові повне сум'яття. Куди ж іти тепер? Шота попереджала, що шкатулка буде у королеви недовго, і вона виявилася права. І де тепер шкатулка? Ясно, що у Шоти про це вже не запитаєш. Кому її міг передати Джіллер? Як її тепер відшукати? Річард відчув, що безсилий знайти відповідь, і його охопив відчай. За понурим виглядом Келен він зрозумів, що вона зараз думає про те ж. Всі троє мовчали, говорив тільки Сіддін, але Річард не розумів його.

— Що він говорить? — Запитав Річард у Зедда.

— Каже, що був хоробрим, як казала Келен, але він радий, що прийшов Річард-з-характером, який відведе його додому.

— Я його розумію. Але що тепер будемо робити, Зедд?

Зедд здивовано подивився на Річарда.

— Звідки мені знати? Адже ти — Шукач Істини.

Чудово! Він зробив усе, що міг, і все ж вони не отримали шкатулку. Але від нього як і раніше чекають, що він, Річард, знайде її. Річард відчув себе так, немов на бігу вдарився об стіну, про яку не знав заздалегідь. Вони йшли вперед, але Річард вже не знав, куди податися далі.

Заходяче сонце золотило хмари. В цей момент Річард щось помітив вдалині. Він підійшов ближче до Келен. Та дивилася в ту ж сторону. Дорога ближче до ночі стала пустою.

Незабаром, однак, він зрозумів, що це таке. Четверо коней мчали по дорозі прямо до них. Тільки на одному сидів вершник.

40

Дивлячись на чотирьох коней, які мчали назустріч у хмарі пилу, Річард на всякий випадок взявся за меч. Скоро він почув гучний стукіт копит. Єдиний вершник поганяв коней. Річард для вірності трохи витягнув клинок з піхов і знову опустив його. Коли вершник у чорному одязі наблизився, Річард впізнав його.

— Чейз?

Страж кордону зупинив коня, майже порівнявшись з ними.

— Ну, з вами, здається, все в порядку.

— Чейз, я, як завжди, радий бачити тебе, — посміхнувся Річард. — Як ти нас відшукав?

Той навіть злегка образився.

— Я — страж кордону. — На його думку, відповідь була вичерпною. — Знайшли те, що шукали?

— Ні, — зітхнувши, зізнався Річард.

І тут він помітив маленькі рученята, що тримали Чейза за пояс. З чорного плаща висунулася дитяча голівка.

— Речел? Ти?

Дивлячись на нього, дівчинка заусміхалася.

— Річард! Я так рада бачити тебе! Правда, цей Чейз — красивий? Він бився з гаром, і врятував мене від його зубів.

— Не бився я з ним, — пробурчав Чейз, — пробив голову залізякою, і все.

— Тобі довелося це зробити. Ти найхоробріша людина на світі.

Чейз скривився і округлив очі:

— Ну хіба це не сама противна дитина, яку вам траплялося бачити? Не розумію, як ця тварюка зважилася поласувати нею?

Речел захихотіла і вхопилася за пояс Чейза. Вона показала Річарду ніжку в черевику.

— Чейз вбив оленя. Він сказав, що це була помилка: олень виявився занадто великим, і тоді Чейз продав його якомусь селянину, але той міг дати тільки ці черевички і ось цей плащ. Правда, миленькі черевички? Чейз сказав, що це мені, назовсім.

Річард посміхнувся їй:

— Справді, славні.

Він зауважив, що лялька і вузлик з хлібом були все ще при ній. Він також зауважив, що дівчинка дивиться на Сіддіна, немов бачить його не вперше.

Келен доторкнулася до ноги Речел.

— Чому ти тоді втекла? Ми так боялися за тебе.

Речел сіпнулася і міцніше притулилася до Чейзу, засунувши руку в кишеню. Не відповідаючи Келен, вона знову подивилася на Сіддіна.

— А чому він з вами?

— Келен його врятувала, — відповів Річард. — Королева замкнула його в темницю. Але дітям там робити нічого, і Келен забрала його звідти.

Речел глянула на Келен.

— Що, королева з глузду з'їхала?

— Я нікому не дозволяю ображати дітей, навіть королеві, — відповіла Келен.

— Ну, — зауважив Чейз, — досить стояти і витріщатися один на одного. Я привів із собою коней для всіх. Я так і розраховував, що зустріну вас сьогодні. Сідайте в сідла. У мене на багатті, на місці вашої останньої стоянки по ту сторону Каллісідріна смажиться кабан.

Зедд швидко виліз в сідло і подав руку Сіддіну.

— Кабан? Ну і дурень же ти! Залишити без нагляду тушу дикого кабана! Хто хоче може зараз поживитися!

— Ось я і пропоную поквапитися. А то там повно вовчих слідів. Хоча навряд чи вони підуть на вогонь.

— Тільки не смій чіпати цього вовка, — попередив Зедд. — Він друг Матері-сповідниці.

Чейз подивився на Келен, потім на Річарда, після чого направив коня в сторону призахідного сонця, ведучи за собою інших. Річард був щиро радий поверненню Чейза. Тепер йому знову все здавалося можливим. Келен, сівши на коня, забрала Сіддіна до себе, і тепер вони їхали, сміючись і розмовляючи.

На стоянці Зедд відразу ж оглянув кабана і визнав, що той вже цілком їстівний. Старий сів і з посмішкою почав чекати, поки хто-небудь розріже печеню на шматки. Сіддін, все ще посміхаючись, сів, притулившись до Келен. Річард з Чейзом почали різати тушу. Речел сиділа поруч з Чейзом і спостерігала за ним, але поглядала і на Келен. На колінах вона тримала лялечку, а іншою рукою притискала до себе вузлик з хлібом.

Річард відрізав великий шматок і вручив його Зедду.

— Так що там було з моїм братом?

Чейз посміхнувся.

— Коли я передав йому все, що ти велів, то він сказав, що ти в біді і він повинен тобі допомогти. Він став збирати військо, і велику частину людей ми розташували на кордоні, щоб вони були готові до оборони. Коли кордон впав, він не захотів чекати. З тисячею добірних людей вийшов він в Серединні Землі. Вони знаходяться в Ранг-Шада, щоб допомогти тобі, коли буде потрібно.

Річард від подиву застиг з ножем в руках.

— Як? Мій брат це сказав? І прийшов на допомогу з військом?

Чейз кивнув.

— Він сказав, що де ти, там повинен бути і він.

Річард відчув сором за те, що сумнівався в Майклі, і захват від того, що той готовий все кинути і з'явитися на допомогу.

— А він не сердився?

— Я теж думав, що напевно розсердиться, і вже був навіть засмутився через це, але він тільки поцікавився, чи у великій ти небезпеці і де ти зараз. Він сказав, що знає тебе, і якщо для тебе це так важливо, то і для нього — теж. Він хотів навіть піти разом зі мною, але я не погодився. Він зараз тут, зі своїми людьми, і можливо, чекає звісток у своєму наметі і хвилюється, ходячи туди-сюди. Кажу тобі, він і мене здивував.

Річард теж дивувався, слухаючи його.

— Брат з тисячею воїнів прийшов в Серединні Землі до мене на допомогу! — Він подивився на Келен. — Ну хіба не чудово?

Та тільки мовчки посміхнулася йому.

Чейз суворо подивився на нього, продовжуючи різати м'ясо.

— Був момент, коли я вже вирішив, що ти загинув. Це коли я побачив, що твої сліди ведуть в землю Агад.

Річард глянув на нього.

— Ти був там?

— Що я, дурень? Чи може дозволити собі бути дурнем начальник вартових кордону? Я тільки почав думати, як розповім Майклу, що ти загинув, як побачив твої сліди, що ведуть з Агада. Як тобі вдалося вийти звідти живим?

Річард посміхнувся:

— Думаю, допомогли добрі духи.

Речел раптом скрикнула.

Річард і Чейз повернулись з ножами в руках. Але перш ніж Чейз встиг щось зробити, Річард зупинив його.

Це прийшов Брофі.

— Речел? Це ти?

Дівчинка витріщила очі.

— У тебе голос, як у Брофі.

Вовк завиляв хвостом.

— Це тому що я і є Брофі, — сказав він, підійшовши до Речел.

— Брофі, чому ти став вовком?

Він сів на землю поруч з нею.

— Тому, що один добрий чарівник перетворив мене на вовка, як я сам хотів.

— Це Джіллер перетворив тебе на вовка?

У Річарда перехопило подих.

— Це правда, — відповів Брофі. — Тепер у мене чудове нове життя.

Вона обняла вовка за шию, а Брофі лизнув її в щоку.

— Речел, — запитав її Річард, — ти знала Джіллера?

— Він дуже славний, — відповіла дівчинка, — він подарував мені Сару. — Вона з побоюванням подивилася на Келен. — А ти — проти нього. Ти — за королеву. Ти бридка. — Вона притулилася до Брофі, немов шукаючи захисту.

Брофі знову лизнув її в щоку.

— Ти помиляєшся, Речел. Келен — мій друг. І вона найпрекрасніший друг.

Келен засміялася і простягла руки до Речел.

— Іди до мене.

Речел подивилася на Брофі, і той кивнув їй: мовляв, можна. Вона підійшла, недовірливо дивлячись на Келен.

Келен взяла її за руки.

— Ти чула, як я сказала щось погане про Джіллера, так? — Речел кивнула. — Речел, королева дуже погана. До сьогоднішнього дня я і сама не знала, яка вона погана. А Джіллер колись був моїм другом. Коли він пішов до королеві, то я подумала: він сам поганий, він — за королеву. Але я помилилася. Я ніколи б не заподіяла Джіллеру зла, тому що тепер я знаю, що він мій друг.

Речел повернулась до Річарда.

Він сказав:

— Вона говорить правду. Ми — на тій же стороні, що й Джіллер.

Речел глянула на Брофі. І він кивнув на підтвердження, що це правда.

— Отже, ви з Річардом — не друзі королеви?

Келен розсміялася.

— Ні, і будь моя воля, вона б уже не була королевою. Ну а Річард витяг меч і погрожував вбити принцесу. Не думаю, що це зробило його другом королеви.

Речел подивилася на нього.

— Яку принцесу? Принцесу Віолетту?

Річард кивнув.

— Вона говорила гидоти Келен, і я сказав, що якщо вона не притримає язика, то я відріжу його.

Речел так і відкрила рот.

— І вона не наказала тут же відрубати вам голови?

— Ми, — сказала Келен, — не збираємося більше дозволяти їм рубати людям голови.

Речел подивилася на Келен, і очі дівчинки наповнилися сльозами.

— Я думала, що ти погана, що ти хочеш образити Джіллера. Я так рада, що ти зовсім не така.

Вони міцно стиснули один одного в обіймах.

Чейз повернувся до Річарда.

— Ти оголив меча проти принцеси? Тобі відомо, що це державний злочин?

Річард холодно подивився на нього.

— Якби я мав більше часу, я б її ще як слід відшльопав.

Речел засміялася при цих словах, а Річард їй посміхнувся.

— А ти, значить, знайома з принцесою?

Вона перестала сміятися.

— Я була її іграшкою. Я жила в одному гарному будинку разом з іншими дітьми, але після того, як помер мій брат, туди прийшла королева і забрала мене, щоб я стала іграшкою принцеси.

Річард повернувся до Брофі.

— Це той самий хлопчик? — Вовк сумно схилив голову. — Так, значить, ти жила у принцеси. Це вона так потворно постригла тобі волосся? Вона била тебе?

Речел сумно кивнула.

— Вона робить зло людям. Вона стала наказувати, щоб людям відрубували голови. Я боялася, що вона і мені відрубає голову, тому і втекла.

Річард глянув на буханець, який Речел притискала до себе.

— Скажи, це Джіллер допоміг тобі втекти?

Трохи не плачучи, вона відповіла:

— Джіллер подарував мені Сару. Він сам хотів утекти разом зі мною. Але тут прийшов цей підлий чоловік, Даркен Рал. І він страшно розлютився на Джіллера. А Джіллер сказав мені, щоб я сховалася десь до зими, а потім знайшла б собі нову сім'ю і жила б у ній. — Сльоза скотилася по її щоці. — А Сара сказала, що він вже не зможе піти разом зі мною.

Річард знову подивився на буханець хліба. Він був підходящого розміру. Він поклав руки на плечі дівчинки.

— Речел, ми всі — Зедд, Келен, Чейз і я — вороги Даркена Рала і хочемо, щоб він більше не міг робити людям зло.

Вона повернулась до Чейза.

Чейз кивнув.

— Він говорить тобі правду, дитинко. І ти скажи йому правду.

— Речел, це Джіллер дав тобі буханку хліба? — Запитав Річард.

Речел кивнула.

— Ми йшли до Джіллера, — продовжував він, — щоб отримати скриньку, яка повинна нам допомогти зробити так, щоб Даркен Рал ніколи більше не зміг завдавати людям зла. Ти дасиш її нам? Ти хочеш допомогти зупинити Рала?

Речел подивилася на нього, і сльози були у неї на очах. Потім, набравшись хоробрості і посміхнувшись, вона вручила буханець Річарду.

— Вона тут, у хлібі. Джіллер сховав її туди за допомогою чаклунства.

Річард обняв дівчинку так міцно, що вона ледь не задихнулася. Він притиснув її до себе і став кружляти разом з нею, а вона сміялася.

— Речел, ти сама хоробра, сама славна дівчинка на світі!

Коли Річард поставив її на ноги, вона підбігла до Чейза, і він посадив її на коліна і став гладити по голові, а вона посміхалася і обіймала його.

Річард обережно, обома руками, взяв буханець і простягнув його Келен, та посміхнулася й похитала головою. Тоді він простягнув його Зедду.

— Шукач Істини знайшов, — посміхнувся Зедд, — Шукач повинен і показати її.

Річард розламав буханець, і на світ з'явилася прикрашена дорогоцінним камінням шкатулка Одена. Він витягнув скриньку і підніс ближче до вогню. З Книги Зниклих Тіней Річард знав, що ця красива шкатулка — лише оболонка для справжньої, прихованої всередині. Він навіть знав з Книги, як зняти покров.

Річард поклав скриньку на коліна Келен. Та взяла її в руки і посміхнулася йому найщасливішою посмішкою, яку він бачив у житті. Перш ніж Річард збагнув, що робить, віннахилився до Келен і швидко поцілував її. Вона здивовано подивилася на нього, але не відповіла на поцілунок. А він, відчувши губами її губи, сам був вражений тим, що зробив.

— Ах, прости, — вимовив він.

Келен засміялася.

— Прощаю.

Річард обійняв Зедда, і обидва розсміялися. Чейз теж сміявся, дивлячись на них. Річард ледь міг повірити, що зовсім недавно був у відчаї, не знав, що робити, куди йти, як перешкодити Ралу. І ось тепер шкатулка у них!

Він поставив шкатулку Одена на камінь, де вона була видна всім при світлі багаття, і вони приступили до найкращої вечері, яка тільки бувала в житті Шукача. Річард і Келен повідали Чейзу про свої пригоди. До радості Річарда, Чейз розхвилювався, дізнавшись, що зобов'язаний життям Біллу з Південного Пристанища. Чейз розповідав, як їх військо з тисячі чоловік йшло по Ранг-Шада. Він із задоволенням живописав тупість чиновників їх відомства.

Речел їла, сидячи на руках у Чейза. Річарду здавалося цікавим, що вона, вибравши самого грізного чоловіка, відчувала себе затишно. Коли Чейз завершив нарешті свою розповідь, вона запитала:

— Чейз, де б мені знайти місце, щоб сховатися до зими?

Страж кордону суворо подивився, на неї.

— Звичайно, ти дуже потворна, щоб дозволити тобі тинятися де не попадя. Гар, звичайно, цього разу з'їсть тебе. — Вона розсміялася. — А у мене є й інші діти. Вони теж досить непривабливі. Так що там ти будеш на місці. Може бути, я візьму тебе в свій будинок.

— Правда, Чейз? — Запитав Річард.

— Я не раз повертався додому, і моя дружина дарувала мені нову дитину. Тепер, здається, моя черга. — Чейз подивився на Речел, яка вчепилася до нього, наче він міг полетіти.

— Але у мене, знаєш, є свої правила, і тобі доведеться виконувати їх.

— Я готова зробити все, що ти скажеш, Чейз.

— Так ось тобі перше правило в моєму домі: я нікому зі своїх дітей не дозволяю називати мене Чейзом. Якщо хочеш увійти в мою сім'ю, ти повинна називати мене татом. Тепер про твоє волосся. Воно занадто коротке. У моїх дітей волосся довге, і мені це подобається. Доведеться тобі відростити його подовше. Ще в тебе буде мама, і ти повинна будеш ставитися до неї з повагою. Ще тобі доведеться гратися зі своїми новими братиками і сестричками. Чи готова ти виконувати все це?

Речел мовчки кивнула, обіймаючи його, і сльози виступили у неї на очах.

Їжа здалася їм особливо смачною. Навіть Зедд оголосив, що наївся. Річард відчував себе стомленим, і в той же час повним сил. Адже шкатулка нарешті була у них в руках. Найважче вони вже зробили: дістали шкатулку раніше Рала. Тепер залишалося тільки вкрити її до зими так, щоб Рал не знайшов її.

— Уже пройшло багато часу, — сказала Келен. — До початку зими залишився місяць. Ще сьогодні вранці здавалося, що цього ледве вистачить, щоб знайти шкатулку. Тепер, коли вона у нас, це здається вічністю. Що нам робити до кінця терміну?

Слово взяв Чейз:

— Наша мета — зберегти шкатулку. У нас є тисяча чоловік, щоб захистити її. Якщо ми повернемося через кордон, то буде у багато разів більше.

Келен глянула на Зедда.

— Як, по-твоєму, чи мудро це? Адже якщо нас буде тисяча чоловік, нас легше знайти. Чи не краще нам самим десь сховатися до зими?

Зедд відкинувся назад, погладжуючи набитий живіт.

— Звичайно, нам самим сховатися легше, але ми опинимося і більш вразливими, якщо нас виявлять. Може, Чейз і правий. Така сила краще захистить нас з нашою ношею, а якщо буде потрібно, ми можемо від них відійти в якесь таємне місце.

— Чим швидше почнемо, тим краще, — підвів підсумок Річард.

Вони вирушили в дорогу на світанку. Шестеро людей сіли на коней, Брофі слідував за ними як тінь, іноді забігаючи вперед, ніби на розвідку. Чейз скакав першим, разом з Речел. За ним — Келен вже у дорожньому вбранні разом з Сіддіном, потім Зедд. За наполяганням Річарда, шкатулку віз Зедд. Вона була загорнута про ту ж ганчірку, в якій раніше був хліб, і прив'язана до його сідла. Річард їхав позаду, уважно оглядаючи околиці. Зараз, коли вони знайшли скриньку, він раптом відчув себе дуже незатишно, ніби всі навколо, подивившись на них, могли дізнатися про їхню таємницю.

Ще до повороту до мосту Річард почув, як шумить вода Каллісідріна. Перед мостом Чейз пустив коня галопом, і іншим довелося пришпорити коней, щоб не відстати. Річард розумів друга. Страж кордону не раз казав, що мости небезпечні, там слід бути особливо пильним. Річард озирнувся, решта навскач понеслися вперед. Він не помітив нічого підозрілого.

Але рівно на середині мосту, на всьому скаку, він раптом вдарився об якусь невидиму перешкоду.

Перш ніж вражений Річард встиг зрозуміти, що сталося, він виявився на землі, а його великий чорний кінь поскакав вперед разом з іншими. Потім, коли його супутники натягнули поводи і обернулися, зупинився і кінь Річарда. Друзі в замішанні дивилися на нього. Розгублений і пригнічений, Річард насилу встав на ноги, обтрусився і, накульгуючи, попрямував до коня. Але як тільки він дійшов до середини мосту, як знову вдарився об щось щільне, немов кам'яна стіна. Але Річард нічого не бачив перед собою. Він знову впав. Поки він піднімався, підійшли його товариші.

Зедд спішився, однією рукою притримуючи поводи, а іншою допомагаючи Річарду встати.

— Що трапилося? — Запитав Чарівник.

— Не знаю, — вимовив Річард. — Таке враження, ніби тут, посередині моста, стіна. Може бути, мені просто стало недобре. Але зараз все нормально.

Зедд озирнувся, потім повів його вперед, підтримуючи під лікоть.

І знову на тому ж місці Річард вдарився об незриму перепону. Тільки цього разу він йшов повільно, а тому не впав, а лише відскочив. Зедд нахмурився. Річард витягнув вперед руки і намацав щільну стіну, не пропускаючу його, хоча всі інші спокійно проходили крізь неї. Від дотику до стіни він відчув нудоту і запаморочення. Зедд пройшовся вперед і назад крізь незриму перепону. Потім він сказав Річарду:

— Вернись до входу на міст, а потім знову до мене.

Річард, помацавши гулю на лобі, відправився до початку мосту. Келен злізла з коня і стала поряд з Чарівником. Брофі теж підійшов і став поруч з нею, подивитися, що трапилося. На цей раз Річард весь час рухався, витягнувши перед собою руки.

І знову на півдорозі він уперся в щось щільне і відсахнувся, бо дотик до цього викликало в нього нудоту. Зедд потер підборіддя.

— Прокляття!

Бачачи, що йому до них не пройти, друзі підійшли до Річарда. Зедд ще раз сам повів його вперед. І знову Річард відчув перешкоду.

Зедд взяв Річарда за ліву руку.

— Торкнися цієї штуки вільною рукою.

Річард виконав вказівку і тримав руку до тих пір, поки нудота не змусила прибрати її. Зедд, мабуть, відчув через Річарда властивості перепони. Зараз вони були вже біля початку мосту. При кожному дотику до перешкоди вона насувалася на них.

— Прокляття і ще раз прокляття!

— Що трапилося? — Стривожено запитала Келен.

Зедд подивився на Келен, потім — на Чейза.

— Це стримуюче заклинання.

— А що це значить?

— Заклинання, яке наклав цей поганий художник, Джеймс. Він обніс тебе ним так, що коли ти торкнувся перепони вперше, дія заклинання посилилася. Кожне твій дотик підсилює його дію. Стіна стискається навколо тебе, подібно пастці. Якщо ми не знімемо з тебе заклинання, стіна буде все стискуватися і стискатися, до тих пір, поки ти не втратиш здатність рухатися.

— І що тоді?

Зедд випростався.

— Дотик цієї перепони отруйний. Коли вона стиснеться навколо тебе, наче кокон, вона розчавить тебе, якщо ти раніше не загинеш від отрути.

Келен схопила Зедда за рукав, в очах її був страх.

— Треба повертатися! Треба зняти з нього закляття!

Зедд вивільнив руку.

— Ну, це безсумнівно. Ми знайдемо малюнок і зітремо його.

— Я знаю, де Священна печера, — сказала Келен, ставлячи ногу в стремено.

Зедд підійшов до свого коня.

— У нас дуже мало часу. Поїхали.

— Ні, — промовив Річард.

Решта повернулися й здивовано подивилися на нього.

— Річард, так треба, — промовила Келен.

— Вона права, мій хлопчик. Іншого виходу немає.

— Ні. — Він подивився на здивованих друзів. — Саме на це вони і розраховують. Ти сам казав, що художник не може зачарувати вас з Келен, ось він і зробив це зі мною, думаючи, що через це ми повернемося всі. Але шкатулка занадто важлива. І ми не вправі ризикувати. — Він обернувся до Келен. — Розкажи мені, де ця Священна печера, а ти, Зедд, поясни, як стерти малюнок-заклинання.

Келен взяла під вуздечку свого коня і коня Річарда.

— Зедд і Чейз подбають про скриньку, а я піду з тобою.

— Ні, не підеш! Я поїду туди один, У мене є меч, щоб захищатися. Найголовніше, про що ми повинні думати і що повинні берегти — це шкатулка. Скажіть мені, де шукати печеру і як зняти закляття. Я впораюсь з цим і наздожену вас.

— Річард, я думаю…

— Ні. Мова йде про те, щоб зупинити Дарка Рала, а не про долю когось із нас. Це не вимога, а наказ!

Зедд повернувся до Келен.

— Скажи йому, де печера.

Келен сердито передала поводи Зедду і взяла палицю. Вона намалювала на землі карту і стала пояснювати, користуючись палицею, як указкою.

— Це Каллісідрін, а тут — міст. Ось дорога, а он тут — Тамаранг і замок. — Вона провела риску від дороги на північ від міста. — Ось тут, в горах на північному сході, є річка, яка тече між гір. Приблизно в милі на південь через неї перекинуто місток. По обидві сторони річки стоять скелі. Печера — в скелі на північно-східному березі. Там художник і малює свої заклинання.

Зедд взяв палицю і відламав від неї два шматки завдовжки в палець, а потім покатав їх між долонями.

— Дивись. За допомогою цієї ти можеш стерти прокляття. Не бачачи його, я не можу сказати, яку саме частину малюнка треба стерти, але ти повинен зрозуміти це сам. Адже це малюнок, і тобі слід зрозуміти його зміст. В цьому й суть мальованого заклинання, що його можна зрозуміти, інакше воно не діє.

Паличка, яку Зедд потримав між долонями, вже не була схожа на шматок дерева. Вона стала м'якою і липкою. Річард сунув її в кишеню. Зедд покатав між долонями і іншу паличку. І вона перестала бути схожою на дерево, а зробилася чорної, як вугілля, і твердою.

— А ось цим, — сказав Чарівник, — ти зможеш змінити малюнок-заклинання, якщо це тобі потрібно.

— А як змінити?

— Поза очі я не можу нічого сказати. Ти сам повинен збагнути. Тепер поквапся. Хоча я все ще думаю, що нам слід…

— Ні, Зедд. Нам всім добре відомо, на що здатний Даркен Рал. Шкатулка незрівнянно важливіша, ніж доля кожного з нас. — Він подивився довгим поглядом на старого друга. — Бережи себе і Келен. — Потім повернувся до Чейза. — Забери їх до Майкла. Майкл зможе її зберегти краще, ніж ми. І не затримуйтеся, чекаючи мене. — Я вас наздожену. — Річард серйозно подивився на нього. — А якщо ні, то я не хочу, щоб хтось із вас повертався і шукав мене. Вам слід тільки відвезти подалі звідси шкатулку. Зрозуміли?

Чейз відповів йому таким же поглядом.

— Ручаюся життям. — Він коротко пояснив Річарду, як знайти вестландське військо в Ранг-Шаді.

Річард звернувся до Келен:

— Подбай про Сіддіна. І не турбуйся. Я скоро повернуся. Тепер пора.

Зедд сів на коня. Келен залишила Сіддіна Зедду і кивнула їм з Чейзом.

— Їдьте вперед. Я наздожену вас через кілька хвилин.

Зедд почав було заперечувати, але Келен, не слухаючи його, повторила, щоб вони відправлялися. Вона подивилася услід двом вершникам і вовку, які перетнули міст і помчали по дорозі, а потім повернулася до Річарда.

Обличчя її було тривожним.

— Річард, прошу тебе, дозволь мені…

— Ні.

Вона кивнула й віддала Річарду поводи його коня. Її зелені очі наповнилися сльозами.

— В Серединних Землях є небезпеки, про які ти нічого не знаєш. Будь обережний!

— Я повернуся до вас, перш ніж ти встигнеш за мною скучити.

— Я боюся за тебе.

— Розумію. Але зі мною все буде добре.

Келен подивилася на Річарда таким поглядом, що у нього закрутилася голова.

— Мені не слід було б цього робити, — прошепотіла вона, обняла його за шию і поцілувала, швидко, міцно, відчайдушно.

На якусь мить, коли він міцно притиснув її до себе, зіткнення їх губ, її тихий стогін і пальці, що пестять його волосся змусили його забути про все на світі.

Немов у забутті він дивився, як Келен поставила ногу в стремено і скочила в сідло. Потім вона змусила свого коня підійти впритул до нього.

— Не смій робити ніяких дурниць, Річард Сайфер. Пообіцяй мені це.

— Обіцяю. — Він не сказав їй, що, на його думку, найбільша дурниця — піддати її небезпеці. — І не турбуйся. Як тільки я позбудуся цього заклинання, я відразу ж повернуся. Бережіть скриньку, вона не повинна дістатися Ралу. Це найголовніше. Ну все, пора.

Він постояв, тримаючи за вуздечку коня, і дивлячись услід Келен, поки вона не зникла вдалині, на іншому березі річки.

— Я люблю тебе, Келен Амнелл, — прошепотів він.

Поплескавши коня по сірій плямі на шиї, Річард змусив його звернути з дороги, залишивши позаду місток. Тепер він їхав уздовж річки. Кінь біг легко, піднімаючи бризки, коли траплялося ступати в дрібну воду, якщо шлях по берегу перепиняв чагарник. По обидві сторони височіли гори, здебільшого позбавлені дерев. Коли берег став крутішим, Річард виїхав наверх, де коню було легше рухатися вперед. Річард постійно дивився, чи не стежить хто за ним, але нікого не бачив. Гори здавалися пустельними.

По обидві сторони річки височіли білі крейдяні скелі, розділені потоком, який протікав по ущелині. Не встиг кінь зупинитися, як Річард спішився. Він озирнувся і прив'язав коня до сумаху, плоди якого вже висохли і стиснулись. Спустившись з кручі, він побачив вузьку стежку серед слизьких каменів і бруду. По ній він і дійшов до входу в печеру.

Поклавши руку на меч, Річард заглянув туди, перевіряючи, чи немає там художника або кого-небудь ще. Але нікого не було. Від самого входу в печеру починалися настінні малюнки. Вони покривали всю поверхню стін і зникали в темряві.

Річард був приголомшений. Тут були сотні, якщо не тисячі різних малюнків. Були й маленькі, не більше його долоні, і великі, розміром з нього самого. Більшість зображували одну людину, але на деяких було намальовано і багато людей. Ясно, що вони належали різним авторам. Одні були виписані добре, з безліччю деталей, з передачею світла і тіні. Вони зображували людей зі зламаними руками і ногами, що пили з чаш у вигляді черепа, або стояли серед поля з засохлими колосками. Інші були виконані без особливого таланту, люди на них зображувалися просто рисками і плямами, але сцени були настільки ж страхітливими. Річард зрозумів, що талант тут не має великого значення, головне — сенс малюнків.

Знайшов він і малюнки різних авторів на одну і ту ж тему. На них люди стояли серед якої-небудь місцевості, але навколо цих людей завжди був окреслений круг, а в колі лежали череп і кістки.

Це були стримуючі заклинання.

Але як же знайти своє? Адже таких малюнків було дуже багато. І Річард не знав, як виглядає його мальоване заклинання. У страху він оглядав стіни, просуваючись все далі в темряву. Він розглядав кожен настінний малюнок на дорозі, боячись пропустити свій. Він розгублено дивився то в одну, то в іншу сторону, вражений безліччю картинок, намагаючись знайти якусь зачіпку, не уявляючи, куди і на що треба дивитися.

Річард все далі заглиблювався в темряву, припускаючи, що десь адже малюнки повинні закінчуватися, і, можливо, в кінці якраз знаходиться потрібний йому. Стало, однак, занадто темно, і він попрямував до виходу з печери, щоб взяти один з факелів, які помітив там.

Але не встиг він зробити й кількох кроків, як знову натрапив на невидиму стіну. Річард зрозумів, що потрапив у пастку. У нього залишалося дуже мало часу, а смолоскипи тепер були недоступні.

Він знову кинувся в темряву печери, щоб продовжувати пошуки. А малюнкам не було видно кінця. Тут Річарду прийшла в голову думка, яка, правда, була йому але дуже до душі.

Він згадав про нічний камінь — той самий, який треба використати при крайній необхідності.

Не гаючи часу, Річард дістав шкіряний мішечок. Він ніби зважував його на долоні, намагаючись зрозуміти, буде це на користь чи принесе лише нові неприємності, з якими йому вже не впоратися. Він згадував випадки, коли вже вдавався до цього засобу. Завжди через деякий час з'являлися тіні.

Може, йому вдасться витягати камінь ненадовго, подивитися на малюнок і прибрати, перш ніж тіні знайдуть його. Він і сам не знав, наскільки вдале це рішення.

«Застосовувати при крайній потребі».

Він витягнув камінь. Світло заповнило печеру. Не витрачаючи часу даремно, Річард став розглядати малюнки із зображенням однієї людини і шукати, де вони закінчуються. Краєм ока він помітив, що тіні вже стали з'являтися. Але були ще далеко. Він продовжував йти.

Нарешті він дійшов до місця, де малюнки кінчалися. Тіні були вже зовсім близько. Річард сунув камінь в мішечок. У темряві, ледве дихаючи, чекав він смертоносного дотику. Дотику не було. Світло доходив сюди лише від далекого входу в печеру, але було настільки слабким, що розрізнити малюнки було неможливо. Він розумів, що доведеться знову скористатися каменем.

Але раніше він намацав у кишені м'яку липку паличку, що дав Зедд. Вийнявши її з кишені, Річард знову дістав нічний камінь. В першу мить яскраве світло засліпило його. Він почав озиратися по сторонах, шукаючи малюнок.

І нарешті побачив. Людина був намальований високим, відповідно до нього самого, і інша частина малюнка була відповідною. Малюнок був зроблений грубо, але все ж Річард впізнав себе. У правій руці чоловік тримав меч з написом ІСТИНА. Навколо цієї фігури був намальований план, схожий на той, що накреслила на землі Келен. Одна із зовнішніх ліній проходила по Каллісідріну, як раз через середину мосту, в тому самому місці, де він вперше натрапив на перешкоду.

Тіні вже звали його по імені. Оглянувшись, Річард побачив простягнуті до нього руки. Він швидко сховав камінь і притиснувся спиною до стіни, в тому місці, де був малюнок, відчуваючи, як шалено калатає серце. З тугою він подумав, що малюнок занадто великий, щоб стерти всі лінії, накреслені навколо нього. Якщо ж стерти тільки частина, то йому не вдасться відразу зрозуміти, де саме розірваний круг і як йому вибратися з печери.

Він відступив від стін, щоб знайти позицію трохи краще. І тут же наткнувся на невидиму стіну. Серце його завмерло. Стіна змикалася. У нього зовсім не залишилося часу.

Річард знову витягнув камінь і почав стирати меч в надії, що тим самим усуне тотожність з собою і зніме заклинання. Але малюнок стирався дуже важко. Він відійшов на крок, щоб розглянути все трохи краще — і наштовхнувся на стіну. Тіні тягнулися до нього і знову гукали, ваблячи до себе.

Знову сховавши камінь, Річард завмер в темряві, важко дихаючи і з жахом відчуваючи, що пастка закрилася. Він розумів, що не зможе одночасно битися з тінями і стирати малюнок. Річард знав, що боротьба з тінями вимагає напруження всіх сил. Він гарячково шукав вихід, але не знаходив його. Він уже стер меч, але це не допомогло. Ясно було, що прокляття залишилося на ньому. Він розумів, що не вистачить часу повністю стерти всі лінії, і вже відчував, що задихається.

Раптом він помітив мерехтливе світло і, обернувшись, побачив злорадно усміхнену людини з факелом. Це був художник Джеймс.

— Я так і думав, що знайду тебе тут, — сказав той, — і прийшов подивитися на тебе. Чи не можу я чимось допомогти?

За сміху Джеймса було видно, що той прийшов сюди зовсім не заради того, щоб допомогти. Джеймс добре розумів, що Річард не зможе пустити в хід меч, так як їх розділяє невидима стіна. Він сміявся зараз над безпорадністю Річарда.

Річард швидко глянув на стіну. При світлі факела малюнок цілком можна було розгледіти. Незрима стіна давила йому на спину, притискаючи до стіни печери. Її дотик викликало підсилюється нудоту і запаморочення. Тепер тільки один крок відділяв його від стіни. Скоро він буде роздавлений або загине від отрути. Річард знову зайнявся малюнком. Працюючи однією рукою, інший він поліз у кишеню і витягнув другу паличку, про яку Зедд сказав, що з її допомогою можна змінити малюнок.

Джеймс витягнув шию і, сміючись, стежив за його роботою.

Раптом він перестав сміятися.

— Що ти робиш?

Річард, не відповідаючи йому, почав стирати праву руку у людини на малюнку.

— Припини! — Заволав Джеймс.

Не звертаючи на нього уваги, Річард продовжував стирати руку. Джеймс кинув факел на землю і витягнув власну паличку. Він квапливо почав малювати на стіні печери якусь фігуру. Річард зрозумів, що це буде нове заклинання. Розумів він і те, що, якщо художник закінчить роботу першим, іншого шансу в самого Річарда вже не буде.

— Припини зараз же, ідіот! — Закричав Джеймс, гарячково працюючи над малюнком.

Невидима стіна продовжувала тиснути Річарду на спину, притискаючи його до стіні печери. Він уже ледве міг рухатися. Джеймс між тим намалював меч і почав писати на ньому букву «І».

Річард схопив паличку для малювання і з'єднав дві лінії на руці на малюнку так, що вийшов обрубок, як у Джеймса.

Ледве він це зробив, як відчув, що тиск на спину припинилося і нудота минула.

Джеймс заверещав.

Річард озирнувся і побачив, що художник корчиться в судомах на землі, і його рве. Річард здригнувся, відвернувся і підібрав факел.

Художник благально подивився на нього.

— Я… не хотів вбивати тебе… Я тільки… хотів спіймати тебе…

— Хто тебе змусив накласти закляття?

Ледь помітна злісна посмішка з'явилася на губах Джеймса.

— Це Морд-Сіт, — прошепотів він. — Ти помреш.

— Що за Морд-Сіт?

Річард почув, як хрипить художник і як хрумтять його кістки. Джеймс був мертвий. Річард не міг сказати, що він шкодував про це.

Річард не знав, що це за Морд-Сіт, але йому не хотілося чекати, поки це з'ясується. Він відчував себе самотнім і вразливим. Зедд і Келен вірно попереджали його, що в Серединних Землях багато чаклунських створінь, яких треба побоюватися і про які він нічого не знає. Він ненавидів Серединні Землі разом з усією їх магією. Більше всього на світі йому хотілося знову побачити Келен.

Річард побіг назад, до виходу з печери, викинувши по дорозі факел. Знову опинившись на сонячному світлі, Річард прикрив очі. І тут він зупинився. Примружившись, він побачив, що оточений людьми. Воїнами. Вони були в шкіряній формі і кольчугах, з мечами на перев'язі та бойовими сокирами на поясі.

Попереду стояла жінка з довгим хвостом золотисто-рудого волосся. Вона була з голови до п'ят одягнена в шкіру криваво-червоного кольору, і такі ж рукавички. На животі у неї красувалися жовті зірка і півмісяць. Річард побачив, що й у солдатів на грудях були зображені такі ж півмісяці і зірки, тільки червоні. Жінка дивилася на нього байдуже, тільки ледве помітно усміхалася.

Річард встав в бойову позицію і поклав руку на меч, але не знав, що робити далі, оскільки йому не були відомі їхні наміри. Він помітив, що жінка дивиться на щось позаду нього. Він почув, що ззаду спустилися зі скелі ще двоє. І тут Річард дав волю люті, що виходила від меча, дозволивши їй захопити його. Відчувши силу гніву, Річард зціпив зуби.

Жінка клацнула пальцями і показала на нього тим двом.

— Схопити його!

Річард почув брязкіт зброї. Цього він і чекав. На нього напали.

Клинок вирвався з піхов. Річард відчув вибух люті і пристрасті до відплати. Він подивився в очі двом своїм ворогам. Ті витягали мечі з піхов, і їхні обличчя теж були спотворені люттю.

Річард підняв Меч Істини, бажаючи вкласти в удар як можна більше сили. Противники теж оголили мечі і наставили на нього. Він пронизливо закричав, відчувши смертельну лють, викликану смертельною небезпекою. Він дозволив бажанням вбивати повністю захопити себе, розуміючи, що інакше загине сам. Кінчик меча зашипів.

Зброя, що несе смерть, була в його руці. Розпечений клинок розсипав іскри.

Він завдав подвійного удару, і двоє супротивників виявилися розрубана навпіл, їх розрубані тіла впали на землю.

Меч продовжував рухатися, червоний від крові. Тепер він знайшов нову мету для своєї люті, ненависті, пристрасті вбивати. Ця жінка командує ними. Річард жадав її крові. Чарівна сила меча опанувала ним. Він продовжував кричати від люті. Незнайомка стояла, взявшись у боки, і дивилася на нього.

Річард глянув їй в очі і направив меч по-новому, так, щоб досягти її голови. Вона посміхалася, але це лише сильніше розпалювало лють, народжувану мечем. Очі їх зустрілися. Кінчик меча зашипів, торкнувшись до її голови. Жага вбивства досягла межі.

Він сам був смертоносною зброєю.

Біль, спричинена магією меча, обрушилася на нього, як хвиля крижаної води. Клинок не досяг мети. Меч вдарився об землю, а Річард впав на коліна, зігнувшись від болю, який, здавалося, розриває його на частини.

Незнайомка, все так же спокійно усміхаючись, стояла над ним і дивилася, як його, зігнутого, рвало кров'ю, як він задихався. Його немов пекло вогнем. Біль магії не давала йому дихати. У відчаї Річард спробував справитися з цією чаклунський силою, спробував заспокоїти біль, як він уже іноді робив раніше. Але цього разу магія не підкорилася його волі. В жаху він зрозумів, що більше не має влади над цією силою.

Зате вона здобула владу над ним.

Він впав обличчям в бруд, намагаючись закричати або просто зітхнути, але не міг. У голові промайнула думка про Келен, але біль змусила забути і про неї.

Жоден із солдатів, не рушив з місця. Ця жінка поставила ногу в чоботі йому на шию і сперлася ліктем на коліно, схилившись над ним. Іншою рукою вона схопила Річарда за волосся і підняла його голову. Жінка нахилилася нижче, і Річард почув скрип шкіри.

— Ну, ну, — прошипіла вона. — А я-то думала, що тебе доведеться довго мучити, може, не один день, щоб ти нарешті направив на мене твою магічну лють. Ну, не турбуйся, у мене є й інші причини, щоб помучити тебе.

Ще відчуваючи біль, Річард зрозумів, що зробив жахливу помилку. Якимось чином він дозволив їй одержати владу над чарівною силою меча. Він зрозумів також, що ніколи в житті не був у такій небезпеці, як зараз. «Але Келен в безпеці, — подумав він, — а це найважливіше».

— Ти хочеш, щоб біль припинилася, мій друже?

Це питання знову викликав його гнів. Від цього гніву, від бажання її вбити біль став ще гостріше.

— Ні, — видихнув він, зібравши всі сили.

Вона знизала плечима і відпустила його голову.

— Тим краще. Але коли ти все ж захочеш, щоб припинилася біль, тобі достатньо буде тільки припинити думати про мене всякі гидоти. Відтепер я — господиня магії твого меча. Всякий раз, коли ти хоч пальцем поворухнеш, щоб образити мене, тебе паралізує біль. — Вона посміхнулася. — Тільки цим болем ти зможеш розпоряджатися. Спробуй подумати про мене що-небудь гарне, і біль припиниться. Звичайно, я залишуся господинею цього болю і зможу відновити його, коли захочу. Я можу, як ти дізнаєшся, завдавати тобі й іншого болю, якщо побачу що це необхідно. — Вона замислилась. — Скажи-но, мій друже, ти намагався використати свою чарівну силу проти мене тому, що ти такий дурень, чи тому, що уявляєш себе героєм?

Біль трохи вщухла.

Він зміг зітхнути вільніше. Він зрозумів, що незнайомка відпустила його настільки, щоб він міг відповісти.

— Хто… ти… така? — Насилу промовив він.

Вона знову підняла Річарда за волосся так, щоб побачити його обличчя. Нахилившись над ним, вона сильніша наступила йому на шию, від чого йому стало болючіше. На обличчі її виразилося цікавість.

— Хіба ти не знаєш мене? Мене знають у всіх Серединних Землях.

— Я… вестландець.

Вона, мабуть, була рада почути це.

— Вестландець? Однак це чудово. Здається, це стає забавним. — Вона досить посміхнулася. — А я Денна. Для тебе пані Денна. Я Морд-Сіт.

— Я… не скажу тобі… де Келен… Ти… можеш вбити мене.

— Келен? Хто це?

— Мати-сповідниця.

— Мати-сповідниця? — Повторила вона з відразою. — Та з якого дива мені може знадобитися сповідниця? Це ж за тобою, Річард Сайфер, послав мене магістр Рал, а більше ні за ким. Видав йому тебе один з твоїх друзів. — Вона сильніше вхопила його за волосся і натиснула чоботом на шию. — А тепер ти мій. Я буду вчити тебе уму-розуму. Правда, ти нічого про це не знаєш, раз ти з Вестланда. Морд-Сіт завжди одягає червоне, коли повинна когось навчати. Так менше помітна кров. А я вже очікувала, що мої уроки будуть коштувати тобі чимало крові. — Вона відпустила його голову і всією вагою навалився на ногу, простягнувши руку до його обличчя. Річард побачив, що рукавичка її обкована залізом. Прут, обтягнутий червоною шкірою, висів у неї на зап'ясті на красивому золотому ланцюжку. Завдовжки він був приблизно з фут.

— Це ейдж, — сказала вона. — З його допомогою я буду навчати тебе. — Вона знову задоволено посміхнулася, дивлячись на нього. — Цікаво, правда? Хочеш, подивитися, як ця штука діє? — Вона доторкнулась ейджілом до боку Річарда. Річард закричав від страшного болю, хоча зовсім не бажав радувати її. Все його тіло корчилося від цього дотику. Йому хотілося тільки скоріше позбутися від болю. Вона притиснула ейдж трохи сильніше, так, що Річард закричав ще голосніше. Він почув хрускіт і відчув, що тріснуло ребро.

Вона прибрала своє знаряддя, і в місці, де вона прикладала його, пішла кров. Річард покрився потом, сльози виступили у нього на очах. Річарду здавалося, що біль вп'ялася в кожну частку його тіла. Рот наповнився брудом і кров'ю.

Денна злорадно розреготалася.

— Ну а тепер, дружок, скажи мені: «Спасибі за науку, пані Денна». — Вона нахилилася до нього ближче. — Ну, говори.

Зібравши останні залишки сил, Річард повернув собі бажання вбити її. Він уявив собі, як меч зносить її голову.

— Умри, паскуда.

Денна, приплющивши очі, облизнулася від задоволення.

— О, це було чарівно-мерзенне бачення, мій друже. Ти, звичайно, ще відчуєш, як тобі доведеться дуже пошкодувати про це. Твоє навчання, як я бачу, буде дуже цікавою справою. Шкода, що ти не знаєш, хто така Морд-Сіт. Ти б дуже злякався, якби знав це. — Вона знову посміхнулася, показавши прекрасні зуби. — Але я думаю, що ще не раз буду мати задоволення здивувати тебе.

Річард, все ще уявляючи, як вб'є її, втратив свідомість.

41

Річард розплющив очі. Голова була як в тумані. Він лежав долілиць на холодній підлозі. Від кам'яних плит відбивалося танцююче полум'я факелів. Вікон не було, і він не міг зрозуміти, день зараз чи ніч. В роті відчувався солонуватий присмак. Кров. Річард спробував пригадати, де він і як сюди потрапив. Він спробував зітхнути глибше і мало не задихнувся від різкого болю в боці. Все тіло нило. Річарду здавалося, що хтось гарненько обробив його дубиною.

Пам'ять поверталася поступово. При думці про Денну його охопив гнів. І негайно пронизала біль магії. Річард скрикнув. Катаючись по підлозі в безсилій люті, він прогнав образ Денни і став думати про Келен, знову і знову викликаючи в пам'яті її прощальний поцілунок. Біль відступила. Річард відчайдушно намагався утримати в думках образ Келен. Тільки б не повертався біль! Він не витерпить. Йому і так вже довелося перенести занадто багато болю.

Він повинен звідси вирватися. Але якщо йому не вдасться опанувати собою, знайти владу над власною люттю, втеча буде неможлива. Річард згадав батька, згадав, як той повторював, що гнів — це зло, і майже все життя тримав свій гнів під замком. Зедд говорив, що бувають випадки, коли дати волю гніву набагато небезпечніше, ніж затамувати його. Зараз якраз такий випадок. Все життя він вчився стримувати гнів, повинен стримати його і зараз. Як тільки Річард прийняв рішення, до нього повернулася надія.

Дуже обережно, намагаючись не робити різких рухів, Річард озирнувся. Його меч спочивав в піхвах, кинджал все так же висів на поясі, нічний камінь лежав у кишені. Дорожній мішок валявся в дальньому кутку кімнати. Сорочка з лівого боку стала жорсткою від крові. Жахливо боліла голова. Втім, все інше боліло не менше.

Трохи повернувшись, він побачив Денну. Вона сиділа на краю дерев'яного стільця, розпрямивши спину, закинувши ногу на ногу. Лікоть правої руки спирався на грубі дошки стола, в лівій Денна тримала чашу. Вона неквапливо поглинала їжу, спостерігаючи за Річардом.

Він подумав, що, напевно, треба щось сказати.

— Де твої люди?

Денна все так само мовчки жувала, не відводячи від нього погляду. Нарешті вона відставила чашу і вказала на підлогу перед собою.

— Іди сюди, — голос її здавався спокійним, майже ніжним.

Річард насилу піднявся на ноги і встав туди, куди веліла Денна, дивлячись на неї зверху вниз. Денна безпристрасно поглядала на нього. Річард мовчки чекав. Денна встала і поштовхом відкинула стілець. Вона була висока, зростом майже з Річарда. Взявши зі столу рукавичку. Денна неспішно натягнула її на праву руку.

Різко повернувшись, вона з розмаху вдарила Річарда по обличчю. Сталева броня рукавички розсікла йому губу.

Не даючи гніву оволодіти собою, Річард подумки уявив собі, як йде по своєму улюбленому Оленячому лісі. Від пекучого болю на очах виступили сльози.

— Ти забув про звернення, друже! — Денна сердечно посміхнулася. — Я ж казала: ти повинен називати мене «пані» або «пані Денна». Тобі пощастило з наставницею. Зазвичай Морд-Сіт не настільки поблажливі до своїх вихованців і відповідають на подібні образи ударом ейджа. Але я маю слабкість до впертих чоловіків. Та й потім, хоч удар рукавичкою — не занадто суворе покарання, я, повинна зізнатися, віддаю перевагу саме їй. Мені подобається відчуття безпосереднього контакту. Ейдж, звичайно, п'янить, але, якщо хочеш по-справжньому насолодитися своєю роботою, нічого немає краще, ніж власні руки. — Вона злегка насупилася, в голосі з'явилися суворі нотки: — Прибери руки.

Річард слухняно відняв руки від обличчя. Він відчував, як з підборіддя стікає кров. Денна задоволено дивилася на це. Раптово вона подалася вперед, злизала кров у нього з підборіддя і, задоволена, посміхнулася. Здавалося, це подіяло на неї збуджуюче. Вона знову припала до Річарда і вп'ялася в рану зубами. Річард зажмурився і стиснув кулаки. У нього збилося дихання. Нарешті Денна відкинулася назад і, посміхаючись, облизала закривавлені губи. Тремтячи від болю, він з останніх сил намагався утримати перед уявним поглядом образ Оленячого лісу.

— Скоро ти переконаєшся, що це було всього лише попередженням. А тепер повтори питання як належить.

Річард відразу вирішив, що стане називати її «пані Денна» і хоча б таким чином, але викаже їй своє презирство. Він ні за що і ніколи не назве її просто «пані». Тільки так можна боротися, зберігаючи почуття власної гідності. Принаймні у власних очах.

Річард зробив глибокий вдих і промовив рівним голосом:

— Де твої люди, пані Денна?

— Ось так-то краще, — проворкувала вона. — Багато Морд-Сіт не дозволяють своїм вихованцям задавати питання під час навчання. По-моєму, це нудно. Мені подобається базікати зі своїми підопічними. Я ж говорила: тобі просто пощастило, що ти потрапив саме до мене. — Денна обдарувала його крижаною посмішкою. — Своїх людей я відпустила, бо більше не потребую їх допомоги. Вони потрібні лише для того, щоб захопити бранця і стерегти до тих пір, поки він не поверне на мене свою магію. На цьому їхня робота закінчується. Тепер ти все одно вже нічого не зможеш: ні втекти, ні заподіяти мені шкоди. Нічого.

— А чому мені залишили меч і кинджал?

Річард згадав про звернення, але було пізно. Він перехопив її руку, занесену для удару, і тут же відчув біль магії. В живіт уткнувся ейдж. Річард, задихаючись, звалився на підлогу.

— Встати!

Придушивши гнів, Річард впорався з болем магії. Але біль від дотику ейджа так швидко не проходила. Він піднявся з величезною неохотою.

— Тепер на коліна! Проси прощення.

Річард забарився. Денна опустила ейдж йому на плече і різко штовхнула на підлогу. Права рука оніміла від болю.

— Пані Денна, будь ласка, прости мене.

— Ось так-то краще. — Вона нарешті зволила посміхнутися. — Встань. — Вона дивилася, як Річард піднімається на ноги. — Меч і кинджал тобі залишили тому, що для мене вони загрози не представляють, а тобі можуть стати нагоді, щоб захистити свою пані. Я не відбираю зброї у своїх вихованців: так вони краще засвоюють, що проти мене зброя безсила.

Повернувшись спиною. Денна повільно стала стягувати рукавичку. Річард знав, що стосовно меча Денна права: меч володіє магією, яку вона підпорядкувала собі: «Але може, це не єдиний спосіб», — промайнуло в нього в мозку. Треба перевірити. Його руки метнулися до горла Денни.

Річард впав на коліна, закричавши від нестерпного болю. Болю від магії… Денна, все так же неспішно, продовжувала стягувати рукавичку. Він відчайдушно намагався викликати в пам'яті Оленячий ліс. Коли біль вщух, він, підкоряючись наказу Денни, знову піднявся.

Денна роздратовано глянула на нього.

— Що, хочеш ускладнити ситуацію? — Обличчя її пом'якшало, на губах знову заграла безтурботна усмішка. — Ну що ж, я тільки рада, коли чоловік все ускладнює. Але зараз ти не правий. Я ж казала: щоб полегшити біль, думай щось приємне про мене. Ти мене не слухаєш. Ти думаєш про якісь мерзенні дерева. Останній раз попереджаю: або подумаєш про мене щось приємне, або промучимось так до ранку. Ти зрозумів мене?

— Так, пані Денна.

— Дуже добре! — Її усмішка стала ширше. — Ну от бачиш? Ти здібний учень. Тільки пам'ятай: що-небудь приємне про мене. — Вона взяла Річарда за руки, притиснула його долоні до своїх грудей і заглянула йому в очі. — Наскільки мені відомо, більшість чоловіків вважають за краще думати ось про це. — Денна нахилилася ближче. В голосі з'явилися грайливі нотки. — Втім, якщо віддаси перевагу чому небудь іншому — будь ласка, я не проти.

Річард вирішив, що не знаходить в її зовнішності нічого приємного. Хіба тільки волосся. Раптово нахлинула біль. У нього підкосилися коліна. Біль наростала. Річард відчув, що задихається. Йому вже не вистачало повітря. Очі викотилися на орбіт.

— А тепер покажи, як ти засвоїв урок. Ти можеш в будь-який момент позбавитися від болю, але тільки так, як я тобі сказала.

Він подивився на Денну, на її волосся. В очах потемніло. Насилу утримуючи вислизаючу свідомість, Річард подумав про те, яке в неї чудове волосся, яка розкішна, товста коса. Біль вщухла, і Річард повалився на бік, судорожно хапаючи ротом повітря.

— Встань. — Він підкорився, все ще не відновивши дихання. — Молодець! Давно б так. Подбай, щоб надалі це був єдиний спосіб, яким ти позбавляєшся від болю, інакше я так зміню магію, що ти взагалі нічого не зможеш зробити. Зрозумів?

— Так, пані Денна, — задихаючись, пробурмотів він. — Пані Денна, ти сказала, що мене зрадили. Хто це зробив?

— Один з твоїх друзів.

— Ніхто з моїх друзів не зробив би цього, пані Денна.

Вона презирливо глянула на нього.

— Ну, значить, насправді вони тобі не друзі. Вірно?

Річард сковтнув і втупився в підлогу.

— Ні, пані Денна. Але хто це зробив?

Вона знизала плечима.

— Магістр Рал визнав, що це неважливо, і не сказав мені. Для тебе зараз важливо одне: рятувати тебе ніхто не збирається. Тобі ніколи не вирватися на свободу. Чим швидше ти це зрозумієш, тим легше тобі буде потім, під час навчання.

— Навчання? А чого мене навчатимуть, пані Денна?

Вона знову посміхнулася.

— Ти повинен пізнати сенс болю. Зрозуміти, що твоє життя більше не належить тобі. Воно належить мені, і я можу зробити з тобою все, що побажаю. Все що завгодно. Я можу завдавати тобі болю, коли хочу і скільки хочу, і ніхто, крім мене, тобі не допоможе. Я збираюся навчити тебе тому, що за кожну мить, в яку ти не відчуваєш болю, ти повинен дякувати тільки мені. Я навчу тебе беззаперечно слідувати будь-яким моїм вказівкам. Ти навчишся вимолювати все, що отримуєш. Кілька днів ми позаймаємося тут, а потім, коли я вважатиму, що ти досить просунувся в навчанні, я відвезу тебе в інше місце — туди, де живуть інші Морд-Сіт. Там я буду займатися з тобою до тих пір, поки не доб'юся свого. Неважливо, скільки часу на це піде. Я дозволю пограти з тобою іншим Морд-Сіт, щоб ти зрозумів, як тобі пощастило зі мною. Мені загалом-то подобаються чоловіки. А деякі їх ненавидять.

— А яка мета навчання, пані Денна? До чого ти прагнеш?

Здавалося, вона насолоджується бесідою.

— З тобою випадок особливий. Сам магістр Рал побажав, щоб тебе навчили. — Денна посміхнулася. — Він доручив це мені. Думаю, він хоче дещо від тебе дізнатися. Я не допущу, щоб ти зганьбив мене в його очах. Коли я завершу навчання, ти сам станеш благати, щоб тобі дозволили розповісти магістру те, що він бажає дізнатися. А коли він з тобою розбереться, ти будеш належати мені. На все життя, яким би коротким воно не виявилося.

Щоб придушити закипаючий гнів, Річарду довелося зосередитися на її волоссі. Він зрозумів, що цікавить Дарка Рала: Книга Зниклих Тіней. Шкатулка в безпеці. Келен нічого не загрожує. Все інше не має значення. Денна може вбити його, йому це байдуже. По суті, цим вона тільки надасть йому послугу.

Денна обійшла Річарда з усіх сторін, критично оглядаючи його.

— Якщо будеш себе приблизно так вести і виявишся хорошим вихованцем, я, мабуть, візьму тебе за чоловіка. — Вона зупинилася, наблизила до нього обличчя і опустила очі. — Чоловік Морд-Сіт — це на все життя. — Денна вишкірилася в усмішці. — У мене їх було багато. Не тіш себе ілюзією, дружок. — Денна зітхнула. — Сумніваюся, що подібний досвід здасться тобі приємним. Якщо, звичайно, ти залишишся після цього в живих. Жодному з твоїх попередників це не вдалося. Мої чоловіки вмирають надто швидко.

Річард вирішив, що це не привід для занепокоєння. Даркену Ралу потрібна Книга. Якщо йому не вдасться втекти, Рал вб'є його так само, як убив його батька, як убив Джіллера. По нутрощах Річарда він зможе дізнатися лише де зберігається Книга Зниклих Тіней. А оскільки зберігається вона в пам'яті Річарда, то прочитати Книгу Зниклих Тіней Ралу вже не вдасться. Річарду залишалося тільки сподіватися, що він доживе до того моменту, коли Рал зрозуміє, що зробив фатальну помилку. І тоді Річард ще встигне побачити, як спотвориться в безсилій люті обличчя Рала.

Ні Книги, ні шкатулки. Даркен Рал помре. Тільки це і має значення.

Тому, що його нібито зрадили, Річард все одно не повірив. Даркен Рал добре знає Правила Чарівника, от він і вирішив вдатися до Першого, найголовнішого, щоб вибити у Річарда грунт з-під ніг. Визнати, що це можливо, — перший крок на шляху до віри. Річард вирішив, що Першим Правилом Чарівника його не обдуриш. Він знає і Зедда, і Чейза, і Келен. З якого дива він повинен вірити Даркену Ралу і не вірити своїм друзям?

— До речі, звідки у тебе Меч Істини?

— Я купив меч у того, кому він належав, пані Денна, — відповів Річард, дивлячись їй в очі.

— Правда? І дорого він тобі обійшовся?

Річард не відводив погляду.

— Я віддав все, що мав. Але, боюся, він обійдеться мені дорожче: доведеться доплачувати свободою, а може, й життям.

— А у тебе є характер. — Денна розсміялася. — Мені подобається ламати тих, у кого є характер. А знаєш, чому магістр Рал зупинив свій вибір на мені?

— Ні, пані Денна.

— Тому, що я невблаганна. Може, я й не так жорстока, як деякі, але зате, як ніхто інший, насолоджуюся роботою. Більше всього на світі я люблю заподіювати біль своїм вихованцям. Заради цього варто жити. — Вона підняла брову і посміхнулася. — Я ніколи не здаюся, не втомлююся і не послаблюю хватки. Ніколи.

— Я задоволений, пані Денна, що мною займеться краща з кращих.

Денна доклала ейдж до його розбитої губи і тримала там до тих пір, поки у Річарда з очей не ринули сльози. Він впав на коліна.

— Це остання зухвалість, яку я від тебе чую. — Денна відвела ейдж і вдарила Річарда коліном в обличчя. Він повалився на спину. Денна ткнула його ейджілом в живіт. Річард відчув, що втрачає свідомість, але Денна вже прибрала свою зброю. — Що треба сказати?

— Будь ласка, пані Денна, — із зусиллям видавив він, — прости мене.

— Ну добре, вставай. Пора починати навчання.

Вона підійшла до столу і взяла в руки якийсь предмет. Вказавши перед собою, вона гаркнула:

— Сюди! Живо!

Річард намагався рухатися якомога швидше. Біль заважала йому стояти прямо. Він покірно застиг там, де веліла Денна, важко дихаючи і обливаючись потом. Денна простягнула йому якийсь предмет на ланцюгу. Виявилося, це шкіряний ошийник того ж кольору, що і її одягання.

Її голос втратив мелодійність:

— Одягни!

Річард не в силах був задавати питання. Він почав вірити, ніби готовий зробити що завгодно, лише б уникнути дотику ейджа. Він застебнув нашийник. Денна взялася за ланцюг. Ланцюг закінчувалася металевою петлею, яку Денна накинула на штир, вправлений в спинку дерев'яного стільця.

— Якщо послухаєшся, тебе негайно покарає магія. Я прикріплюю ланцюг, щоб ти залишався на місці до тих пір, поки я не зніму його. Хочу, щоб ти засвоїв: ти безсилий зняти ланцюг сам. — Вона вказала на відкриті двері. — Я хочу, щоб всю наступну годину пробував дістатися до дверей. Якщо не будеш намагатися, всю решту часу я буду робити так! — Денна торкнулася ейджом його шиї.

Він впав на коліна, відчайдушно кричачи і благаючи про помилування. Денна прибрала ейдж, звеліла починати і притулилася до стіни, схрестивши руки на грудях.

Спершу Річард просто спробував дійти до дверей. Не встиг він навіть натягнути ланцюг, як страшний біль пронизав його. Лише коли він знову доповз до стільця, муки припинилися.

Тоді він потягнувся до кільця. В ту ж мить біль магії скрутила йому руки. Річард зблід від напруги, піт градом котився по його обличчю. Він встав до стільця спиною і різко повернувся, але не встигли пальці торкнутися ланцюга, як черговий напад болю звалив його на підлогу. Річард наполегливо тягнувся до ланцюга, перемагаючи страждання, але все було марно: варто було йому доторкнутися до металевих ланок, як він, задихаючись, падав на підлогу. Нарешті його стало рвати кров'ю. Коли приступ пройшов, Річард, тремтячи, схопився за живіт. По щоках текли сльози. Краєм ока він помітив, що Денна розняла руки і випросталась. Він знову заворушився.

Ясно, що так нічого не вийде. Треба придумати щось нове. Він витягнув меч, розраховуючи підчепити ланцюг клинком. Ціною найбільших зусиль йому вдалося на мить торкнутися ланцюга.

Меч випав з рук. Муки закінчилися, лише коли він вклав меч в піхви.

Річарда осінило. Він ліг на підлогу і різким рухом, випереджаючи біль, штовхнув стілець. Стілець проїхав по підлозі, вдарився об стіл і впав. Ланцюг звалилася зі штиря.

Торжество тривало недовго. Як тільки ланцюг зісковзнув, Річард відчув нестерпний біль. Задихаючись, він з останніх сил поповз до дверей. З кожним дюймом біль наростала. Річарду здавалося, що він осліп. Йому вдалося просунутися не більше ніж на два фути. Він перестав будь-що розуміти, думки змішалися у нього в голові. Біль знову паралізував його.

— Будь ласка, пані Денна, — ледь чутно прошепотів він, — допоможи мені. Будь ласка, допоможи. — Річард зрозумів, що плаче, але зараз йому все було байдуже. Йому хотілося тільки одного: щоб ланцюг повернулася на місце і біль припинилася.

Він почув стукіт черевиків, що наближався. Денна нахилилася, підняла стілець, поставила на колишнє місце і навісила на штир залізне кільце. Біль вщухла. Річард відкинувся на спину, не в силах утриматися від ридань.

Денна стояла над ним, уперши руки в боки.

— Минуло лише п'ятнадцять хвилин, але раз мені довелося допомогти тобі, година починається знову. Якщо я змушена буду ще раз прийти тобі на допомогу, заробиш ще годину. — Вона нахилилась і тицьнула його ейджілом в живіт. Пішла чергова хвиля болю. — Ти зрозумів мене?

— Так, пані Денна, — вигукнув Річард. Він боявся, що спосіб втекти все-таки існує, боявся того, що з ним станеться, якщо він знайде цей спосіб, боявся того, що станеться, якщо він не буде намагатися. Втім, якщо навіть така можливість й існувала, то до кінця години Річарду так і не вдалося її виявити.

Він відпочивав, стоячи на четверіньках. Денна підійшла ближче і зупинилася.

— Ну що, засвоїв? Зрозумів, що станеться, якщо ти спробуєш втекти?

— Так, пані Денна.

Річард дійсно зрозумів. Йому від неї ніколи не втекти. Його охопив відчай. Здавалося, безнадія задушить його. Найбільше на світлі Річарду хотілося померти. Він подумав про ніж, який все ще висів у нього на поясі.

— Встань, — тихо сказала Денна, немов прочитавши його думки. — Якщо ти, любий, замислив покінчити з навчанням, подумай гарненько. Магія не дозволить тобі зробити це, як не дозволила зняти ланцюг. — Річард тільки моргнув. — Ти не можеш втекти. Померти ти теж не можеш. До тих пір, поки я дозволяю тобі жити, ти цілком належиш мені.

— Це ненадовго, пані Денна. Даркен Рал збирається вбити мене.

— Можливо. Але якщо він це і зробить, то лише після того, як ти розповіси йому все, що він побажає почути. А я хочу, щоб ти відповів на питання магістра Рала, і ти, не роздумуючи, зробиш все, що я захочу. — В карих очах блиснув метал. — Можеш мені не вірити, справа твоя. Але тільки в тебе немає ні найменшого уявлення про те, як я вмію навчати. Мені ще не зустрічався чоловік, якого я була б не в змозі зламати. Можеш скільки завгодно тішити себе думками, ніби ти станеш першим, все одно скоро ти станеш благати, щоб я дозволила тобі коритися.

Ще й дня не минуло, як Річард знаходився в руках Денни, але він уже зрозумів, що виконає будь-який її наказ. Майже будь-який. А попереду тижні навчання. Якби він міг зусиллям волі змусити себе померти, він зробив би це не вагаючись. Найгірше було усвідомлювати, що Денна права: він не в стані перешкодити їй. Його віддали на милість Денні, а він сумнівався, що в ній є хоч проблиск цього почуття.

— Я зрозумів, пані Денна. Я тобі вірю.

Самовдоволена посмішка Денни змусила його зосередитися на думці про те, яка у неї чудова коса.

— Відмінно. Тепер знімай сорочку. — Помітивши здивування, яке промайнуло у нього в погляді, Денна заусміхалася ще життєрадісніше. Річард поспішно почав розстібати гудзики. Вона помахувала ейджілом у нього перед очима. — Пора показати тобі все, на що здатний ейдж. Якщо сорочку не зняти, вона відразу просочиться кров'ю, і мені буде важче знайти місце, куди доторкнутися ним. Скоро ти зрозумієш, чому я одягаюся в червоне.

Річарда охопив жах. Прискорено дихаючи, він скинув з себе сорочку.

— Але, пані Денна, що я такого зробив?

Денна з удаваною ніжністю поляскала його по щоці.

— Ну а ти сам не здогадуєшся? — Він потряс головою, намагаючись позбавитися від грудки в горлі. — Ти дозволив Морд-Сіт захопити себе в полон. Ти повинен був перебити всіх моїх людей чарівним мечем, а потім заколоти мене кинджалом або задушити голими руками — це вже як тобі більше подобається. Тоді я була ще вразлива, у мене не було влади над твоєю магією. Чого тобі робити не слід було, так це давати мені шанс оволодіти твоєю магією. Ти не повинен був повертати проти мене чарівну зброю.

— Але чому ж зараз ти повинна мучити мене ейджілом?

— А щоб навчити тебе. — Денна розсміялася. — Щоб ти засвоїв, що я можу зробити все, що мені заманеться, і не в твоїй владі зупинити мене. Ти повинен усвідомити власну безпорадність і зрозуміти, що насолоджуєшся відсутністю болю тільки тому, що я цього бажаю. Я!.. Не ти. — Усмішка зникла з лиця Денни. Вона підійшла до столу і повернулася з наручниками, з'єднаними ланцюгом. — А тепер нам треба вирішити ще одну проблему. Ти постійно падаєш. Мене це дратує. Але нічого страшного, з цим ми зараз розберемося. Одягни-но це.

Денна жбурнула йому наручники. Намагаючись не втрачати самовладання, Річард застебнув на тремтячих зап'ястях металеві браслети. Денна підтягла стілець під сволок і змусила Річарда стати поруч. Видершись на стілець, вона спробувала закинути ланцюг на залізний гак.

— Піднімись, а то я не дістаю. — Річард покірно підвівся на шкарпетки. Нарешті Денні вдалося закинути ланцюг. — Ну от, — посміхнулася вона. — Більше ми падати не будемо.

Річарда вкотре охопив льодяниий жах. Він безпорадно висів на ланцюзі, відчуваючи, як впиваються в шкіру залізні браслети. Він і раніше усвідомлював, що не в змозі перешкодити їй, але тепер стало ще гірше.

Денна натягнула рукавички і кілька разів обійшла навколо Річарда, поплескуючи ейджилом по долоні. Очікування болю було болісніше, ніж сама біль.

Виступивши проти Рала, він чітко усвідомлював, на що йде. Він готовий був заплатити власним життям. Але до того, що відбувалося зараз, Річард готовий не був. Це нагадувало нескінченну агонію. Уже не життя, але ще не смерть. Його позбавили всього, навіть права відповісти ударом на удар. Він знав, що таке дотик ейджа до голого тіла. Денні зовсім не потрібно зайвий раз демонструвати це. У неї була інша мета: позбавити його гордості, почуття власної гідності. Зламати його.

Продовжуючи ходити колами. Денна тикала його ейджілом то в груди, то в спину. Кожен дотик був подібний удару кинджала, змушував його кричати від болю і корчитися на ланцюгу. А Денна ще й не почала по-справжньому. І це — тільки перший день навчання. Скільки таких днів його чекає? Річард подумки уявив собі всю свою гордість, гідність, все, що було йому дороге в житті. Уявив собі кімнату, куди не в змозі проникнути ніяке зло. Він помістив туди себе і замкнув двері на ключ. Ключ від його скарбниці не дістанеться нікому — ні Денні, ні Даркену Ралу. Ніхто, крім самого Річарда, не зможе відкрити ці двері. Він винесе все, що йому уготовано, скільки б це не тривало. Винесе, втративши на час почуття власної гідності. Зараз він повністю підкориться Денні. Але рано чи пізно він все одно відімкне потайні двері і знову стане собою. Неважливо, коли. Нехай навіть після смерті. А тепер він стане її рабом. Тепер. Але не назавжди. Коли-небудь цьому прийде кінець.

Денна притягнула його до себе і поцілувала. Так міцно, що рана на губі відкрилася і відгукнулася болем. Здавалося, чим сильніше його муки, тим більше насолоди доставляє Денні цей поцілунок. Коли вона нарешті відсторонилася від Річарда, в очах її світилось блаженство.

— Ну що, друже, приступимо?

— Пані Денна, не треба, — прошепотів він, — не роби цього, дуже тебе прошу.

— Саме це я і хотіла почути! — Її усмішка стала ширше.

Денна почала урок. Спочатку вона лише легенько водила ейджілом Річарду по шкірі. Дотик залишав смуги і синці. Варто було їй натиснути трохи сильніше, як з рани починала сочитися кров. Втім, Денна могла заподіювати настільки ж сильний біль, і не залишаючи на шкірі ніяких слідів. Річард мовчав, зціпивши зуби. Іноді вона заходила зі спини, вичікувала, доки Річард розслабиться, і раптово доторкалася до нього ейджілом. Коли Денні набридла ця розвага, вона змусила його закрити очі і почала водити ейджілом по його грудях.

Іноді Денні вдавалося обдурити його: він весь підбирався в очікуванні удару, а удару не було. Тоді вона вибухала радісним сміхом. Від одного, особливо болючого уколу, Річард мимоволі розкрив очі, чим дав їй привід скористатися рукавичкою. Денна змусила його благати про прощення. Наручники до крові врізалися в зап'ястя. Річард безпорадно висів в повітрі, не маючи можливості перенести вагу на ноги.

За весь цей час він лише раз не зумів утримати свій гнів. Це відбулося, коли Денна ткнула ейджілом йому пахву. Морд-Сіт з самовдоволеної усмішкою спостерігала, як Річард б'ється в судомах, намагаючись зосередитися на думці про її волосся. З'ясувавши, що від такого дотику він втрачає над собою контроль. Денна сфокусувала всю свою увагу на больовий точці, але Річард більше не повторював свою помилку. Оскільки сам він не давав приводу для виникнення магічною болю. Денна поспішила йому в цьому допомогти. Річард, як не намагався, нічого не міг вдіяти. Довелося благати Денну, щоб та позбавила його від болю. Іноді вона просто стояла перед Річардом, спокійно спостерігаючи, як той хрипить і задихається. Кілька разів вона обіймала його, притискаючись всім тілом, і дотик жорсткої царапаючої шкіри, з якої було зшито її вбрання, віддавалася в кожній рані і садині ниючим болем.

Річард втратив будь-яке уявлення про час. Він не знав, скільки триває ця катування. Йому почало здаватися, що на світі не залишилося нічого, крім болю. Біль жила в ньому, пронизуючи все його єство, знищуючи час, заповнюючи весь простір. Він пам'ятав тільки, що з якогось моменту був готовий зробити все, що скаже Денна, аби вона більше не мучила його. Він відвів погляд від ейджа. Від одного вигляду цього знаряддя у Річарда на очах виступали сльози. Денна говорила правду: вона не знала втоми, і їй ніколи не набридала ця робота. Здавалося, власні дії п'янять, розбурхують, підтримують і заворожують її. Єдиним її бажанням було заподіювати біль, змушуючи благати про пощаду. Річард готовий був невпинно принижуватися і благати Денну — аби доставити їй задоволення, але найчастіше він просто не міг говорити. Всі сили йшли на те, щоб просто дихати.

Залишивши всі спроби полегшити біль у зап'ястях, Річард безвольно обвис на ланцюгах. Йому здалося, що Денна ненадовго зупинилася, але все, що вона вже з ним зробила, заподіяло такі муки, що він не був впевнений ні в чому. Пот струмками котився з чола, затікав в очі і обпікав свіжі рани.

Як тільки до Річарда стала повертатися свідомість, Денна негайно підійшла до нього ззаду. Він підібрався, готуючись до продовження тортури, але Денна схопила його за волосся і рвонула назад.

— А тепер, любий, я збираюся показати тобі щось нове. Зараз ти знову переконаєшся в тому, яка в тебе милостива пані. — Денна з всіх сил потягнула його за волосся. Від болю у Річарда напружилися м'язи шиї. Денна приставила йому до горла ейдж. — Кинь чинити опір, а то я ніколи не приберу ейдж.

Річард ледь не захлинувся власною кров'ю. Він постарався розслабитися, надавши можливість Денні робити все, що та вважатиме за потрібне.

— Слухай мене уважно. Зараз я вкладу ейдж тобі у вухо. У праве вухо. — Від страху Річард закашлявся. Денна рвонула його за волосся, змусивши стримати кашель. — Це набагато болючіше. Але ти, друже, повинен робити все, як я скажу. — Вона майже впритул наблизила губи до його вуха і тепер шепотіла, як коханка. — Раніше, коли зі мною була сестра Морд-Сіт, ми обидві одночасно вкладали вихованцю у вуха два ейджі. Як він кричав! Ці звуки! Вони одурманювали мене. До сих пір мурашки по шкірі пробігають тільки від одного спогаду. Але жоден вихованець цього не витримував — всі вмирали. Нам жодного разу не вдалося одночасно вкласти вихованцю два ейдж у вуха і не вбити його. Скільки ми не пробували, так нічого і не вийшло. Радуйся, що твоя пані — я. Решта Морд-Сіт ще не залишили подібних спроб.

— Дякую, пані Денна. — Річард не розумів, за що тут дякувати, але йому зовсім не хотілося, щоб Денна зробила те, що збирається.

— Запам'ятай, — хрипко прошепотіла Денна, і в голосі її несподівано почулася ніжність. — Коли я вкладу тобі у вухо ейдж, ти не повинен ворушитися. Один рух, і ти назавжди залишишся калікою. Померти не помреш, навіть не сподівайся. Деякі від цього сліпнуть, в інших повністю віднімається одна сторона тіла. Є й такі, що не можуть потім ходити або говорити. Я ж хочу, щоб ти залишився цілісінький. Ті Морд-Сіт, які не настільки милостиві, як твоя пані, зазвичай пхають у вухо ейдж без попередження. Тепер розумієш, друже? Я зовсім не така жорстока і безсердечна, як ти, напевно, думаєш. І все ж багато хто, з ким я це проробляла, не могли стояти нерухомо. Я їх попереджала, а вони все одно смикалися і залишалися каліками.

Річард не міг стримати ридань.

— Будь ласка, пані Денна, будь ласка, не роби цього, дуже тебе прошу.

Річард відчував її подих. Вона провела по його вуху язиком і поцілувала.

— Але я хочу цього, друже. Так що стій тихо і не смикайся.

Річард зціпив зуби, але ніщо не могло зрівнятися з цією катуванням. Йому здалося, що голова розлетілася на тисячу осколків. Він залишився наодинці з болем, і, здавалося, ця мука не має ні початку, ні кінця. Біль, гостра як бритва, пронизувала кожну клітинку його тіла. Коли Денна нарешті відвела ейдж, відлуння його криків все ще звучало в кам'яних стінах.

Річард безвольно повис на ланцюгах. Денна поцілувала його в вухо і, задихаючись від захоплення, прошепотіла:

— Це був просто приголомшливий крик, дружок. Мені ще не доводилося чути нічого схожого, якщо, звичайно, не вважати передсмертних криків. Ти тримався чудово, навіть не ворухнувся. — Вона ніжно поцілувала його в шию, потім знову в вухо. — Ну що, спробуємо зробити те ж саме з лівим?

Річард не міг навіть плакати. Денна ще сильніше закинула йому голову і зайшла з іншого боку.

Коли вона, закінчивши, зняла ланцюг з гака, Річард мішком повалився вниз. Він не думав, що ще здатний рухатися, але коли Денна наказала піднятися, беззаперечно підкорився при одному виді ейджа.

— Ну от, друже, на сьогодні все. — Річард ледь не помер від радості. — Я маю намір трохи поспати. Сьогодні ми займалися не повний день. Завтра почнемо займатися всерйоз. Повний день тобі здасться набагато болючішим.

Річард був занадто виснажений, щоб думати про завтрашній день. Йому хотілося тільки лягти. Навіть кам'яна підлога здавалася йому найкращою постіллю в світі. Він з нетерпінням чекав цього моменту.

Денна принесла стілець, взяла ланцюг, що звисав з нашийника, і перекинула кінець через вбитий у балку крюк. Річард в замішанні стежив за її діями, занадто змучений, щоб збагнути, до чого все це. Денна попрямувала до дверей, і тут Річард зрозумів, що ланцюг занадто коротке, і йому не вдасться лягти.

— Пані Денна, а як же мені спати?

Вона обернулася, дивлячись на нього з поблажливою посмішкою.

— Спати? Я не пригадаю, що говорила, ніби ти можеш спати. Сон — це нагорода, яку ще треба заслужити. Сьогодні ти цього не заслужив. Пам'ятаєш, сьогодні вранці у тебе була бридка думка вбити мене мечем? Хіба ти забув мої слова, що ще пошкодуєш про це? На добраніч, любий.

Денна зібралася йти, але знову повернулась до нього.

— А якщо надумаєш зняти ланцюг, а потім впоратися з болем, не раджу. Я змінила магію. Вона більше не дозволить тобі уникати болю. Якщо знімеш ланцюг або впадеш, і ланцюг ненавмисно зіскочить, то пам'ятай: мене тут не буде, так що залишишся до ранку наодинці зі своїми муками. Як тільки відчуєш сонливість, згадай мої слова.

Вона розвернулася на каблуках і вийшла з кімнати, прихопивши з собою факел.

Річард стояв у темряві і плакав. Через деякий час він змусив себе заспокоїтися і згадав про Келен. Вже цього Денна не могла в нього відняти. Принаймні, сьогодні. Він подумав, що Келен тепер в безпеці, і в неї є надійні захисники — Зедд, Чейз, та й Майкл з усім своїм військом. І йому одразу стало легше. Річард спробував уявити собі, де вона зараз, що робить. Напевно, сидить біля багаття з Речел і Сіддіном. Грає з ними, забавляє їх, розповідає їм казки.

Річард посміхнувся. Він знову і знову згадував прощальний поцілунок, згадував, як вона притулилася до нього тоді. Хоча її й не було поруч, вона все одно могла змусити його усміхнутися, зробити його щасливим. Яка різниця, що його чекає? Келен в безпеці, а це найголовніше. Більше ніщо його не цікавить. І Келен, і Зедд, і Чейз — усі в безпеці. Остання шкатулка Одена у них. Даркен Рал помре, а Келен буде жити.

Коли весь цей кошмар буде позаду, чи так уже й важливо, що відбудеться з ним? Він все одно, що мертвий. Вже Денна про це подбає. А якщо не Денна, то Даркен Рал. Але поки він живий, треба терпіти біль. Що ще залишається? А нічого. Втім, яке це має значення? Навіть найвитонченіші тортури Морд-Сіт не здатні заподіяти Річарду такий біль, який він відчував при думці, що ніколи вже не зможе бути разом з Келен. З єдиною, кого він любить. Та, яку він любить, обере собі іншого.

Він радів, що помре раніше, ніж це трапиться. Може, йому вдасться що-небудь зробити, щоб прискорити кінець. Щоб розлютити Денну, багато не треба. Якщо смикнутися, коли Денна вкладе йому у вухо ейдж, він залишиться калікою. Тоді вона швидше за все втратить до нього всякий інтерес. А може, навіть вб'є його. Ніколи ще він не відчував себе таким самотнім.

— Келен, я люблю тебе, — прошепотів він у темряву.

Як Денна і обіцяла, наступний день виявився гіршим. Здавалося, вона добре відпочила і з новими силами взялася за навчання. Річард знав, що у нього ще є вибір, і терпляче чекав того моменту, коли вона знову вкладе йому у вухо ейдж. Тоді він сіпнеться і стане калікою. Але Денна, немов відчувши його намір, так і не зробила цього. Такий поворот подій давав деяку надію. Значить, він здатний хоч у чомусь керувати нею. Він змусив її не використовувати ейдж таким чином. Значить, вона не настільки вже сильна, як хоче здаватися. Річард ще здатний змусити її зробити те, чого бажає він сам. Ця думка гріла йому душу. А спокійна впевненість в тому, що його гідність надійно приховано в потайній кімнаті, надавала сили робити все, що від нього вимагалося. Річард беззаперечно підкорявся її наказам.

Денна перервалася тільки для того, щоб сісти за стіл і нашвидку перекусити. Ретельно пережовуючи фрукти, вона спостерігала за Річардом і посміхалася, коли той стогнав. Поїсти Денна йому не дозволила. Правда, вона милостиво дозволила йому напитися, але лише після того, як сама покінчила з їжею.

Увечері вона знову прикріпила ланцюг до балки і змусила його простояти всю ніч. Річард не став питати, за що. Це не мало значення. Денна могла робити все, що їй заманеться, він все одно не міг цьому перешкодити.

На наступний ранок, коли вона увійшла з факелом, Річард все ще стояв, правда, з великим зусиллям. Здавалося, Денна була в гарному настрої.

— Я бажаю привітати тебе поцілунком, — посміхнулася вона. — І сподіваюся, ти на нього відповіси. Ну, любий, покажи, як ти радий бачити свою пані.

Він закликав на допомогу залишки волі і зосередився на думці про її волосся. Яка чудова коса! Дотик Денни болем відгукнулося в свіжих ранах. Обірвавши болісний поцілунок, Денна зняла ланцюг з гака і жбурнула на підлогу.

— Ти робиш успіхи, дружок. Скоро станеш зразковим вихованцем. Думаю, ти гідний нагороди. Дарую тобі дві години сну.

Річард впав на підлогу, і не встигли затихнути її кроки, як він провалився в забуття.

Але дуже скоро він дізнався, яке жахливе пробудження від дотику ейджа. Короткий сон майже не приніс полегшення. Щоб прийти в себе, Річарду потрібно було набагато більше часу.

Бажаючи добитися розташування Денни, Річард беззаперечно робив все, що вона вимагала. Він дуже сподівався, що йому дадуть поспати вночі. А може, навіть нагодують. З тих пір, як його взяли в полон, він ще нічого не їв. Він задумався, чого йому хочеться більше: їсти чи спати, і прийшов до висновку, що насправді мріє лише про те, щоб хоч на мить припинився цей постійний біль. Або щоб йому дали спокійно померти.

Сили його закінчувалися. Річард відчував, як виходить з нього життєва енергія, і з нетерпінням чекав кінця. Здавалося, Денна теж це зрозуміла, і стала не така строга, як раніше. Тепер Денна давала йому більше часу на те, щоб прийти в себе. Але Річард знав, що ця мука ніколи не скінчиться, і усвідомлював всю безвихідність ситуації. Він більше не чіплявся за життя.

Річард безвольно обм'як, підвішений за руки. Коли до нього повернулося свідомість, він почув над вухом ніжне воркування Денни. Гладячи Річарда по щоці, Морд-Сіт підбадьорювала його, обіцяючи, що, коли він зламається, стане легше. Річард мовчки слухав її.

Коли Денна звільнила його від наручників, Річард вирішив, що настала ніч. Він давно втратив відчуття часу. Він стояв і чекав, що Денна зробить далі: навісить ланцюг на гак на стелі або жбурне на підлогу і дозволить йому поспати. Денна не зробила ні того, ні іншого. Вона закріпила кінець ланцюга на спинці стільця, звеліла йому стояти, вийшла і незабаром повернулася з відром в руках.

— На коліна, друже! — Денна сіла на стілець, дістала з гарячою мильної води щітку і почала скребти Річарду спину. Жорстка щетина роздирала свіжі рани. — Нас запросили на вечерю. Тебе треба як слід відмити. Мене-то цілком влаштовує запах твого поту, твого страху, але, боюся, гостей це образить.

Денна трудилася над ним з дивною ніжністю. Так хороший господар миє улюблену собаку. Річард не міг триматися прямо. Він прихилився до Денни, а та, продовжуючи зосереджено шкребти його щіткою, не стала заперечувати. Річарду було цікаво, хто запросив їх на вечерю, але він вважав за краще не задавати зайвих питань.

Денна сказала сама.

— Королева Мілена просила нас приєднатися до неї та її гостей. Ти не вважаєш, що це велика честь для простолюдина, а?

Він тільки кивнув, не в силах вимовити ні слова.

Королева Мілена… Значить, вони в замку королеви Мілени. Нічого дивного. Куди ж ще Денна могла його відвести? Покінчивши з миттям. Денна дозволила йому поспати, відпочити перед вечерею. Він заснув біля її ніг.

Цього разу Денна не стала будити Річарда за допомогою ейджа, вона всього лише штовхнула його черевиком. Річард ледь не розридався від щастя і зрозумів, що принижено дякує їй за доброту. Денна пояснила, як йому слід вести себе в гостях. Вона пристебне ланцюг до пояса, дивитися він повинен тільки на неї, а говорити лише в тих випадках, коли хто-небудь звернеться до нього. Але перш ніж відкрити рот, слід спершу подивитися на неї і отримати дозвіл. За стіл йому сісти не дозволять, тільки на підлогу. Якщо Річард буде вести себе, як зразковий вихованець, може, йому навіть дадуть поїсти.

Річард пообіцяв зробити все, що вона побажає. Просто сидіти на підлозі… Та одне це вже здавалося йому блаженством. Він не повинен стояти, його не будуть мучити. І, може, вдасться поїсти! Він зробить все, щоб догодити Денні, щоб не прогнівити її. Тільки б вона дозволила його нагодувати!

Річард, як в тумані, покірно плентався за Денною. Ланцюг нашийника був прикріплений до її пояса, і він докладав усіх зусиль, щоб тримати потрібну дистанцію. Наручники Денна з нього зняла, але зап'ястя почервоніли, розпухли і відчайдушно боліли. Коли вони дійшли до обідньої зали, Річард вже не пам'ятав ні однієї кімнати, жодного коридору з тих, що вони минули по шляху сюди.

Денна зупинилася, оглянулася і стала неспішно прогулюватися по залі, час від часу зупиняючись, щоб перекинутися парою слів з ошатними придворними. Річард не зводив очей з її коси. Денна явно привела зачіску в порядок. Мабуть, вона зробила це, поки він спав.

Річард раптом виявив, що думає про те, яке прекрасне її волосся і наскільки вона привабливіша інших дам, покликаних на королівську вечерю. Він знав, що гості дивляться на нього, на його меч, на те, як його водять по залу на ланцюзі, немов ручного ведмедя. Річард нагадав собі, що замкнув гордість у таємній кімнаті. А зараз йому просто випала можливість поїсти, перепочити і ненадовго позбутися мук.

Денна підійшла до королеви Мілени. Річард схилився і стояв, не розгинаючи спини. Королева і Морд-Сіт обмінялися холодними кивками. Поруч з королевою стояла принцеса Віолетта. Річард згадав, що розповідали про принцесу Речел, і тут же йому довелося спрямувати погляд на косу Денни.

Сівши за стіл, Денна клацнула пальцями і вказала на підлогу позаду себе. Річард знав, чого вона хоче, і сів на підлозі, схрестивши ноги. Денна сиділа між королевою Міленою і принцесою Віолетою, яка обдарувала Річарда крижаним поглядом. Він знайшов очима королівських радників і непомітно посміхнувся: придворного художника серед них не було. Королівський стіл стояв на підвищенні, але Річард, сидячи на підлозі, не міг як слід роздивитися гостей.

— Оскільки м'яса ти не їси, — сказала королева, звертаючись до Денни, — я звеліла кухарям приготувати особливі страви. Спеціально для тебе. Сподіваюся, тобі сподобається. Чудовий суп, овочі, екзотичні фрукти.

Денна, ввічливо посміхнувшись, подякувала королеві. Поки вона їла, слуга приніс на таці миску.

— Для мого вихованця, — вимовила Денна, на мить перервавши бесіду.

Слуга зняв миску з підноса і простягнув її Річарду. Там було щось на зразок рідкої каші, але Річарду, що вчепився в миску тремтячими руками, це здалося найкращою стравою на світі. Він зібрався осушити миску одним ковтком.

— Якщо він твій вихованець, — заговорила принцеса Віолетта, — чому ти дозволяєш йому так їсти?

— Як?

— Ну, раз він твій вихованець, — посміхнулася принцеса, — він повинен їсти без рук, з підлоги.

Денна усміхнулася.

— Роби, як вона говорить.

— Постав миску на підлогу, — веліла принцеса, — і їж, як собака, щоб всі бачили. Нехай всі бачать, що Шукач не краще собаки.

Річард був дуже голодний, щоб відмовитися від їжі. Він зосередився на думки про косу Денни, опустив миску на підлогу, подивився на злорадно усміхнену принцесу, заглянув їй в очі і під загальний регіт взявся за їжу. Річард начисто вилизав миску, повторюючи про себе, що зараз головне — набратися сил.

Коли закінчилася вечеря, в зал ввели закованого в ланцюги в'язня. Річард впізнав його: це був один з тих, кого Келен визволила з темниці. Вони обмінялися швидкими поглядами, в яких світилися розуміння і відчай.

Глашатай голосно зачитав довгий список злочинів, здійснених осудженим. Річард намагався не слухати, він, як і всі інші, знав, що все це брехня. Королева повернулася до доньки.

— Може, принцеса бажає сама винести вирок?

Сяюча принцеса піднялася з місця.

— За злочини проти корони — сотня батогів. За злочини проти народу — його голова.

За залі пробіг задоволений шепіт. Річард відчув нудоту. Хоча, з іншого боку, він багато чого б віддав, щоб помінятися місцями з цією людиною. Сотня батогів — дурниця, зате потім — удар сокири і кінець.

Опустившись на стілець, принцеса повернулася до Денни.

— Я хочу подивитися, як ти з ним обходишся.

— Заходь, коли забажаєш, — кинула через плече Денна. — Я дам тобі глянути.

Як тільки вони повернулися, Денна, не спромігшись навіть зняти з нього сорочку, тут же застебнула наручники і перекинула ланцюг через крюк. Вона, холодно пояснила Річарду, що за вечерею він давав дуже багато волі очам. У нього тьохнуло серце. Наручники знову вп'ялися в зап'ястя. Денні з її здібностями нічого не варто було буквально за кілька хвилин домогтися того, що він знову покрився потом і кров'ю і відчайдушно закричав від болю. Вона сказала, що день ще не скінчився, і у них достатньо часу на заняття.

Кожен раз, коли ейдж опускався йому на тіло, Річард судорожно прогинався, відриваючи ноги від підлоги. Він молив Денну припинити тортури, але та і не думала зупинятися. Коли Річард в черговий раз обвис на ланцюгу, йому здалося, що в дверях виник чийсь силует.

— Мені подобається, як ти змушуєш його благати, — сказала принцеса Віолетта.

— Підійди ближче, дорога, я покажу тобі ще дещо, — посміхнулася Морд-Сіт.

Денна обняла Річарда, притулившись до його ран. Вона поцілувала його в вухо і прошепотіла:

— Покажемо принцесі, як здорово ти вмієш просити, добре?

Річард поклявся собі, що краще помре, ніж вимовить хоч слово, але незабаром йому довелося забути про клятву. Денна влаштувала для принцеси цілу виставу, демонструючи все, на що здатна, аби змусити його благати про пощаду. Здавалося, вона пишається своїми талантами.

— А можна мені спробувати? — Попросила принцеса.

Денна оцінююче подивилася на неї.

— Зрозуміло, дорога. Впевнена, що мій вихованець заперечувати не стане. — Вона посміхнулася Річарду. — Правда?

— Прошу тебе, пані Денна, будь ласка, не дозволяй їй цього. Будь ласка. Вона ж зовсім дитина. Я зроблю все, що ти скажеш, тільки не дозволяй їй. Будь ласка. Дуже тебе прошу.

— Ну от бачиш, люба, він не проти.

Денна простягнула дівчинці ейдж.

Крутячи ейдж в руках, принцеса Віолетта з усмішкою подивилася на Річарда. Спершу вона для проби ткнула його в стегно і страшно зраділа, коли він зігнувся від болю. Натхненна результатом, принцеса почала ходити навколо Річарда, час від часу торкаючись до нього ейджілом.

— Ой, як просто! От уже не думала, що можна так легко пустити кров.

Денна стояла, схрестивши руки на грудях, і з посмішкою спостерігала за принцесою, а та все сміливішала. Незабаром вона вже не приховувала свою жорстокість, щосили радіючи новій грі.

— Пам'ятаєш, що ти мені зробив? — Запитала вона Річарда, тицьнувши його ейджілом в бік. — Пам'ятаєш, як зганьбив мене? Тепер ти отримуєш по заслугах, правда? — Річард тільки міцніше стиснув зуби. — Відповідай! Тобі не здається, що саме цього ти і заслужив?

Річард закрив очі і спробував вгамувати біль.

— Відповідай! Проси пощади. Я буду мучити тебе до тих пір, поки ти не почнеш благати мене.

— Краще б тобі відповісти, — зауважила Денна. — Вона здібна учениця.

— Будь ласка, пані Денна, не вчи її цьому. Те, що ти з нею твориш, куди гірше того, що ти робиш зі мною. Вона ж тільки маленька дівчинка. Будь ласка, не роби з нею цього. Не вчи її цьому.

— Чому захочу, того і буду вчити. А тобі краще б попросити пощади. І негайно!

І все ж Річард тягнув до тих пір, поки у нього не залишилося ніяких сил терпіти, і лише тоді, задихаючись, промовив:

— Вибач мені, принцеса Віолетта, будь ласка.

Він зробив помилку, ці слова тільки надихнули принцесу. Їй знадобилося зовсім небагато часу, щоб змусити Річарда плакати, просити, благати, хоча він з усіх сил намагався втриматися. Річард ніяк не міг позбутися відчуття повного абсурду того, що відбувалося. Маленька дівчинка… І насолоджується цим! Це просто безумство.

Вона ткнула Річарда ейджілом в живіт і злобно подивилася на нього.

— А сповідниця заслуговує більшого. І вона ще своє отримає. Я сама нею займуся. Мама обіцяла, що віддасть її мені. Я хочу, щоб ти благав мене катувати її. Ну давай, проси, щоб я звеліла відрубати Матері-сповідники голову.

Річард не знав, що це було, але щось прокинулося в його душі.

Принцеса Віолетта, зціпивши зуби, з усією силою ткнула Річарда в пах і повернула ейдж.

— Проси! Проси, щоб я вбила цю мерзенну Келен.

Річард нестямно заволав від болю.

Денна встала між ними і вихопила ейдж з рук принцеси.

— Досить! Так ти вб'єш його.

— Дякую, пані Денна, — задихаючись, пробурмотів Річард. Він відчував до Денни дивну симпатію — вона все ж виступила на його захист.

Принцеса Віолетта зробила крок назад, на її обличчі читалася образа.

— Ну і що? Та хоч би й так! Мені все одно.

— Ну а мені не все одно. — Голос Денни став холодним і владним. — Він являє собою дуже велику цінність, я не збираюся втрачати його просто так.

Було очевидно, що розпоряджається тут Денна, а зовсім не принцеса, і навіть не королева. Адже Денну прислав сам Даркен Рал.

Принцеса Віолетта із загрозою подивилася на Річарда.

— А мама сказала, що, коли сповідниця Келен повернеться, її чекає сюрприз. Я хочу, щоб ти дізнався про це зараз. Мама каже, що до того часу ти вже помреш. Мама обіцяла надати мені самій вирішувати, що робити з цією сповідницею. Так от. Спочатку я обстрижу їй волосся. — Принцеса почервоніла і стиснула кулачки. — Потім я велю стражникам згвалтувати її. Кожному! Потім на кілька років посаджу її під замок, щоб їй не було з ким побавитися! А потім, коли мені набридне її мучити, я велю відрубати їй голову, посаджу її на палю і буду милуватися, як вона гниє!

Річард відчув, що йому шкода маленьку принцесу. Печаль обдала його гарячою хвилею. Він з подивом виявив, що разом з цим почуттям в душі його стало наростати то невідоме, що прокинулося незадовго до цього.

Принцеса Віолетта заплющила очі і висунула язика.

Міць пробудженої сили вибухнула в Річарді.

Підошва Річарда врізалася в підборіддя Віолетти. Він побачив, як підборіддя принцеси розлетілося на дрібні шматочки, наче кинутий на землю кришталевий келих. Стусан підкинув принцесу в повітря. Зуби, зімкнувшись, відкусили висунутий червоний язик і зламалися. Принцеса впала на спину. Вона хотіла закричати, але не могла, захлинаючись кров'ю.

Погляд Денни застиг на Річарді. На якусь мить в очах її майнув страх. Річард і сам не уявляв, як йому це вдалося і чому біль магії не зупинила його. По обличчю Денни він зрозумів, що він ніяк не міг цього зробити.

— Я її попереджав, — спокійно сказав Річард, дивлячись Денні в очі. — Обіцянку дано. Обіцянку виконано. — Він посміхнувся. — Дякую, пані Денна, що врятувала мені життя. Я твій боржник.

Якусь мить Денна мовчки дивилася на нього. Потім риси її обличчя спотворилися гнівом. Вона рішучою ходою вийшла з зали. Висячи в наручниках, він дивився, як корчиться на підлозі принцеса.

— Перевернись на живіт, Віолетта, інакше захлинешся власною кров'ю. Перевернись.

Принцеса насилу перекотилася на живіт, навколо неї розтікалося червона пляма. Біля принцеси метушилася набігла челядь. Денна мовчки стежила за подіями. Слуги обережно підняли принцесу і винесли з кімнати. Річард чув, як затихли вдалині їх схвильовані голоси.

Він залишився наодинці з Денною.

Витончений палець з довгим нігтем штовхнув двері. Заскрипіли петлі. Двері зачинилися. Річард вже помітив, що в Денни є якась дивна доброта. По тому, як вона застосовувала ейдж, Річард навчився вгадувати її настрій. Часом він відчував, що Денна стримує себе через якусь незрозумілу, збочену ніжність. Він усвідомлював, що це божевілля, але розумів, що часом вона висловлювала свої почуття і тим, що приймалася за нього в повну силу. І ще він знав, що сьогодні ввечері має статися щось жахливе.

Денна стояла біля дверей і дивилася на нього. Голос її був м'яким.

— Ти виняткова особистість, Річард Сайфер. Магістр Рал попереджав мене. Радив бути з тобою обережнішою. Про тебе сказано в пророцтвах. — Денна повільно рушила вперед. Звук її кроків луною віддавався від кам'яних стін. Вона зупинилася перед Річардом і закрила очі. На лобі прорізалася ледь помітна зморшка. Дихання почастішало. — Це було немислимо, — прошепотіла вона. — Моторошно збуджує. — Очі Денни жадібно вп'ялися йому в обличчя. — Я зважилася, — тепер вона задихалася, — ти станеш моїм чоловіком.

Річард висів на ланцюгах, безпорадний перед цим божевіллям. Він не знав ні того, яка сила тоді в ньому прокинулася, ні того, як викликати її знову. Він намагався пробудити цю силу, але марно. Денна була цілком охоплена почуттям, якого він не розумів. Здавалося, вона кличе на допомогу всю свою мужність, щоб зважитися на те, чого одночасно боялася і пристрасно бажала. Її дихання почастішало, груди судорожно здіймалися, вона невідривно дивилася йому в очі. Неймовірно, але Річард вперше помітив те, що раніше приховувала маска жорстокості: Денна була приваблива. Шалено, приголомшливо приваблива. Він подумав, що, мабуть, сходить з розуму.

Річард, як зачарований, дивився на Денну. Вона повільно затиснула ейдж між зубами. По тому, як раптово розширилися її зіниці, Річард зрозумів, що це завдає їй болю. Денна зблідла, судорожно ковтнула повітря і затремтіла. Вона схопила Річарда за волосся, закинула йому голову і повільно наблизила губи до його губ. Вона цілувала його пристрасно, відчайдушно, розділяючи з ним біль від ейджа, який продовжувала притримувати зубами. У цьому поцілунку було щось первісне. Вона прогнулася в пристрасному пориві.

Річард здригнувся від муки. Денна видихала — він вдихав. Видихав Річард — вдихала Денна. Він міг дихати тільки її диханням, вона — тільки його. Біль змусила Річарда забути про все. Вона висушувала мозок. Зі стогонів Денни він розумів, що вона відчуває таку ж муку. Її руки стиснулися в кулаки, м'язи одерев'яніли. Біль охопила їх обох.

Несподівано для себе Річард зрозумів, що відповідає на її поцілунок з такою ж пристрастю. Біль змінила його сприйняття. Нікого, жодну жінку не цілував він з такою тваринною пристрастю. Він відчайдушно хотів, щоб все це скінчилося і щоб не закінчувалося ніколи.

Дивна сила знову прокинулася в ньому. Він спробував схопити цю силу, витягнути з глибин, утримати на поверхні, але сила вислизнула і зникла.

Біль дурманив. Денна, не випускаючи ейдж, знову припала губами до його губ. Їх зуби заскрипіли від зіткнення. Денна притиснулася до Річарда, обвила його тіло ногами, повисла на ньому. Її крики ставали все відчайдушнішими. Річард теж жадав обійняти її.

Він вже майже втрачав свідомість, коли Денна відсторонилася, не розтискаючи руки, що тримала його за волосся. З очей її текли сльози. Вона подивилася на Річарда, перекотила ейдж в інший кут рота, але не випустила, хоча і тремтіла від болю. Здавалося, Морд-Сіт хоче довести, що вона сильніша. Нарешті вона підняла руку і вийняла ейдж. Очі її закрилися, вона глибоко зітхнула.

На її лобі проступили зморшки. З очей все ще текли сльози. Від болю? Чи від чогось іншого? Денна ще раз поцілувала його. Ніжність і дбайливість цього поцілунку потрясли Річарда.

— Ми пов'язані, — слабо прошепотіла вона, — пов'язані болем ейджа. Прости, Річард! — Денна тремтячими пальцями витерла сльози з обличчя. Очі її все ще були каламутними від болю. — Прости за те, що я зараз з тобою зроблю. Ти мій чоловік на все життя.

Річарда потрясло співчуття в її голосі.

— Будь ласка, пані Денна, будь ласка, відпусти мене. Або хоча б допоможи зупинити Даркена Рала. Клянуся, я з радістю буду твоїм чоловіком на все життя, якщо ти допоможеш мені зупинити його. Клянуся, якщо ти допоможеш мені, я залишуся з тобою і так, без магії, якою ти мене утримуєш. Залишуся назавжди.

Вона сперлася рукою йому на груди, випросталась і поступово почала приходити в себе.

— Невже ти думаєш, ніби я не розумію, що роблю? — Її очі стали порожніми і холодними. — Твоє навчання і служіння триватимуть кілька тижнів, а потім ти помреш. Навчання Морд-Сіт триває роками. Все, що я роблю з тобою, і навіть більше, проробляли і зі мною. Проробляли тисячі разів. Знову і знову. Морд-Сіт повинна знати свій ейдж, як саму себе. Мій наставник взяв мене за дружину, коли мені виповнилося п'ятнадцять років. А навчав він мене з дванадцяти. Інакше я б не пережила його жорстокості, його здатності тримати людину на межі життя і смерті. Він навчав мене до тих пір, поки мені не виповнилося вісімнадцять, а потім я вбила його. За це мене карали ейджілом щодня протягом двох років. Цим ось ейджілом. Тим самим, яким я навчаю тебе. Ним навчали і мене. Його подарували мені Того дня, коли проголосили мене Морд-Сіт. Я живу тільки для того, щоб використовувати цей ейдж.

— Пані Денна, — прошепотів він. — Мені шкода.

В її очах знову з'явився металевий блиск. Вона кивнула.

— Тобі буде шкода. Тобі ніхто не допоможе. Навіть я. Ти дізнаєшся, що таке бути чоловіком Морд-Сіт, і зрозумієш, що це не привілей. Це біль.

Річард безсило повис на ланцюгах, вражений ірреальністю того, що відбувалося. Йому нізвідки чекати порятунку. Він чоловік божевільної жінки.

Денна насупилася і знову посміхнулася.

— Чому ти був такий дурний? Чому зробив це з принцесою? Хіба ти не знав, що я тебе покараю?

Річард розгублено подивився на Денну.

— Яка різниця, пані Денна? Ти б все одно покарала мене. Важко уявити, що ти можеш завдати мені більшої муки, ніж вже заподіяла.

Її губи зігнулися в усмішці.

— Ну, любов моя, в тебе дуже обмежена уява.

Річард побачив, як вона схопила кінчик його ременя і ривком розстебнула пряжку.

— Пора нам пошукати нові місця, куди можна вдарити, — сказала вона крізь зуби. — Пора з'ясувати, з чого ж ти зроблений. — Її погляд змусив його похолодіти. — Спасибі, коханий, що дав мені привід зробити з тобою це. Сама я ще ніколи не творила такого з іншими, але зі мною це робили. І не раз. Саме це зламало мене тоді, коли мені виповнилося чотирнадцять. Сьогодні, — прошепотіла вона, — ми не заснемо.

42

Відро холодної води повернуло Річарда до життя. Немов крізь туман він побачив, що струмочки, які стекли з його спини на кам'яну підлогу, забарвилися в яскраво-червоний колір. Він лежав лицем вниз, і кожен подих коштував йому величезних зусиль. Він гадав, скільки ребер переламала йому Денна минулої вночі.

Звідкись зверху пролунав її голос:

— Одягайся. Ми їдемо.

— Так, пані Денна, — прошепотів Річард. За ніч він захрип від крику. Він знав, що Денна не почує його, знав, що покарає його за мовчання, але нічого не міг вдіяти.

Відчувши дотик ейджа, Річард ворухнувся, потягнувся за черевиком і підтягнув його до себе. Йому ледве вдалося сісти. Він спробував підняти голову, але не зміг. З величезним зусиллям він почав натягувати черевик. Садна на нозі відчайдушно занили, на очах виступили сльози.

Удар коліном у підборіддя, і він знову повалився на підлогу. Денна всілася йому на груди і вдарила по обличчю.

— Що з тобою? Ти що, ідіот? Спочатку штани, потім черевики. Невже тебе навіть цього треба вчити?

— Так, пані Денна. Ні, пані Денна. Вибач, пані Денна. Дякую, пані Денна, що б'єш мене. Дякую, пані Денна, що вчиш мене, — незв'язно бурмотів він.

Денна сиділа у нього на грудях, задихаючись від люті. Нарешті її дихання вирівнялося.

— Гаразд. Давай допоможу. — Вона нахилилася і поцілувала його. — Відпочинеш в дорозі.

— Так, пані Денна, — пробелькотів Річард.

— Давай, любов моя! — Вона знову поцілувала його. — Тепер буде легше: я тебе зламала. Сам переконаєшся.

Річард, спотикаючись, брів за Денною. Вони минули довгий похмурий коридор і вийшли на вулицю. У темряві чекала закрита карета. Від дихання коней піднімалася пара, повільно розчиняючись у холодному нерухомому повітрі.

У Річарда не було ні найменшого уявлення про те, скільки днів, тижнів або годин минуло з того вечора, коли Денна назвала його своїм чоловіком. Втім, яке це мало значення? Стражник відчинив дверцята карети. Денна жбурнула туди кінець ланцюга.

— Залазь!

Річард вхопився за дверцята. До нього долинув неясний звук кроків, які наближалися. Денна злегка смикнула ланцюг, наказавши йому залишатися на місці.

— Денна!

Королева Мілена, захекавшись, підійшла до карети. Слідом за нею з'явився перший радник.

— Пані Денна, — поправила Морд-Сіт.

Судячи з усього, королева перебувала не в кращому настрої.

— Що ти маєш намір з ним робити?

— Тебе це не стосується. Нам пора. Як принцеса?

— Ми навіть не знаємо, чи буде вона жити. — Королева злобно глянула на Річарда. — Я забираю Шукача. Він заплатить мені за все.

— Шукач належить мені і магістра Ралу. Його карають постійно і каратимуть, поки він живий. Поки магістр Рал не вб'є його. Якщо ж його не вб'є магістр Рал, це зроблю я. Тобі не варто турбуватися.

— Я бажаю, щоб він був страчений! І негайно!

— Повертайся до свого замку, королева. Поки тобі ще є, куди повертатися… — В голосі Денни звучав лід.

Річард помітив, як пальці королеви зімкнулися на ручці кинджала. Стоячий поруч з нею стражник відстебнув від пояса бойову сокиру. Запанувала недовга тиша.

Королева відіпхнула Денну і кинулася до Річарда. Денна спокійно приклала ейдж до грудей королеви Мілени.

В той момент, коли стражник, метнувшись до Денни, заніс над нею сокиру, в душі Річарда пробудилась сила. Закликавши на допомогу всю волю, він підпорядкував цю силу собі. І тоді, обхопивши стражника лівою рукою за шию, правою легко всадив в нього ніж. Почувши позаду передсмертний крик, Денна миттєво озирнулася. Вона посміхнулася, погляд її ковзнув по королеві Мілені, яка застигла на місці, тремтячи, як осиковий лист. В груди їй упирався ейдж. Денна легенько повернула ейдж. Королева важко осіла на землю.

Денна перевела погляд на першого радника.

— У королеви відмовило серце. — Вона підняла брову. — Раптово. Передай тамарангському народу мої щирі співчуття у зв'язку з передчасною смертю найяснішої особи. Раджу підшукати нового правителя, який буде більше прихильний до побажань магістра Рала.

Радник чемно вклонився.

Невідома сила зникла. Зусилля, необхідне на те, щоб зупинити стражника, повністю виснажило Річарда. Ноги затремтіли і підкосилися. Земля піднялася й кинулася йому назустріч.

Денна перехопила ланцюг і рвонула на себе.

— Я не наказувала тобі лягати! У тебе не було дозволу! Вставай!

Річард же не міг поворухнутися. Денна ткнула ейдж йому в живіт, провела по грудях до самого горла. Річард здригнувся від болю, але не зміг змусити себе виконати наказ.

— Прости… — Видихнув він.

Переконавшись, що він дійсно не в змозі рухатися, Денна випустила ланцюг і кивнула одному із охоронців.

— Поклади його в карету.

Денна сіла в карету, веліла кучерові їхати і зачинила дверцята. Річарда хитнуло в сторону — карета рушила.

— Будь ласка, пані Денна, — невиразно пробурмотів він, — прости, що підвів тебе. Вибач, будь ласка, що не зміг встати, як ти того бажала. Обіцяю, що це більше не повториться. Бий мене, будь ласка, щоб я краще слухався тебе.

Денна схопила ланцюг біля самого нашийника так міцно, що побіліли кісточки пальців — і підняла його з сидіння. Посмішка оголила зціплені зуби.

— Не смій вмирати! Не зараз! Ще рано. Ти повинен ще дещо зробити.

Він закрив очі.

— Як накажеш… пані Денна.

Вона відпустила ланцюг, взяла його за плечі, поклала на сидіння і поцілувала в лоб.

— Тепер я дозволяю тобі відпочити. Шлях неблизький. Тобі вистачить часу, щоб прийти в себе, перш ніж все почнеться спочатку.

Річард відчував, як її пальці перебирають його волосся, як трясе на вибоїнах карету. Він непомітно заснув.

Часом він прокидався, але не приходив до себе остаточно. Іноді Денна сиділа поруч з ним і, притуливши до себе його голову, годувала його з ложки. Йому було боляче ковтати. Навіть голод не міг змусити Річарда пересилити біль, і він відвертався від їжі. Денна пошепки вмовляла його з'їсти ще ложечку. Заради неї. Це було єдине, на що він реагував.

Коли карету гойдало на черговому вибої, він прокидався і хапався за Денну в пошуках захисту. Вона шепотіла, що все в порядку, все буде добре, і Річард знову провалювався в забуття. Він знав, що іноді спить на землі, а іноді — в кареті. Він не бачив, та й не прагнув бачити місцевість, по якій вони проїжджали. Головне, що Денна тут, поруч, що він готовий виконати будь-яку її вказівку. Кілька разів, прокинувшись, Річард бачив, що Денна сидить, втиснувшись у кут карети, а він лежить на сидінні, дбайливо укритий її плащем. Голова його лежала у неї на грудях, і Денна ніжно гладила його волосся. Коли це траплялося, Річард намагався не подавати виду, що прокинувся, щоб не злякати її.

Він відчував її тепло, а ще відчував, як у ньому прокидається могутність. Він не намагався осягнути цю могутність, не намагався утримати її, а лише зазначав саму присутність. Одного разу, коли це сталося, він розпізнав, що це за могутність: магія меча.

Поки він лежав, притулившись до Денни, відчуваючи потребу в ній, могутність перебувала з ним, в ньому. Він сприймав дотиком цю могутність, пестив її, відчував її міць. Вона було подібна до тієї, яке Річард відчував, збираючись вбити мечем. Але була і якась невловима відмінність. Тої, колишньої, могутності Річард більше не відчував. Денна підпорядкувала її собі. А цією силою Денна не володіла. Коли Річард намагався усвідомити магію і знайти над нею владу, магія танула наче дим. Щось в глибині його свідомості волало до нової могутності про допомогу, але оскільки він не здатний був керувати цією силою, викликати її, використати в своїх цілях, він втратив до неї всякий інтерес.

Час йшов, рани потихеньку затягувалися. Кожен раз, приходячи в свідомість, Річард відчував себе трохи краще. Коли Денна оголосила, що вони приїхали, Річард вже міг стояти без сторонньої допомоги. Але в голові у нього був туман.

Денна в темряві вивела його з карети. Річард дивився на її ноги, намагаючись зберігати належну дистанцію і не натягувати ланцюг, пристебнутий до пояса Денни. Хоч його увага і була прикута до Денни, він все ж розгледів величезний палац, що перевершував розмірами замок у Тамаранзі. Обриси стін губилися в далечині, вежі піднімалися на запаморочливу висоту. Він встиг помітити, що вся споруда дихає вишуканістю і елегантністю. Вона вражала, але не здавалася ні грізною, ні відштовхуючою.

Денна вела його по залах, облицьованих полірованим мармуром. Величні арки спиралися на такі ж величні колони. Вони йшли все далі і далі. Річард зауважив, що сили повернулися до нього. Ще кілька днів тому він не міг не те що ходити, а навіть просто стояти на ногах.

Величезні зали були порожні. Річард глянув на косу Денни і подумав, які в неї чудове волосся, як пощастило йому з дружиною. При думці про те, наскільки дорога йому Денна, Річард відчув, як в ньому піднімається та сама невідома могутність. І перш ніж вона вислизнула, туманна, захована в надійну кімнату частина свідомості вхопила цю могутність і утримувала її весь час, поки Річард думав про любов до Денни. Раптово до нього дійшло, що він підпорядкував собі магію. Річард миттєво відкинув думки про Денну і вчепився за можливість втекти. Невідома сила зникла.

Річард зовсім занепав духом. Яка різниця, подумав він, все одно йому ніколи не вдасться втекти. Куди йому йти? До чого прагнути? Він чоловік Денни. Що він стане робити, опинившись один? Хто, крім неї, розтлумачить Річарду, що від нього потрібно?

Денна переступила поріг і зачинила за собою двері. Стрілчасті вікна дивилися в ніч, в непроглядну темряву. Блищала натерта підлога. На ліжках лежали великі м'які подушки і теплі пухові ковдри. В узголів'ї, на туалетному столику, горів запалений світильник. Поруч стояв єдиний стілець. Навпроти входу виднілася ще одні двері, біля яких стояла шафа з чорного дерева. На маленькій лавочці стояли таз і глечик для вмивання.

Денна відстебнула ланцюг.

— Мої покої. Ти мій чоловік, і тобі дозволено спати тут. Якщо, звичайно, не заслужиш покарання. — Вона повісила ланцюг на стовпчик узніжжя ліжка, клацнула пальцями і вказала на підлогу біля ліжка. — Сьогодні можеш спати тут. На підлозі!

Річард подивився на підлогу. Біль від дотику ейджа пронизала йому плече. Річард впав на коліна.

— Я сказала — на підлогу! Живо!

— Так, пані Денна. Прости, пані Денна.

— Я дуже втомилася і не бажаю нічого чути. До ранку — ні звуку. Ти зрозумів мене?

Річард злякано кивнув.

— Відмінно. — Вона ниць упала на ліжко й миттєво заснула.

Річард потер плече. Він вже встиг відвикнути від дотику ейджа. Ну що ж, добре хоч не до крові. Можливо, розмірковував Річард, вона просто побоялася забризкати кімнату. Ні. Денна любила кров. Він опустився на підлогу. Річард знав, що завтра Денна знову буде мучити його, але намагався не думати про це. Він тільки-тільки почав приходити в себе.

Річард прокинувся першим. Пробудження від дотику ейджа було тим кошмаром, якого він всіляко прагнув уникнути. Пролунав мелодійний дзвін. Денна відкрила очі і якийсь час мовчки лежала на спині. Потім різко сіла і подивилася на Річарда.

— Ранкове посвячення, — оголосила вона. — Дзвін закликає до посвяти. Відразу після посвяти повернемося до занять.

— Так, пані Денна.

Вона пристебнули ланцюг до пояса. Минувши довгу низку приміщень, вони опинилися на площі, під відкритим небом. З усіх чотирьох сторін її оточували стрункі арки, підтримувані колонами. Посеред площі в колі рівного білого піску височів чорний камінь. На камені, на самій вершині, був дзвін — той самий, на чий дзвін вони прийшли. На підлозі, між колон, схиливши коліна і торкаючись лобами кам'яних плит, стояли люди.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі, — в єдиному ритмі, трохи розтягуючи, повторювали вони одні й ті ж слова.

Денна, клацнувши пальцями, вказала на підлогу. Річард схилив коліна, намагаючись робити те ж, що інші. Денна опустилася поряд з ним, торкнулася чолом кам'яної плити і стала повторювати слова посвяти. Помітивши, що Річард мовчить, вона грізно насупилася.

— Дві години. Якщо мені доведеться нагадувати ще раз, буде шість.

— Так, пані Денна.

Річард забурмотів слова посвяти. В душі спалахнув гнів. Щоб справитися з болем магії, довелося зануритися в споглядання волосся Денни. Слова злилися в один суцільний гул. Здавалося, ритуал триває вже цілу вічність, і кінця йому не буде.

Двічі продзвонив дзвін. Люди встали з колін і почали розходитися. Денна піднялася. Річард розгубився. Він знав, що може поплатитися і за те, що не рушив з місця, і за те, що встане без дозволу. Почувся звук наближення кроків. Річард не наважився підняти голову. Пролунав різкий жіночий голос:

— Сестра Денна! Як добре, що ти повернулася. В Д'харі без тебе так самотньо!

Д'хара! Це слово викликало миттєвий відгук у його мозку. Річард не встиг нічого пригадати, не встиг зрозуміти, з чим пов'язане це слово. Біль магії скрутила його, і він уже не міг думати ні про що, крім коси Денни.

— Сестра Констанція! Так приємно знову бути вдома, знову бачити тебе.

Слова Денни були не просто даниною ввічливості. В її голосі Річард вловив щирі нотки. Ейдж торкнувся його шиї і мало не вибив з нього дух. Річарду здалося, що навколо горла невблаганно затягується петля. Він зрозумів, що це не Денна.

— А що це у нас таке? — Запитала Констанція.

Вона прибрала ейдж, і Річард судорожно ковтнув повітря. Підкоряючись наказу Денни, він піднявся на ноги. В ту ж мить у нього виникло непереборне бажання сховатися за спиною Денни. Констанція була на голову нижче подруги і набагато повніша за неї. На ній було таке ж, як на Денні, шкіряне вбрання, тільки не червоне, а коричневе. Тьмяне каштанове волосся так само, як і у Денни, було заплетене в косу, тільки меншу. Вираз обличчя її було таким, ніби вона з'їла щось дуже несмачне.

Денна злегка грюкнула його по животу.

— Мій новий чоловік.

— Чоловік… — Констанція виплюнула це слово так, ніби в ньому була хінна гіркота. — Присягаюся, Денна, мені ніколи не зрозуміти, звідки в тебе стільки сміливості, щоб брати собі чоловіка. У мене від однієї думки про це мурашки по шкірі пробігають. Отже, Шукач, наскільки можна судити з його меча? Славний улов. Треба думати, це було нелегко?

Денна самовдоволено посміхнулася.

— Він всього лише прикінчив двох моїх людей, а потім відразу звернув свою магію проти мене. — Поглянувши на приголомшену подругу. Денна розсміялася. — Він з Вестланда.

Констанція підняла брови.

— Ну! — Вона заглянула Річарду в очі. — Ти вже зламала його?

— Так, — зітхнувши, сказала Денна. — Але він все такий же кумедний. Ще тільки ранкове присвячення, а він уже заробив дві години.

Констанція посміхнулася.

— Давай разом! Ти не проти?

— Ти ж знаєш, Констанція, — Денна обдарувала її серцевої посмішкою, — все, що в мене є, належить тобі. По суті, ти моє друге «я».

Констанція здавалася такою самовдоволеною і дурною! Вона просто дратувала Річарда. Йому довелося терміново спрямувати погляд на косу Денни.

Денна нахилилася до подруги.

— Знаєш, тільки для тебе. Якщо захочеш, можу позичити його тобі на ніч. — Констанція презирливо пирхнула. Денна розсміялася. — Не спробуєш — не дізнаєшся.

Констанція насупилася.

— Він доставить мені задоволення, але тільки трохи іншим способом. Піду переодягнуся в червоне і відразу приєднаюся до вас.

— Не треба… зійде і коричневе. Поки.

Констанція довго вивчала її обличчя.

— Не схоже на тебе, Денна, — нарешті сказала вона.

— На те є причини. Сам Магістр Рал послав мене за ним, між іншим.

— Сам Магістр Рал?.. Ну, тоді як знаєш. Зрештою, він належить тобі, можеш робити з ним все, що тобі заманеться.

Стіни та підлога у кімнаті для тортур були облицьовані сірими гранітними плитами, під стелею виднілися масивні дерев'яні балки. Перед входом Констанція підставила Річарду ногу. Він упав. Все відбулося настільки несподівано, що Річард не встиг справитися з гнівом. Констанція з насолодою дивилась, як він перекочується по підлозі, намагаючись опанувати себе.

Денна наказала Річарду завести руки за спину, скрутила їх мотузкою від ліктя до зап'ястя і зафіксувала за допомогою звисаючого зі стелі пристосування. Канат був перекинутий через шків. Денна відв'язала від гака в стіні інший його кінець і потягнула на себе. Вона тягнула до тих пір, поки Річарду не довелося піднятися на носки, і лише тоді знову закріпила канат. Біль в плечах був настільки сильним, що Річарду стало важко дихати. А Денна ще навіть не пустила в хід ейдж! Вона ще не приступила до занять, а Річард, безпорадний, позбавлений опори, вже відчував нестерпні муки. Він зовсім занепав духом.

Денна сіла на стілець біля стіни і сказала Констанції, що та може позайматися з Річардом сама. Коли Денна навчала його, вона часто посміхалася. Констанція не посміхнулася жодного разу. Мокра, розпатлана, вона працювала як віл, і з неослабною завзятістю, безупинно тикаючи Річарда ейджілом. Дотики були злими і різкими, але не викликали крові. З лиця Денни не сходила усмішка. Вона сиділа, відкинувшись на спинку стільця, і дивилася на Констанцію. Нарешті Констанція зупинилася. Річард важко і хрипло дихав.

— А він нічого, витривалий. Я навіть і не пам'ятаю, коли мені доводилося так попрацювати. Мої вихованці всі якісь слабкі. Варто до них доторкнутися, відразу дохнуть.

— Тобі допомогти, сестра? — Денна з гуркотом відкинула стілець. — Давай-но, я покажу тобі його слабкі місця.

Денна зайшла ззаду і стала вичікувати. Річард підібрався в очікуванні удару. Але нічого не сталося. Як тільки він дозволив собі розслабитися, ейдж вп'явся йому в бік, в найболючіше місце. Річард закричав, втратив опору і завис у повітрі. Йому здавалося, що ось-ось плечі вивернуться з суглобів. Денна, презирливо посміхаючись, тримала ейдж до тих пір, поки Річард не заплакав.

— Будь ласка, пані Денна, — схлипував він, — будь ласка.

Вона відвела ейдж.

— Бачиш?

— Мені б твої таланти, — похитала головою Констанція.

— А ось ще одна точка. — У Річарда вирвався пронизливий крик. — І ось, і ось. — Вона обійшла навколо і посміхнулася Річарду. — Ти не будеш заперечувати, якщо я покажу Констанції ще дещо?

— Будь ласка, пані Денна, не треба. Це дуже боляче.

— Ось бачиш? Він з усім згоден.

Коли Денна повернулася до стільця, у Річарда по обличчю бігли сльози. Констанція ні разу не посміхнулася, вона просто приступила до роботи і теж змусила його благати про пощаду. Вона ніколи не міняла силу удару і ні на мить не зупинялася. Річард зрозумів, що вона куди небезпечніше Денни. В Денни часом відчувалося якесь незрозуміле співчуття. В Констанції — ніколи. Коли він вжебув на межі зриву, Денна радила подрузі зупинитися і перечекати, і направляла її так, щоб не покалічити його. Констанція слухняно слідувала її вказівкам.

— Знаєш, Денна, тобі зовсім не обов'язково сидіти тут. Якщо у тебе є інші справи, йди, я не проти.

Річарда охопив панічний жах. Він боявся залишитися з Констанцією наодинці. Він знав: Констанція збирається зробити те, чого Денна ніколи б їй не дозволила. Він не знав, що саме вона задумала, але шалено боявся цього.

— Наступного разу я залишу тебе з ним… щоб ти могла зробити те, що хочеш. Але сьогодні я залишуся.

Річард постарався приховати радість. Констанція знову взялася за роботу.

Вона зайшла зі спини, схопила Річарда за волосся і ривком закинула йому голову. Річард занадто добре знав, що за цим піде. Його охопила тремтіння.

Денна встала.

— Не треба, Констанція.

Констанція стиснула зуби і, дивлячись на нього, ще сильніше рвонула голову назад.

— А то що? Ти ж напевно це робила?

— Так. Я просто не хочу, щоб це робила ти, от і все. Магістр Рал ще з ним не поговорив. Я не хочу ризикувати.

Констанція посміхнулася.

— Послухай, Денна, давай проробимо це разом, одночасно. Ти і я. Як колись.

— Я ж тобі сказала: Магістр Рал бажає поговорити з ним.

— А після?

Денна усміхнулася.

— Якщо Магістр Рал не вб'є його і якщо він не помре від… від чогось ще, тоді ми це зробимо. Домовилися? Але не зараз. І ще, Констанція, не забудь, що я просила тебе не пхати йому ейдж у вухо.

Констанція кивнула і відпустила Ричарда.

— Рано радієш! — Вона злобно подивилася на нього. — Рано чи пізно ми залишимося наодинці. Ось тоді-то я посміюся.

— Так, пані Констанція, — хрипко прошепотів він.

Заняття закінчилося, і вони попрямували в обідню залу. Річард плентався за Денною. Темні дубові панелі на стінах відтіняли білизну мармурової підлоги. Люди за столиками неголосно розмовляли один з одним. Денна сіла, клацнула пальцями, і Річард опустився на підлогу біля її стільця. Слуги принесли двом Морд-Сіт чаші з паруючим супом, чорний хліб, сир, свіжі фрукти. На Річарда ніхто не звертав уваги. Дражливі запахи їжі зводили Річарда з розуму. Десь в середині обіду Денна повернулась до нього і сказала, що, оскільки він заслужив дві години, йому нічого не дістанеться. Ще вона пообіцяла, що якщо Річард буде вести себе пристойно, то отримає вечерю.

Опівдні вони знову вирушили на посвяту, а потім Денна на пару з Констанцією продовжили заняття. Річард намагався вести себе якомога краще, за що отримав обіцяну нагороду — чашку рису з овочами. Після вечері знову було посвячення, і знову заняття. Нарешті, Констанція розпрощалася з подругою. Денна відвела Річарда в свої покої. Він був так змучений, що ледве стояв на ногах.

— Мені потрібна ванна, — сказала Денна.

Вона відкрила двері в невеличку кімнату, що прилягали до спальні. Зі стелі звисало на канаті знайоме пристосування, в кутку стояла ванна. Більше там нічого не було. Денна повідомила, що в цій кімнаті вона займається зі своїми вихованцями. Якщо їй раптом захочеться покарати Річарда, вона завжди зможе відвести його сюди, щоб не бруднити кров'ю спальню. А можна просто підвісити його до стелі і залишити тут на всю ніч. Наостанок Денна пообіцяла, що йому належить провести в цій кімнаті чимало часу.

За її наказом Річард перетягнув ванну в спальню. Денна дала йому відро і пояснила, де набрати гарячої води. Він не повинен ні з ким розмовляти, навіть якщо до нього звернуться. Відра треба тягати швидше, найкраще бігом, а то вода в ванні охолоне, і Денна на нього розсердиться. А якщо, залишившись без нагляду, він, Річард, хоч в чомусь не послухається її, його тут же звалить біль магії, і якщо їй доведеться його розшукувати, то він ще пошкодує, що посмів її засмутити. Річард подумки пообіцяв собі в точності виконати все, що вона веліла. Гарячий ключ знаходився не так вже близько. Річард порядком попотів, бігаючи з відром туди і назад.

Денна сіла в ванну. Він потер їй спину, розчесав і вимив волосся. Денна поклала руки на край ванни, відкинула голову, закрила очі і розслабилася. Річард опустився біля неї на коліна, покірно очікуючи нових наказів.

— Тобі не сподобалася Констанція, так?

Річард не знав, що на це відповісти. Сказати правду — Денна образиться за подругу, збрехати — розсердиться, що він її обманює.

— Пані Денна… я… я боюся її.

Денна посміхнулася, не відкриваючи очей.

— Хороша відповідь, любов моя. Ти ж не намагаєшся ухилитися?

— Ні, пані Денна, не намагаюся. Це правда, пані Денна.

— Відмінно. Все правильно. Ти і повинен її боятися. Констанція ненавидить чоловіків. Всякий раз, коли вона вбиває чергового вихованця, вона кричить: «Растін!». Так звали того, хто її зламав. Пам'ятаєш, я розповідала про людину, яка зламала мене, взяла у дружини і якого я потім убила? А до того він займався навчанням Констанції. Це Растін її зламав. Констанція і підказала мені, як його вбити. Заради неї я готова на все. Я вбила людину, яку вона ненавиділа. І вона теж піде на все заради мене.

— Так, пані Денна. Але, пані Денна, будь ласка, не залишай мене з нею наодинці.

— Моя тобі порада — чесно виконуй все, що від тебе вимагається. Чи не заробиш занадто багато годин, я буду з тобою весь час, поки Констанція тебе навчає. Ти зрозумів мене? Бачиш, як тобі пощастило з пані?

— Так, пані Денна. Спасибі, що вчиш мене. Ти талановитий учитель.

Вона відкрила очі і допитливо подивилася на Річарда, але на його обличчі не було й тіні глузування.

— Принеси мені рушник. Піжаму поклади на стілець біля ліжка.

Річард допоміг їй витертися. Денна не стала надягати піжаму. Вона опустилася на ліжко, мокре волосся безладно розметались на подушці.

— Вимкни світильник. — Річард негайно підкорився. — А тепер, коханий, принеси ейдж.

Річард здригнувся. Дотик до ейджа завдавав страшний біль. Боячись забаритися хоча б мить, він зціпив зуби і схопив зі столика ейдж, намагаючись тримати його на розкритих долонях. Біль віддавалася навіть в плечах. Він і сам не знав, як протримався до тих пір, поки Денна не взяла ейдж у нього з рук. Вона притулила подушки до спинки ліжка і сидячи спостерігала за Річардом. Позбувшись ейджа, він полегшено зітхнув.

— Пані Денна, а чому, коли його тримаєш ти, він не завдає тобі болю?

— Чому не завдає? Завдає, і так само, як і тобі. Адже цим ейджілом навчали і мене.

Річард ошелешено дивився на неї.

— Отже, весь час, поки ти тримаєш ейдж, він завдає тобі болю? Весь час, поки ти зі мною займаєшся?

Денна мовчки кивнула, перекотила ейдж з долоні на долоню і на мить опустила очі. Вона трохи зрушила брови і посміхнулася Річарду.

— Я майже весь час відчуваю ту чи іншу біль. Це одна з причин, за якою підготовка Морд-Сіт займає роки — треба навчитися справлятися з болем. Напевно, саме тому в Морд-Сіт обирають тільки жінок. Чоловіки слабкіші. Поки ейдж висить у мене на зап'ясті, на ланцюжку, він не завдає болю. Але під час занять, коли я тримаю його в руках, біль не залишає мене ні на секунду.

— Я цього не знав! — У Річарда стислося серце. — Прости мене, пані Денна. Прости, що моє навчання приносить тобі стільки страждань.

— Біль може приносити і радість, любов моя. Цьому-то я тебе і намагаюся навчити. А тепер досить розмов. Пора продовжити навчання.

Річард знав, що означає її застиглий погляд.

— Але, пані Денна, ти щойно викупалася, а я такий спітнілий.

— Я люблю запах твого поту. — Куточок її рота викривився про усмішці. І не зводячи з Річарда очей, вона затиснула зубами ейдж.

Кожен новий день був дивно схожий на попередній. Річард нічого не мав проти посвят — в цей час його хоча б ніхто не мучив. Але от слова посвяти просто приводили Річарда в сказ, і, монотонно повторюючи одні й ті ж фрази, він ні на мить не переставав думати про косу Денни. Година за годиною бубоніти одне і те ж, та ще стоячи на колінах, притулившись лобом до холодного каменю — далеко не краще проведення часу. Прокидаючись ночами, Річард виявляв, що в мозку у нього настирливо звучать слова: «Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі».

Денна більше не одягала червоне. Тепер вона носила одяг з білої шкіри. Вона сказала Річарду, що білий колір — знак того, що він зламаний і обраний її чоловіком. Знак влади, яку вона має над ним. Знак того, що він покірний її волі і вона може обходитися без кровопускання. Констанція цього явно не схвалювала. Що ж до Річарда, то він не помітив особливої різниці. Дотики ейджа, нехай навіть безкровні, завдавали тої ж болі, що й раніше. Велику частину часу Констанція проводила в товаристві Денни, лише зрідка зникаючи, щоб зайнятися черговим новим вихованцем. Вона все наполегливіше просила Денну, щоб та залишила їх з Річардом наодинці, але Денна не погоджувалася. Чим краще Річард взнавав Констанцію, тим більше він її боявся. Всякий раз, просячи Констанцію змінити її, Денна ніби сміялася над ним.

Одного разу, після другої посвяти, коли Констанція пішла, щоб зайнятися черговим вихованцем. Денна відвела його в кімнатку, суміжну зі спальнею, і зібралася приступити до навчання. Вона звично натягнула канат.

— Пані Денна, дозволь попросити тебе. Я хотів би, щоб надалі моїм навчанням займалася тільки пані Констанція.

Його прохання подіяло на Денну найнесподіванішим чином. Морд-Сіт прийшла в сказ. Вона мовчки витріщилася на Річарда, і обличчя її поволі наливалося кров'ю. Отямившись, вона почала люто шмагати його ейджілом. Денна кричала, що він недостойний, безсоромний хам. Повторювала, що шалено втомилася від нього. Вона вирізнялася незвичайною силою, і всю її вона вкладала в удари ейджа. Здавалося, цьому не буде кінця.

Річард не пам'ятав, щоб вона коли-небудь була в такому стані. Втім, дуже скоро він не пам'ятав вже взагалі нічого, навіть хто він і де знаходиться. Він не міг вимовити ні слова, не міг благати про пощаду, насилу дихав. Здавалося, чим сильніше вона б'є його, тим більше виходить з себе. Він бачив кров на підлозі. Червона кров забризкала біле шкіряне вбрання. Груди Денни судорожно здіймалися. Коса розплелася.

Денна схопила Річарда за волосся, закинула йому голову і без попередження встромила у вухо ейдж. Вона повторювала це знову і знову. Час зупинився.

Нарешті Денна кинула ейдж.

— Я пішла вечеряти. — Річарда обпекло болем магії. Він застогнав. — На час своєї відсутності, а я маю намір трохи відпочити, я залишаю з тобою біль магії. Подолати її ти не зможеш. Якщо лють покине тебе — а вона тебе покине, це я обіцяю, — біль стане ще сильнішим.

Денна підійшла до стіни і ривком натягнула канат. Тепер його ноги не діставали до підлоги. Річард закричав.

— Відпочивай. — Вона різко повернулася на підборах і зачинила за собою двері.

Річард перебував на межі божевілля. Він не пам'ятав, скільки тривав цей кошмар. Він тільки відчув, як ослабли мотузки, зрозумів, що лежить на підлозі, і крізь туман побачив перед собою черевики Денни. Вона прибрала магічний біль, але руки його все так само були скручені за спиною, і плечі горіли як, в вогні. Річард побачив на підлозі калюжі крові і заридав.

— Я ж тебе попереджала, — прошипіла Денна крізь зуби, — ти мій чоловік на все життя. — Він чув її шалений, переривчастий подих. — Поки я знову не зайнялася тобою, поки ти ще здатний говорити, я бажаю почути, чому ти хочеш, щоб замість мене тебе навчала Констанція.

Він спробував щось сказати, але тут же харкнув кров'ю.

— Так зі мною не розмовляють! На коліна! Живо!

Потім він спробував піднятися, але не зміг. Денна схопила його за волосся і рвонула на себе. У Річарда закрутилася голова, він притулився обличчям до її живота, мокрого від крові. Його крові.

Денна відіпхнула Річарда і доторкнулася ейджілом до його скроні. Він широко відчинив очі і з благанням подивився на Денну.

Денна вдарила його по губах.

— Дивись в землю, коли зі мною розмовляєш! Ніхто не давав тобі дозволу дивитися на мене! — Річард опустив погляд на її черевики. — Твій час закінчується! Відповідай на питання!

Річард знову закашлявся кров'ю.

— Тому, пані Денна, — прохрипів він, — що я знаю, які страждання тобі заподіює ейдж. Я хотів, щоб зі мною займалася пані Констанція, щоб позбавити тебе від болю. Не хочу, щоб ти мучилася. Я знаю, що таке біль — ти мене цьому навчила. Тобі і так довелося багато страждати. Нехай пані Констанція мене б'є, зате ти не будеш страждати через мене.

Настав довге мовчання. Річард намагався встояти на колінах. Він дивився на черевики Денни, гадаючи, що вона збирається робити далі.

— Не розумію я тебе, Річард Сайфер, — сказала нарешті Денна. Голос її звучав ніжно. Гнів зник. — Забери мене духи, я тебе не розумію.

Вона зайшла йому за спину, звільнила руки і ні слова не кажучи вийшла з кімнати. Річард впав на підлогу обличчям униз, і заридав, лежачи в калюжі крові.

Задзвонив дзвін, який скликав на вечірню посвяту. Денна повернулася, присіла біля Річарда, ніжно обійняла його за плечі і допомогла встати.

— Нам не дозволено пропускати посвячення, — тихо промовила вона, пристібаючи до пояса ланцюг.

Річард глянув на бурі плями, що покривали біле облачення Денни, і йому стало погано. Він зауважив, що її обличчя і волосся теж забруднене кров'ю. Люди з жахом шарахалися від них. Стояти на колінах, притиснувшись чолом до підлоги, було нестерпно. Від дикого болю Річард майже не міг дихати, не те що говорити. Він не знав, чи правильно вимовляє слова, але Денна не поправляла його, і він продовжував тихо бурмотіти.

Двічі продзвонив дзвін. Денна піднялася, але не допомогла Річарду. Звідкись з'явилася усміхнена Констанція.

— Ну і ну! Денна! Здається мені, ти непогано побавилась. — Констанція відважила Річарду ляпаса, але він все ж встояв на ногах. — Що, був поганим хлопчиком?

— Так, пані Констанція.

— Мабуть, дуже поганим. Це чудово! — Вона подивилася на Денну голодним поглядом. — Я вільна. Покажемо йому, на що здатні дві Морд-Сіт?

— Ні, Констанція. Не сьогодні.

— Ні? Що значить ні?

— Ні — значить «ні»! — Вибухнула Денна. — Він мій чоловік, і я маю намір навчати його, як дружина! Може, ти бажаєш прийти, щоб подивитися, як я буду лежати з ним в ліжку? Ну що ж, заодно побачиш, на що я здатна, коли у мене в зубах затиснутий ейдж! Ти цього хочеш? Так?

Річард затремтів. Так от що вона збиралася робити! Після всього, що було вдень, виносити ще й це…

Люди в білих шатах — посланці, як їх називала Денна — в подиві втупилися в них. Констанція кинула на роззяв загрозливий погляд, і ті поспішили зникнути. Обидві — і Денна, і Констанція — почервоніли: одна — від гніву, інша — від збентеження.

— Звичайно, ні, Денна, — тихо сказала Констанція. — Вибач, я не знала. — Вона з дурнуватою посмішкою подивилася на Річарда. — Здається, голубе, тобі здорово дісталося. Сподіваюся, ти готовий виконати свої обов'язки?

Вона ткнула його ейджілом в живіт і пішла геть. У Річарда помутніло в очах. Денна підхопила його під руку, глянула вслід Констанції, яка віддалялася, і пішла вперед, змусивши Річарда слідувати за нею. Що він і зробив.

Коли вони знову опинилися в покоях Денни, вона вручила Річарду відро. При думці про те, що доведеться наповнювати ванну, Річард ледь не застогнав.

— Принеси одне відро гарячої води, — долинув до нього спокійний голос Денни.

Злегка здивований, він слухняно виконав наказ. Річарду здалося, що Денна на когось сердиться. Але не на нього. Він поставив на підлогу відро, опустив очі і став чекати. Денна принесла стілець. Річарда здивувало, що вона зробила це сама.

— Сідай. — Вона підійшла до туалетного столика і повернулася з грушею. Якийсь час Денна крутила грушу в руках уважно розглядаючи шорстку шкірку, потім простягла Річарду. — Я принесла це з вечері. Мені не хочеться їсти. Ти не обідав, з'їж її.

Річард втупився на простягнуту грушу.

— Ні, пані Денна. Це для тебе.

— Я знаю, для кого це, Річард. — Голос її залишався спокійним. — Роби, як я сказала.

Він взяв грушу і з'їв її разом з кісточками. Денна опустилася на коліна і почала його мити. Річард ніяк не міг зрозуміти, що з нею сталося. Звичайно, миття завдавало йому біль, але це не йшло ні в яке порівняння з ейджом. «Навіщо вона це робить? — Дивувався Річард. — Адже зараз час занять».

Здавалося, Денна прочитала його думки.

— У мене болить спина.

— Прости, пані Денна. Це все через мене.

— Заспокойся, — ніжно сказала вона. — Просто мені треба поспати на жорсткому, так буде легше. Я ляжу на підлогу, але в такому випадку тобі доведеться спати на ліжку, а я не хочу, щоб ти забруднив мені кров'ю білизну.

Річард був збитий з пантелику. Місця на підлозі вистачило б обом, та й раніше вона нічого не мала проти того, щоб він вимазував кров'ю білизну. Раніше це їй не заважало. Річард вирішив, що не його справа задавати питання і промовчав.

— Чудово, — вимовила Денна, покінчивши з миттям. — Лягай у ліжко.

Під її пильним поглядом він опустився на ліжко, потім смиренно взяв зі столика ейдж і простягнув Денні. Біль пронизав всю руку. Краще б вона не робила цього сьогодні!

Денна поклала ейдж на столик.

— Не сьогодні. Я ж сказала, у мене болить спина. — Вона погасила світильник. — Спи.

Річард чув, як вона вилаялася, лягаючи на підлозі. Він був занадто змучений, щоб щось зрозуміти, а тому негайно провалився в сон.

Коли задзвонив дзвін. Денна була вже на ногах. Вона вже змила з білого облачення кров і переплела косу. Ні слова не кажучи вона повела Річарда на присвяту. Йому було боляче стояти на колінах, і він зітхнув з полегшенням, коли ритуал закінчився. Констанцію вони не зустріли. Крокуючи слідом за Денною, Річард автоматично повернув до кімнати для навчання, але Денна пішла далі. Ланцюг натягся. Біль привела його в свідомість.

— Ми йдемо не туди.

— Так, пані Денна.

Вони в мовчанні йшли крізь зали, яким, здавалося, немає кінця. Денна роздратовано озирнулася на Річарда.

— Іди поруч зі мною. Ми вирушаємо на прогулянку. Іноді мені подобається просто гуляти. Якщо болить спина, це допомагає.

— Мені шкода, пані Денна. Я сподівався, що до обіду тобі стане легше.

Вона скоса кинула на нього швидкий погляд і знову втупилася перед собою.

— Легше не стало. Так що ми йдемо гуляти.

Річард ніколи не відходив так далеко від покоїв Денни. Він несміливо озирався на всі боки. Часом їм траплялися майданчики для посвячення, відкриті небу і сонцю. На кожному такому майданчику в центрі стояли камінь і дзвін. Подекуди замість піску росла акуратно підстрижена трава, подекуди камінь виступав прямо з басейну. В чистйй, прозорій воді хлюпалися різнокольорові рибки. Підлоги в залах були оброблені мозаїчною плиткою, колони піднімалися на запаморочливу висоту, витончені арки радували око. Крізь величезні стрілчасті вікна в зали лилося сонячне світло, і в цих променях все навколо ставало якимсь повітряним.

Всюди були люди в білих шатах. Здавалося, ніхто нікуди не поспішає, але всі були зайняті справами. Річарда вразила відсутність воїнів. Більшість мешканців палацу проходили повз нього і Денні, немов не помічаючи їх. Деякі зупинялися і перекидалися з Морд-Сіт парою слів.

Річарда потрясли розміри палацу. Залам і коридорам не було числа. Тут і там траплялися широкі сходи. В одній залі стояли величезні статуї оголених людей, застиглих в гордих позах. Вони були висічені з блискучого білого каменю з золотими прожилками. Річарду ні разу не вдалося помітити жодного темного, потворного або просто брудного місця. Все, що відкривалося його погляду, було воістину прекрасне. Звук кроків в цих величезних залах був подібний благовійному шепоту. Річард гадав, хто ж міг задумати такий величезний палац, не кажучи вже про те, щоб його побудувати. Мабуть, на це пішли життя багатьох поколінь.

Денна привела його на великий майданчик під відкритим небом. Густа трава, вікові дерева, мощені плиткою доріжки… Вони брели по стежці, і Річард ніяк не міг надивитися на дерева.

Денна спостерігала за ним.

— Ти любиш дерева, так?

Він кивнув.

— Дуже, пані Денна.

— Чому?

Річард на мить замислився.

— Здається, це частина мого минулого. Я пам'ятаю, дуже смутно, що був провідником. Думаю, лісовим провідником. Але я вже мало що пам'ятаю, пані Денна. Мабуть, тільки те, що я люблю ліс.

— Коли ламають, забуваєш про минуле, — тихо сказала вона. — Чим більше я буду з тобою займатися, тим більше ти будеш забувати. Скоро ти забудеш все.

— Так, пані Денна. Пані Денна, а що це за місце?

— Народний Палац. Осередок влади Д'хари. Будинок Магістра Рала.

Вони пообідали не там, де зазвичай. Денна веліла йому сісти на стілець. Він так і не зрозумів, навіщо. На другу посвяту вони вирушили на майданчик, де замість піску був басейн, а потім довго йшли кудись, минаючи величні зали, поки нарешті не опинилися в знайомих місцях. Після прогулянки Річард відчув себе краще.

Повернувшись з вечірньої посвяти. Денна зв'язала йому руки за спиною і підтягла до стелі, але не настільки, щоб він втратив рівновагу. Плечі все ще боліли, але Річард тільки злегка скривився.

— Як спина, пані Денна? Тобі не стало краще? Прогулянка допомогла?

— Терпіти можна.

Дивлячись в підлогу, вона обійшла навколо Річарда. Нарешті зупинилася перед ним, перекочуючи ейдж на долоні.

Денна не піднімала очей. Її голос був ледве чутний.

— Скажи, що вважаєш мене потворою.

Річард дивився на неї до тих пір, поки вона не підняла нарешті очі.

— Ні. Це було б неправдою.

На її губах з'явилася сумна усмішка.

— Це було помилкою, любов моя. Ти не послухався мого наказу і, крім того, забув про звернення.

— Я знаю, пані Денна.

Денна знову опустила очі, але голос її став трохи сильніше.

— Від тебе одні неприємності. Не знаю, чому магістр Рал звалив це на мене. Ти заслужив дві години.

І Денна чесно змусила його відпрацювати ці дві години. Не так жорстоко, як завжди, але достатньо, щоб змусити його кричати від болю і благати про пощаду. Після занять Денна сказала, що спина в неї ще не пройшла і вона знову спатиме на підлозі, а Річард — на ліжку.

На наступний день все повернулося у звичне русло, але заняття стали легшими, звичайно, не рахуючи тих моментів, коли за нього приймалася Констанція. Денна уважно стежила за подругою і осмикувала її більш жорстко, ніж раніше. Констанції це не подобалося, і часом вона кидала на Денну здивовані погляди. Якщо Констанція проявляла більше жорстокості, ніж того хотіла Денна, наступного разу її не запрошували.

Як тільки заняття стали легшими, у Річарда почало прояснюватися в голові, і він став потихеньку відновлювати в пам'яті минуле. Кілька разів, коли у Денни боліла спина, вони відправлялися в довгі прогулянки і бродили по нескінченних, дивно красивих залах.

Одного разу, після другої присвяти, Констанція запитала, чи можна їй приєднатися до них. Денна, посміхнувшись, відповіла:

— Так.

Констанція попросила віддати навчання їй і знову отримала згоду. Вона була зліша звичайного. У Річарда по щоках текли сльози. Він сподівався, що, коли біль стане зовсім вже нестерпною, Денна, як звичайно, покладе цьому край. Але як тільки Денна піднялася зі стільця, в кімнату увійшов чоловік.

— Пані Денна, тебе вимагає Магістр Рал.

— Коли?

— Негайно.

Денна зітхнула.

— Констанція, ти закінчиш заняття?

Констанція заглянула Річарду в очі і посміхнулася.

— Ну звичайно, Денна.

Річард прийшов в жах, але не зважився вимовити ні слова.

— Його час майже закінчився. Відведи його в мої покої і залиш там. Думаю, я скоро прийду.

— З задоволенням, Денна. Можеш на мене покластися.

Денна зібралася йти. Констанція зловісно посміхнулася Річарду. Її обличчя було зовсім близько. Різким рухом вона розстебнула йому пояс. У Річарда перехопило подих.

— Констанція, — Денні довелося повернутися, — я не хочу, щоб ти робила це.

Констанція прийшла в замішання.

— За твоєї відсутності за нього відповідаю я. І я зроблю з ним все, що захочу.

Денна підійшла до подруги і зупинилася, дивлячись їй в очі.

— Він мій чоловік, і я не хочу, щоб ти це робила. І ще я не хочу, щоб ти вставляла ейдж йому у вухо.

— Я буду робити так, як…

— Не будеш, — Денна зціпила зуби і зверху вниз подивилася на неї. — Я прийняла покарання за смерть Растіна. Я!.. Не ти і я, а тільки я!.. Я ніколи раніше про це не говорила, а тепер скажу. Ти знаєш, що зі мною зробили, але я так і не сказала, що ти в цьому замішана. Він мій чоловік, і я його Морд-Сіт. Не ти. Я. І ти будеш прислухатися до моїх побажань або наживеш собі неприємності.

— Добре, Денна, — фиркнула коротуха. — Я врахую твої побажання.

Денна не зводила з неї очей.

— Думай, що робиш, сестра Констанція.

Констанція закінчила заняття, приклавши всі зусилля, щоб якомога сильніше вимотати його. Хоч вона і врахувала побажання Денни, Річард знав, що заняття триває довше відведеного. Відвівши Річарда в покої Денни, Констанція ще близько години промучила його і там. Потім вона накинула ланцюг на стовпчик ліжка і веліла Річарду стояти на місці, поки не повернеться Денна.

Перш ніж піти, Констанція встала навшпиньки, заглянула Річарду в очі і схопила його між ніг.

— Побережи це для мене, — прошипіла вона. — Скоро у тебе цього не буде. У мене є всі підстави вважати, що Магістр Рал передасть тебе мені, і вже тоді я злегка зміню твою анатомію. — По її обличчю розпливлася посмішка. — Сподіваюся, тобі це не сподобається.

Річарда охопив гнів, і магія тут же відгукнулася нестерпним болем. У нього підкосилися коліна. Констанція регочучи вийшла з кімнати. Річарду вдалося взяти себе в руки, але біль не вгамовувалася до тих пір, поки він не встав на ноги.

У вікно лилися осінні сонячні промені. Річард сподівався, що Денна скоро повернеться. Сонце сіло. Минув час вечері. Денна все не поверталася. Річард почав турбуватися. Його мучило недобре передчуття. Задзвенів дзвін, що закликав до вечірнього посвячення. Річард не міг піти на майданчик — ланцюг був прикріплений до ліжка. Він подумав було опуститися на коліна прямо на місці, але зрозумів, що не може зробити і це. Йому наказано стояти. Якийсь час він роздумував, чи не пробубоніти слова посвячення стоячи, але потім вирішив, що це нерозумно, тут його все одно ніхто не чує.

За вікном давно стемніло. Добре ще, що в покоях Денни був запалений світильник, інакше Річард опинився б у повній темряві. Подвійний удар дзвонів сповістив про те, що вечірня посвята закінчена. Денни все ще не було. Настав і минув час занять. Денна не з'являлася. Річард був у нестямі від занепокоєння.

Нарешті він почув, як відчинилися двері. Денна увійшла, опустивши плечі, похнюпивши голову. Коса розтріпалася, пасма волосся налипли на обличчя. Вона ударом закрила за собою двері. Річард побачив, що вона бліда, як смерть. В очах у неї стояли сльози. Денна уникала його погляду.

— Річард, — сказала вона слабким голосом, — ти не міг би наповнити ванну? Мені необхідно помитися. Здається, я дуже брудна.

— Звичайно, пані Денна.

Він витягнув ванну, на середину кімнати і з усіх ніг кинувся до джерела. Ніколи ще він так швидко не бігав по воду. Денна стояла і дивилася, як він носить відро за відром. Покінчивши з цим, він, важко дихаючи, зупинився перед нею.

Вона тремтячими пальцями почала розстібати сорочку.

— Ти не допоможеш? Здається, я сама не впораюся.

Денну бив озноб. Розстебнувши гудзики, Річард здригнувся: сорочка просякла кров'ю і присохла до спини, віддирати її доводилося разом з шматками шкіри. На Денні не залишилося живого місця. У нього відчайдушно забилося серце. Її біль відгукувалася в ньому і терзала його. До очей підступили сльози. В душі прокинулася сила, але Річард навіть не помітив цього.

— Пані Денна, хто це зробив? — Запитав він.

— Магістр Рал. І я це заслужила.

Він взяв її за руки і допоміг опуститися в ванну. Коли на рани потрапила вода, Денна тихо застогнала і в знемозі опустила голову.

— Пані Денна, за що він тебе так?

Річард доторкнувся до її спини намиленою ганчіркою. Біль спотворила її обличчя.

— Констанція сказала йому, що я до тебе надто поблажлива. Я заслужила покарання. Я знехтувала своїми обов'язками. Я — Морд-Сіт і повинна робити все, що в моїх силах. Я заслужила це.

— Ти не заслужила цього, пані Денна. Це мене треба було карати. Мене, а не тебе.

Річард ніжно витер піт з її обличчя. Денна судорожно вчепилася в край ванни. Весь час, поки він мив її, намагаючись завдавати якомога менше болю, Денна відчужено дивилася прямо перед собою. По її щоках скотилося кілька сльозин.

— Завтра Магістр Рал забере тебе. — Річард на мить завмер. — Прости, Річард. Ти повинен відповісти на його питання.

Річард кинув на неї швидкий погляд, але Денна не дивилася на нього.

— Так, пані Денна. — Річард сполоснув її чистою водою. — Я обітру тебе. — Він зробив це з усією ніжністю, на яку був здатний. — Ти не хочеш сісти, пані Денна?

Денна відповіла збентеженою усмішкою.

— Боюся, зараз для мене це не найкраще. — Вона насилу повернула голову. — Туди. Я ляжу на ліжко. — Денна встала, спираючись на його руку. — Я не можу стримати тремтіння. Чому я не можу стримати тремтіння?

— Це від болю, пані Денна.

— Це не найстрашніше з того, що мені довелося пережити. Бувало й гірше. А це дрібниця! Тільки, щоб нагадати мені, хто я така. І все ж, я не можу вгамувати тремтіння.

Вона без сил впала на подушки і подивилася на Річарда. Занепокоєння пробудило щось в його свідомості.

— Пані Денна, мій дорожній мішок ще тут?

— У маленькій кімнаті, а що?

— Лежи спокійно, пані Денна. Я зможу тобі допомогти, якщо тільки згадаю, як це робиться.

Річард дістав дорожній мішок, поклав його на стіл і почав копирсатися у своїх речах. Денна, підперши рукою щоку, мовчки дивилася на нього. Нарешті Річард знайшов те, що шукав, і виклав на стіл. Він дістав миску, відстебнув від пояса ніж і теж поклав на стіл. Потім взяв баночку крему Денни. Тепер у нього було все, що потрібно.

— Пані Денна, можу я скористатися цим?

— Навіщо?

— Будь ласка.

— Давай.

Річард поклав у миску жменю ом-трави і різних інших трав, назви яких він вже забув. Ручкою ножа він стовк все в порошок, додав туди крем. Він акуратно розмішав цілющу мазь і, взявши миску, сіл на ліжко біля Денни.

— Лежи спокійно, — наказав він.

— Звернення, Річард, звернення. Невже ти ніколи не навчишся?

— Прости, пані Денна, — посміхнувся він. — Ти зможеш покарати мене пізніше, а зараз лежи спокійно. Коли я закінчу, тобі стане краще, і ти зможеш всю ніч займатися моїм навчанням. Чесне слово.

Річард схилився до неї і почав обережно змащувати рани. Денна застогнала і заплющила очі. На той час, як Річард добрався до її п'яток, вона майже заснула. Поки мазь вбиралася, Річард гладив її волосся.

— Ну як, пані Денна, краще? — Прошепотів він.

Денна повернулась, широко відкривши очі.

— Біль зникла! Як ти це зробив? Як ти зняв біль?

Річард задоволено посміхнувся.

— Мене навчив цього один старий друг. Його звуть… — Річард наморщив лоб. — Я не пам'ятаю, як його звуть. Але це мій старий друг, і він навчив мене. Як добре! Мені було так боляче дивитися на твої страждання, пані Денна!

Вона ніжно торкнулася його обличчя.

— Річард Сайфер, ти виняткова особистість. У мене ніколи не було такого чоловіка. Забери мене духи, я ніколи не зустрічала такої людини. Того, хто сотворив зі мною те саме, що я робила з тобою, я вбила. А ти, замість цього, мені допоміг.

— Ми можемо бути тільки такими, які ми насправді, пані Денна. Ні більше, ні менше. — Він подивився на свої руки. — Що він з тобою зробив! Не до душі мені все це.

— Ти не розумієш, що таке Морд-Сіт, улюблений. В Морд-Сіт обирають зовсім маленьких дівчаток. Ті, хто покликані стати Морд-Сіт, — самі м'які, найдобріші, яких тільки можна знайти. Кажуть, що найглибша жорстокість йде від глибокої ніжності. Вони щорічно прочісують вздовж і поперек всю Д'хару і набирають лише півдюжини. Морд-Сіт ламають три рази.

Його очі мимоволі розширилися.

— Три рази? — Прошепотів він.

Денна кивнула.

— Перший раз так, як я зламала тебе. Це щоб зломити дух. Другий раз — щоб позбавити співчуття. На очах у майбутньої Морд-Сіт наставник мучить її матір до тих пір, поки та не помре. На третій раз ламають останній бар'єр: страх зробити іншому боляче. Нас навчають заподіювати людям біль і насолоджуватися цим. Дівчинку змушують зламати власного батька, перетворити його в слухняну маріонетку, а потім замучити до смерті.

У Річарда по щоках текли сльози.

— І тебе змусили пройти через це?

— Те, що я творила з тобою, не йде ні в яке порівняння з тим, що робили зі мною, коли ламали вдруге і втретє. Чим м'якше і добріше дівчинка, тим краща з неї вийде Морд-Сіт. Але її важче зламати у другий, і особливо в третій раз. Магістр Рал вважає мене особливою, тому що їм було нелегко зламати мене вдруге. Мама довго мучилася, вона не хотіла вмирати, не хотіла позбавляти мене останньої надії. Але від цього було тільки гірше. І мені, і їй. Третя ломка їм не вдалася. Мене вже хотіли вбити, але втрутився сам Магістр Рал. Він сказав, що, якщо мене все ж вдасться зламати, я стану чимось особливим. Він сам взявся за мене. Це він зламав мене втретє. В той день, коли я вбила батька, він узяв мене до себе в ліжко. У нагороду. Ця нагорода залишила мене безплідною.

Ковток в горлі заважав Річарду говорити. Він тремтячою рукою відкинув з її лиця пасмо волосся.

— Я не хочу, щоб тобі завдавали болю, пані Денна. Ніхто і ніколи.

— Для мене велика честь, — прошепотіла крізь сльози Денна, — що Магістр Рал покарав мене моїм власним ейджілом.

Річард сидів нерухомо.

— Сподіваюся, пані Денна, що завтра він уб'є мене, і я більше ніколи не побачу, як тебе мучать.

В її очах грали відблиски полум'я.

— Я творила з тобою таке, чого не творила ще ні з ким, і ось ти — перший, хто пошкодував мене, перший, хто захотів вгамувати мій біль. — Вона сіла на ліжку і взяла миску. — Тут ще дещо залишилося. Я змащу твої рани там, де Констанція торкалася тебе без моєї згоди.

Денна змастила йому плечі, груди, живіт. Очі їх зустрілися. Її рука завмерла. Повисло мовчання. Денна нахилилася і ніжно поцілувала його, потім відсторонилася, обняла однією рукою і поцілувала ще раз.

Вона опустилася на ліжко, взяла його руку і обома руками притиснула її до своїх грудей.

— Іди до мене, коханий. Я хочу тебе прямо зараз.

Річард кивнув і потягнувся за ейджілом. Денна торкнулася його зап'ястя.

— Сьогодні я хочу тебе без ейджа. Покажи мені, будь ласка, як це буває без болю.

Вона обняла його і ніжно притягнула до себе.

43

Вранці Денна повідомила, що сьогодні занять не буде:

— Магістр Рал, — пояснила вона, — надав нам честь, виявивши бажання особисто поговорити з тобою. Він чекає нас після другї посвяти. А поки, любий, прогуляємося трохи по Палацу.

Коли відлунали останні слова посвяти, вони піднялися з колін і попрямували до виходу.

— Ти сьогодні на рідкість добре виглядаєш, сестра Денна! — Пролунав ззаду голос Констанції. Денна обернулася, обдарувавши колишню подругу презирливим поглядом. На Річарда накотилася хвиля гніву і огиди: він не міг пробачити Констанції зради по відношенню до Денни. Намагаючись стримати почуття, яке охопило його, Річард спрямував погляд на косу Денни.

— До мене дійшли чутки, що сьогодні у тебе відбудеться зустріч з Магістром Ралом, — сказала Констанція. — Це велика честь, прийми мої вітання. Якщо не підеш після цього до праотців, ми будемо бачитися частіше. Наодинці. Як тільки Магістр Рал розбереться з тобою, ти повністю перейдеш в моє підпорядкування.

— Думаю, пані Констанція, рік твого обрання був особливо важким для Морд-Сіт, — зухвало відпарирував Річард. — Це єдине розумне пояснення, яке приходить мені в голову. Своїми, м'яко кажучи, невидатними розумовими здібностями ти ганьбиш всіх своїх сестер. Лише безнадійна дурепа змогла б принести в жертву власним дрібним амбіціям багаторічну дружбу. Тим більше, якщо друг так багато для тебе зробив. Ти не тільки негідна називатися Морд-Сіт, ти не варта навіть цілувати ейдж пані Денни!

Констанція зблідла від обурення. У Річарда на обличчі грала спокійна впевнена посмішка.

— Тобі залишається тільки сподіватися, що магістр Рал відправить мене до праотців. Інакше ти дорого заплатиш за те зло, яке наважилася заподіяти пані Денні. Якщо я залишуся в живих, пані Констанція, клянусь, я вб'ю тебе.

Констанція в паралічі пожирала Річарда очима. Нарешті їй вдалося струсити заціпеніння. Затиснувши в руці ейдж, Констанція кинулась на кривдника, але Денна виявилася спритнішою. В одну мить її ейдж виявився біля горла зрадниці. Констанція відсахнулася, похитнулася і повільно осіла на мармурову підлогу, задихаючись і спльовуючи згустки крові.

Денна відсторонено подивилася на неї, гидливо відвернулася і, не вимовивши ані слова, швидко рушила геть, потягнувши за собою Річарда. Він поспішив наздогнати її і пішов поруч.

— Спробуй вгадати, у що обійдеться тобі ця зухвалість. Скільки годин ти заробив? — Не обертаючись, запитала Денна.

— Пані Денна, — посміхнувшись, відповів Річард, — якщо на світі і існує хоча б одна Морд-Сіт, здатна вирвати крик у мертвого, так це ти. Тільки ти.

— І все ж? Якщо ти залишишся в живих після бесіди з Магістром Ралом, скільки годин тобі належить розплачуватися за ці кілька секунд?

— Пані Денна, всіх днів і годин мого життя, скільки б їх не залишилося, не вистачить, щоб сповна сплатити випробуване мною задоволення. Повір, я ні про що не шкодую.

Губи Морд-Сіт торкнула ледь помітна посмішка. Не повертаючи голови, вона кинула через плече:

— Рада це чути. — Потім вона додала, подивившись краєм ока на супутника: — І все ж, я не в змозі зрозуміти тебе. Одного разу ти сказав, що кожна людина може бути лише такою, якою вона насправді. Ні більше, ні менше. Сумно, що я не здатна на більше. Страшно, що ти не можеш стати менше. Не виявися ми в цій війні по різні боки, я зробила б все можливе, щоб ти до кінця днів був поруч зі мною. Ми жили б довго і щасливо, а потім ти б спокійно помер своєю смертю.

— Я постарався б прожити довге життя і присвятив би тобі всі відпущені мені дні, пані Денна, — відповів Річард, розчулений незвичною теплотою її голосу.

Вони йшли по Палацу, минаючи незліченні зали з мармуровими статуями, залишаючи позаду багатолюдні майданчики для посвячення. Піднявшись по мармурових східцях, Денна провела Річарда анфіладою величезних, вишукано прикрашених кімнат і зупинилася біля масивних різьблених дверей, виблискуючих позолотою. Майстерна різьба зображала низку хвилястих пагорбів, вкритих густими лісами. Морд-Сіт повернулась до бранця.

— Коханий, цей день може стати для тебе останнім. Ти готовий померти?

— Ще не вечір, пані Денна!

У відповідь вона привернула Річарда до себе і гаряче поцілувала в губи. Потім, трохи відсторонившись, ніжно провела долонею по його густому волоссю.

— Пробач, що заподіяла тобі стільки страждань. Я змушена була це робити тому, що не можу інакше. Я стала такою, якою ти мене знаєш, не по своїй волі. Довгі роки пішли на моє навчання, перш ніж я перетворилася в справжню Морд-Сіт. Тепер вже пізно: я не здатна змінитися, як би мені цього не хотілося. Любов моя, якщо тобі судилося сьогодні загинути, прийми смерть гідно, щоб я могла по праву пишатися тобою.

«Улюблений божевільної жінки, — з гіркотою подумав Річард. — Божевільної не по своїй вині».

Денна рішуче штовхнула двері. Дивовижна картина постала перед їх поглядами: сонячні промені, які вільно проникали крізь прозорий купол, опромінювали м'яким світлом зимовий сад. Яскраві осінні квіти, акуратно підстрижені кущі, невисокі дерева, плющ, який стелеться по кам'яних стінах — все це могло б схвилювати Річарда, але зараз йому було не до того.

Денна вказала на доріжку, і вони спустилися в сад. Дійшовши до широкої, засіяної травою галявини, Денна зупинилася. Трохи далі, схрестивши на грудях руки, височіли два стражники, озброєні важкими булавами. Особиста охорона магістра Рала, здогадався Річард. Поруч з правоохоронцями стояв, судячи з усього, їх начальник, який відрізнявся ще більш значною статурою. На його голому торсі під гладкою випещеною шкірою ліниво перекочувалися горби м'язів. Жорстке, коротко стрижене волосся перетинала чорна смуга.

У самій середині галявини виділявся світле піщане коло. Біля краю піску спиною до ввійшлих стояла людина в сліпучо білому вбранні. Довге, спадаюче до плечей волосся незнайомця переливалося на сонці так, що здавалося, ніби голова його оточена сяючим ореолом. Відблиски грали на широкому золотому поясі, зловісно відбиваючись від гострого кривого кинджала.

Денна несміливо зробила крок вперед, схилила коліна і торкнулася чолом землі. Річард зсунув назад даремний зараз меч і ніяково повторив її рух. Злагодженим дуетом, в єдиному ритмі вони проговорили трохи співуче:

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Всі застигли в напруженому очікуванні. Річарда била дрібна дрож. Він знав, що ні в якому разі не повинен наближатися до Даркена Рала. Хто і коли попереджав його про небезпеку, Річард забув, але пам'ятав одне: це дуже важливо. Думки його повернулися до Денни. Нещасна! Що Даркен Рал з нею зробив? Як посмів настільки жорстоко покарати її? В душі Річарда спалахнув гнів. У спробі справитися з нахлинулими почуттями він зосередив увагу на прекрасній косі Денни.

— Встаньте, діти мої.

Пильний погляд блакитних очей зупинився на Шукачеві. Даркен Рал уважно вивчав бранця. Річард присунувся ближче до Денне і непомітно торкнувся її плеча. Несвідомий страх наростав. З самої глибини підсвідомості наполегливо намагалися пробитися якісь спогади. І хоча лице Рала зберігало привітний вираз, а в очах світився не тільки розум, але навіть, здавалося, і доброта, Річарда не залишали погані передчуття. Рал перевів погляд на Морд-Сіт.

— Ти сьогодні напрочуд добре виглядаєш, дочка моя, — зауважив він.

— Пані Денна не тільки вміє майстерно заподіювати біль, але і сама з рідкісною гідністю переносить муки, Магістр Рал! — Почув Річард власний голос.

Холодні блакитні очі повернулися до нього. Лице Рала було настільки безтурботно спокійним, що Річард мимоволі здригнувся.

— Я вже чув від своєї вихованки, що ти доставив їй багато клопоту. Зараз я зміг переконатися в істинності її слів. Радий, що вона не брехала мені. Але така правда мене засмучує. — Він ліниво плеснув у долоні. — Гаразд. Неважливо. Головне, Річард Сайфер, що ми нарешті зустрілися.

Денна різко вдавила ейдж Річарду в спину, нагадуючи про пристойність.

— Дякую тобі, Магістр Рал, що ти удостоїв мене високої честі постати перед тобою. Все моє життя — служіння тобі. Я — твій недостойний раб.

— Не сумніваюся, — відповів Рал зі стриманою усмішкою.

Невідступний погляд холодних блакитних очей будив відчуття небезпеки.

— Зараз я задам тобі кілька питань. Ти повинен на них відповісти.

— Слухаю, Магістр Рал.

Тремтіння охопило Річарда з новою силою.

— На коліна, — наказав Рал, не міняючи інтонації.

Різкий біль від дотику ейджа пронизав плече. Річард звалився на коліна. Морд-Сіт встала позаду нього, міцно стиснувши йому стегнами плечі. Вона вхопила Річарда за волосся і, потягнувши на себе, закинула йому голову, змушуючи дивитися прямо в очі Ралу.

— Ти коли-небудь бачив Книгу Зниклих Тіней? — Донісся до Річарда рівний, позбавлений інтонацій голос.

Щось сколихнулося в душі. Уривки спогадів наполегливо пробивалися з підсвідомості. «Я не повинен відповідати!» — Майнула думка. Але чому? Річард болісно намагався пригадати щось дуже важливе і не міг. Мовчання затягнулося. Денна рвонула його за волосся і з силою втиснула ейдж в потилицю.

Ніби щось вибухнуло в нього в голові. В очах все попливло, кров скажено застукала в скронях. Річард відчув, що падає, але Денна втримала його. У цих тортурах немов була зібрана воєдино вся біль, якої він зазнав за час навчання. Річард хотів закричати, але не міг розімкнути зведені судомою губи. Він вже не відчував болю. Він задихався в болісної агонії. Денна відвела ейдж.

Свідомість повернулася не відразу. Хто він? Де знаходиться? Що за жінка тримає його за волосся? Хто ця людина в білому вбранні, яка безпристрасно поглядає на нього холодними блакитними очима? Річард не розумів, що відбувається. Одне він знав твердо: таку муку йому довелося випробувати вперше.

— Ти коли-небудь бачив Книгу Зниклих Тіней? — Долинуло крізь густе марево.

Він здивувався, почувши свій голос:

— Так.

— Де вона зараз?

Річард мовчав. Він не знав, як відповісти. Не розумів, чого від нього хочуть. Черговий вибух болю наче розколов йому череп. Коли все скінчилося, Річард відчув, як по щоках його течуть сльози.

— Де зараз Книга Зниклих Тіней?

— Не муч мене, будь ласка! — Благав він. — Я не розумію питання.

— Що тут незрозумілого? Скажи, де знаходиться Книга, от і все.

— Книга чи знання, викладені в книзі? — Злякано перепитав Річард.

Рал нахмурився.

— Книга.

— Книгу я спалив. Давно. Багато років тому.

Очі Рала налилися кров'ю. Лють, що спалахнула у нього в погляді, обпалила Річарда.

— Тоді скажи, де знання?

Річард коливався занадто довго. Коли він отямився. Денна знову закинула йому голову. Зіткнувшись з пронизливим поглядом блакитних очей, Річард раптово відчув себе зовсім безпомічним, кинутим і самотнім.

— Де зберігається знання, яке було приховано в Книзі?

— У мене в голові. Перш ніж спалити Книгу, я вивчив її напам'ять. Всю. Від першого до останнього слова.

Деякий час Рал мовчки дивився на Річарда. Той беззвучно плакав.

— Читай її.

При думці про те, яких мук може коштувати непослух, Річард прийшов в жах.

— «Якщо той, хто володіє скриньками, не прочитав цих слів сам, але почув їх із уст іншої людини, в достовірності переданого знання він може переконатися лише за допомогою сповідниці…»

Сповідниця…

Келен…

Келен!

Це ім'я сліпучим яскравим спалахом осяяло затьмарену свідомість, розвіяло туман і пробудило до життя силу і владу Шукача. В одне мить воно зламало всі зведені перепони. Потужний потік спогадів захлеснув Річарда, і він знову знайшов себе. Він не допустить, щоб Даркен Рал схопив Келен. Не дозволить мучити її.

Рал обернувся до сторожі. Підкоряючись його погляду, начальник зробив крок вперед.

— Бачиш, друже мій? Духи на моєму боці. Сповідниця сама прямує сюди в супроводі старого Чарівника. Ти знайдеш її і простежиш, щоб вона була доставлена до Палацу. Візьми собі в допомогу два Кводи, але пам'ятай: вона потрібна мені живою. Ти зрозумів мене?

Стражник мовчки кивнув.

— Мої заклинання зроблять тебе і твоїх людей невразливими перед магією Сповідниці. З нею Чарівник, але проти чар підземного світу він безсилий. Втім, не впевнений, що він доживе до зустрічі з тобою. — В голосі Рала з'явилися суворі нотки. — І ось ще що, Демміні. Мене мало хвилює, що з нею зроблять твої хлопці. Але в Палац ти повинен доставити її живою, живою і здатною користуватися дарованою їй владою. Краще тобі про це не забувати.

Демміні зблід.

— Я зрозумів тебе, Магістр Рал. Все буде виконано, як ти велиш.

Він схилився в прощальному поклоні і попрямував до виходу. Біля дверей Демміні на секунду затримався, глянувши з недоброю усмішкою на Річарда.

— Продовжуй! — Блакитні очі Рала знову вп'ялися в бранця.

Річард зрозумів, що зайшов надто далеко. Так далеко, що вибору не залишається.

Він приготувався гідно зустріти смерть.

— Не буду. Ти не зможеш змусити мене говорити. Нічим. Я радісно прийму будь-які муки. Я радісно прийму смерть.

Денна не встигла донести ейдж до його потилиці і завмерла, зупинена лютим поглядом блакитних очей. Річард відчув, як розтулилась рука, що тримала його за волосся. Один із охоронців підійшов до Морд-Сіт і схопив її за горло.

— Ти доповідала, що зламала його! — Очі Рала блиснули недобрим блиском.

— Так і було, Магістр Рал, — прохрипіла Денна. — Клянусь тобі, так і було!

— Ти сильно розчарувала мене.

Стражник ривком підняв нещасну, ноги її повисли в повітрі. Річард почув протяжний крик. Крик болю і відчаю. Колишня сила сліпучо яскравим полум'ям спалахнула в його душі. Денні погано! Річард отримав владу над магією, схопився з колін і кинувся на допомогу. Намертво здушивши лівою рукою плече стражника, правої він схопив його за волосся і різко рвонув назад. Почувся хрускіт. Величезний чолов'яга мляво осів на землю. Не зволікаючи ні секунди, Річард стрімко повернувся назустріч другому стражнику. Той був уже зовсім близько. Річард перехопив ідучу до нього руку з кинджалом і з силою вивернув її назад. Противник — гора м'язів — розігнавшись, не зміг зупинитися. Річард холоднокровно направив кинджал вістрям вгору. Мить — і ворог впав до його ніг, так і не встигнувши зрозуміти, що сталося. У його широко розкритих очах застигло здивування.

Річард стояв нерухомо, задихаючись від напору бушуючої в ньому сили, нічого не розрізняючи крізь розпечене біле марево. Біле від жару магії.

Денна піднесла руки до горла і зігнулася, важко дихаючи.

Даркен Рал мовчки дивився на Річарда, машинально облизуючи кінчики пальців.

Страшна біль, спричинена магією Морд-Сіт, змусила Річарда впасти на коліна і схопитися за живіт.

— Магістр Рал, — схлипнула Денна, — дозволь мені відвести його. Завтра вранці, якщо йому вдасться пережити цю ніч, він відповість на всі твої питання. Клянуся, я зроблю все, щоб спокутувати свою провину!

— Ні, — задумливо протягнув Рал. — Прости мене, дитя. Ти ні в чому не винна. Я і не уявляв собі, з чим нам довелося зіткнутися. Звільни його від болю.

Річард полегшено зітхнув і підвівся з колін. Він раптом усвідомив, що всі ці дні перебував наче в кошмарному сні. Мара розсіялася, але дійсність виявилася страшнішою будь-якого кошмару. Всі думки, почуття та спогади, які він зусиллям волі загнав у найпотаємніші глибини підсвідомості, вирвалися нарешті на свободу. Він не стане більше калічити себе. Нехай йому судилося померти, він помре людиною, не втративши власної гідності. Річард не дав волі гніву, обличчя його залишалося зовсім байдужим, лише в очах палахкотіли відблиски полум'я. Того полум'я, яке горіло в його серці.

— Тебе навчив цьому Чарівник? — Похмуро поцікавився Рал.

— Чому?

— Розщеплювати свідомість. Це єдиний спосіб уникнути знищення особистості.

— Не розумію, про що ти говориш.

— Ти розщепив свідомість, щоб врятувати головне, те, що становить саму основу особистості, пожертвувавши заради цього всім іншим. Магія. Морд-Сіт не владна над людиною, яка розщепила свідомість, і не в стані зламати його. Покарати — так, але не зламати. — Рал повернувся до Денни. — Прости, дочко моя. Я був неправий, вважаючи, що ти підвела мене. Ти зробила все можливе і неможливе в спробі зламати волю свого вихованця. І не твоя вина, що йому вдалося зберегти себе. Небагато Морд-Сіт змогли б завести його так далеко. На жаль, це особливий випадок.

Даркен Рал посміхнувся, облизав кінчики пальців і пригладив ними брови.

— Ну а тепер ми з Річардом поговоримо без свідків. Визволи його від болю на той час, поки він зі мною в саду. Магія Морд-Сіт не допоможе, а лише завадить нашій розмові. Ти вільна. Повертайся до своїх покоїв. Я дотримаю слова: якщо Річард залишиться в живих, він повернеться до тебе.

Денна схилилася в глибокому поклоні.

— Все моє життя — служіння тобі, Магістр Рал.

Вона обернулася до Річарда і, дивлячись йому в очі, прошепотіла:

— Я вірю в тебе, коханий. Не розчаруй мене.

Усмішка промайнула на губах Річарда.

— Ніколи, пані Денна.

Він проводив Морд-Сіт довгим поглядом. В душі піднялася хвиля гніву, і Річард не став зупиняти її. Він хотів знову відчути себе тим, ким був насправді — Шукачем Істини. Він ненавидів і в той же час шкодував Денну. Його захлеснула лють проти тих, хто так безжально скалічив її. «Бідна моя, що вони з тобою зробили? — Промайнуло у нього в мозку. — Не думай про завдання, думай про рішення», — твердо сказав собі Річард. Погляд його спрямувався на Дарка Рала. Лице противника зберігало безтурботний спокій. Річард постарався опанувати почуттями і змусив себе надіти таку ж непроникно-відсторонену маску.

— Тобі відомо, що я хочу почути Книгу Зниклих Тіней. Всю. Від першого до останнього рядка.

— Убий мене.

— Ти хочеш померти? — З ввічливою посмішкою поцікавився Рал.

— Так. Убий мене, як убив мого батька.

Не перестаючи посміхатися, Дарка Рал злегка наморщив лоба.

— Твого батька? Але я не вбивав його.

— Мій батько Джордж Сайфер! Ти вбив його! Не намагайся заперечувати, я все знаю! Ти вбив його тим самим ножем, що висить у тебе на поясі!

Рал розвів руками, всім виглядом виявляючи повне здивування.

— Я й не заперечую, що вбив Джорджа Сайфера. Але твого батька я не вбивав.

Річард був абсолютно збитий з пантелику.

— Що ти хочеш цим сказати?

Рал мовчки обійшов навколо бранця, критично оглядаючи його з усіх сторін. Річард здивовано стежив за його рухами.

— Відмінно. Просто чудово. Нічого не скажеш, спрацьовано на славу. Нічого більш досконалого мені ще не доводилося зустрічати. Тут відчувається рука майстра.

— Ти про що?

Дарці Рал звично облизав пальці і зупинився, задумливо дивлячись на Річарда.

— Тебе оточує мережа Чарівника. Я ніколи не бачив нічого подібного. Мережа накручена на тебе щільно, як кокон. Вона досконала і тримається вже досить довго. Не думаю, що зміг би її розплутати.

— Якщо в твої наміри входить довести, що Джордж Сайфер мені не батько, дарма стараєшся. Якщо ж ти просто вирішив переконати мене в тому, що ти божевільний, не варто було трудитися. Я і так це знаю.

— Милий хлопчик, — засміявся Рал, — мене найменше хвилює питання, кого ти вважаєш своїм батьком. Тим не менш, мережа Чарівника існує і приховує від тебе правду.

— Невже? Ну давай пограємо в цю гру. І хто ж у такому разі мій справжній батько?

— Не знаю. — Рал знизав плечима. — Мережа приховує це. Деякі припущення у мене, звичайно, є. Вони засновані на тому, що я бачив. — Усмішка зійшла з його обличчя. — Що говорить Книга Зниклих Тіней?

— І це все, про що ти хотів дізнатися? Ти розчарував мене.

— Як так?

— Ну, після того, що сталося з твоїм нелюдом-батьком, тобі слід було б поцікавитися, як звуть старого Чарівника.

Рал метнув на співрозмовника ненавидячий погляд і облизав кінчики пальців.

— Як звуть старого Чарівника?

Настала черга Річарда торжествувати перемогу. Він посміхнувся і розвів руками.

— Розпори мені живіт. Ім'я Чарівника написано у мене на кишках. Доведеться тобі трохи попрацювати.

Річард і не намагався припинити кпини. Усвідомлення власної беззахисності радувало його: варто тільки як слід розлютити Рала, і той вб'є його. А разом з ним загине і Книга. Ні Книги, ні шкатулки… Даркен Рал помре, і Келен виявиться в безпеці. Все інше не має значення.

— Перший день зими вже не за горами. Всього через тиждень я сам дізнаюсь ім'я старого Чарівника і одержу владу над ним. І тоді йому не втекти від розплати.

— Через тиждень ти будеш мертвий. У тебе в руках лише дві скриньки.

— Ти правий, Річард, — Рал знову облизав пальці і погладив ними брови. — Зараз у мене дійсно тільки дві скриньки. Третя ще в дорозі, але скоро і вона буде тут.

— Порожня бравада! — Річард постарався приховати занепокоєння. — Тобі залишилося жити рівно тиждень.

Рал підняв брови.

— Я сказав правду. Тебе зрадили. Той, хто допоміг мені схопити тебе, заволодів і скринькою. Через два дні її доставлять до Палацу.

— Я не вірю жодному твоєму слову, — рівним голосом промовив Річард.

— Не віриш? Ну що ж, підемо, я тобі дещо покажу.

Даркен Рал лизнув кінчики пальців, повернувся і попрямував в глиб саду, повільно крокуючи вздовж краю піску. Річард пішов за ним. Рал зупинився біля дивної, схожої на вівтар споруди. На клиноподібному камені білого кольору спочивала гладка гранітна плита, підтримувана з двох сторін потужними приземкуватими тумбами. На рівній гранітній поверхні плити стояли дві шкатулки Одена. Одна, прикрашена дорогоцінними каменями, — точна копію тієї, що була у Річарда. Інша — чорна, як нічний камінь. Здавалося, жоден промінь світла не відбивається від її поверхні. Захисного покриву на другий скриньці не було.

— Дві шкатулки Одена, — оголосив Дарці Рал. — Як ти думаєш, став би я витрачати час і сили на пошуки Книги, не будь у мене повної впевненості щодо третьої? Остання шкатулка зберігалася у тебе. Мені повідомив про це той, хто тебе зрадив. Скоро її доставлять до Палацу. Будь мої слова порожньою бравадою, я не питав би тебе про Книгу. Я відразу розпоров б тобі живіт, щоб дізнатися, де ти сховав шкатулку.

— Хто він? Назви ім'я зрадника! — Гнівно вигукнув Річард. — Назви його, або…

— Або що?.. Або ти розпореш мені живіт і прочитаєш це ім'я за допомогою антропомантй? Я не видаю імена тих, хто мені допоміг. Ти не єдиний, хто має честь.

Річард не знав, чому вірити. Одне ясно: Даркен Рал не став би витрачати дорогоцінний час на пошуки Книги, не май він усіх трьох скриньок. Значить, серед тих, кому Річард довіряв, виявився зрадник. Йому було важко, майже неможливо змиритися з цим, але інших пояснень не існувало.

— Убий мене, — тихо, майже пошепки промовив Річард. — Я все одно нічого тобі не скажу. Може, вдавшись до антропомантй, ти зможеш домогтися більшого.

Він відвернувся, схрестивши руки на грудях.

— Для початку я повинен переконатися в правдивості твоїх слів. Звідки мені знати, що ти не брешеш з приводу Книги. Раптом виявиться, що ти вивчив тільки першу сторінку? Або що тебе просто підучили, як обдурити мене?

— Мені байдуже, віриш ти чи ні, — відповів Річард, не повертаючи голови.

— Мені здавалося, тебе турбує доля сповідниці. — Рал потиснув плечима. — Бачиш, якщо тобі не вдасться переконати мене в тому, що ти говориш правду, я спробую прочитати що-небудь за нутрощами Келен. Застосування антропомантй дає іноді дивовижні результати.

— Я думав, ти розумніший, — Річард гнівно блиснув очима. — Подібний вчинок став би для тебе фатальним. Як, цікаво, ти зможеш переконатися в істинності Книги, не вдаючись до послуг сповідниці? Убивши Келен, ти втратиш свій останній шанс.

— Порожня розмова. — Рал знизав плечима. — З якого дива я повинен вірити тому, що ти говориш? Може бути, в Книзі Зниклих Тіней зовсім нічого не написано про сповідницю. В такому випадку Келен куди вірніше підтвердить істину своєю смертю.

Річард не знайшовся, що відповісти. Думки розбігалися. «Не думай про завдання, — нагадав він собі. — Думай про рішення».

— Як тобі вдалося без допомоги Книги зняти покрив з першої шкатулки?

— На світі існує велика кількість джерел знання. — Рал подивився на чорну скриньку. — На це у мене пішов день. День важкої, напруженої роботи. Довелося використати всі даровані мені здібності та всі знання, якими я володію. — Рал підняв очі на співрозмовника. — Покров утримують древні закляття, але я зумів їх зняти. Те ж саме я виконати і з рештою двома скриньками.

Виходить, Рал все ж зміг звільнити шкатулку від покриву, не вдаючись до допомоги Книги Зниклих Тіней. Такий поворот подій збентежив Річарда. Щоб відкрити скриньку, необхідно зняти верхній покрив. До цієї хвилини у Річарда ще залишалася надія, що без Книги Ралу не впоратися з магією древніх заклять. Тепер все валилося у нього на очах.

Річард спрямував незрячий погляд на другу шкатулку.

— Книга Зниклих Тіней, сторінка дванадцята. Заголовок: «Верхній покрив», — монотонно почав він. — «Зняти закляття з верхнього покриву шкатулки Одена дозволено тому, хто почав гру. Дозволено це і іншим, тим, кому дано таємне знання». — Річард потягнувся до скриньки. — Сторінка сімнадцята, третій абзац зверху. «Не знімай покриву з другої скриньки в годину темряви. Коли ж настане година сонця, зверни лик свій на північ і візьми в руки шкатулку. Так впадуть на неї промені денного світила! Якщо в годину сонця хмари затьмарять небеса, зверни лик свій до країв заходу. Визнач, де має знаходитися сонце. Туди і поверни скриньку». — Він дбайливо зняв скриньку з гранітного постаменту і повернувся обличчям на північ. Останні промені призахідного сонця відбилися від самоцвітів, що прикрашали верхній покрив. Дорогоцінні камені таємниче заблищали. — «Зверни Синій Камінь до сонця, Жовтий Камінь нехай дивиться наверх. «— Річард повернув шкатулку. — «Вказівки для правої руки, руки благословень: середній палець нехай спочиває на Жовтому Камені кришки, великий палець — на Прозорому камені днища». — Річард виконав вказівку. — «Вказівки для лівої руки, руки проклять: вказівний палець нехай спочиває на Синьому Камені грані, що дивиться від тебе, великий палець — на Червоному Камені грані, що до тебе ближча». — Річард поклав пальці, як було зазначено. — «Прожени з розуму свого всі образи, помисли і бажання. Хай буде він чистий. Викликай образ: Чорний Квадрат, поміщений в безмірний Білий Простір. Споглядай його. Думай про нього. Розведи руки. Якщо ти той, кому дозволено зняти закляття, покрив зійде сам».

Під пильним поглядом Рала Річард зрікся всього, що займало його розум, уявив величезне біле поле з маленьким чорним квадратом і легко розвів руки. Покров, клацнувши, розколовся надвоє. Річард стягнув його без особливих зусиль, наче розбив ножем яйце на сковорідці. Тепер дві однаково чорні скриньки стояли поруч, пліч-о-пліч, і, здавалося, висмоктували світло з приміщення.

— Чудово, — видихнув Рал. — Так ти настільки ж добре знаєш кожну частину Книги?

— Кожне слово. — У Річарда в очах промайнуло торжество. — Але те, що ти зараз зміг побачити, не допоможе тобі зняти закляття з останньої шкатулки. Для кожної — своя формула.

Рал недбало махнув рукою.

— Неважливо. Я зніму його. — Весь поглинений своїми думками, він поклав лівий лікоть на долоню правої руки і потер пальцями підборіддя. — Іди. Ти вільний.

Річард нахмурився.

— Що ти хочеш цим сказати? Ти що, не маєш наміру навіть спробувати витягнути з мене зміст Книги? Хіба ти не хочеш мене вбити?

— Що з того? — Рал знизав плечима. — Щоб розв'язати тобі язика, мені доведеться вдатися до методів, що вплинуть на твій розум. Але тоді я не почую того, що хочу. Цілісність Книги виявиться порушеною. Якщо б мова йшла про будь-який інший трактат, я зважився б на це і зібрав би розрізнені уривки воєдино, використовуючи дароване мені знання. Що стосується Книги зниклих Тіней, то тут, як я встиг переконатися, випадок особливий. Будь-яке, навіть саме незначне на перший погляд спотворення, може коштувати мені життя. Для чого піддавати себе небезпеці? Так що зараз у тобі немає ніякої потреби. З цієї хвилини ти вільний сам розпоряджатися собою. Можеш йти.

Річард розумів, що в рішенні Рала криється підступ.

— Навіть так? Я можу піти? Але ж ти прекрасно знаєш, що я не залишу спроб перешкодити тобі.

Рал лизнув пальці і підняв очі.

— Роби, що хочеш. Мені від твоїх спроб шкоди не буде. Але через тиждень тобі доведеться повернутися. Якщо, звичайно, тебе хвилює доля всіх живучих.

— Що ти хочеш сказати? — Річард спантеличено примружив очі.

— Через тиждень, у перший день зими, я відкрию скриньки Одена. Я вже говорив, що на світі існує багато джерел таємного знання. Це не тільки Книга Зниклих Тіней. Так от, з їх допомогою мені вдалося з'ясувати, яка саме шкатулка вб'є того, хто вступив у гру. Залишаються дві, одну з них я повинен відкрити. Ніяких інших відомостей у мене немає. Значить, доведеться розраховувати на удачу. Якщо виграю, одержу безмежну владу. Якщо програю, світ загине разом зі мною.

— І ти рішишся піти на такий ризик?

Брови Рала зметнулися вгору. Він весь подався вперед.

— Або все, або нічого. Тільки так.

— Я тобі не вірю. Ти не можеш знати точно, яка шкатулка вб'є тебе.

— Навіть якщо б я збрехав, — мене влаштовують два результати з трьох можливих, тебе — один. У кого з нас більше шансів на виграш? Рахунок не в твою користь, Річард. Але я не брешу. Або світ підкориться моїй волі, або загине. Вирішуй сам, що тебе більше влаштовує. Якщо відмовишся допомогти мені і я відкрию не ту скриньку, то загину не тільки я, але й ті, кого ти любиш. Якщо ж я сам, без твоєї допомоги, відкрию скриньку, яка дарує владу, я віддам Келен на навчання Констанції. І повір, навчання це буде довгим. Перш ніж я вб'ю тебе, ти встигнеш сповна насолодитися видовищем її страждань. А потім Келен принесе мені спадкоємця. Сина, який буде Сповідником.

У Річарда всередині все похололо. Ніякі тортури з багатого арсеналу Морд-Сіт не змогли б заподіяти йому такого болю, як ці слова Рала.

— Наскільки я зрозумів, ти збираєшся щось запропонувати?

Рал кивнув.

— Якщо повернешся в призначений термін і прочитаєш мені Книгу Зниклих Тіней, я збережу тобі життя. Я навіть дозволю тобі залишитися самим собою.

— А Келен?

— Келен буде жити тут, в Народному Палаці. З нею будуть обходитися, як з королевою. Варто тільки їй щось захотіти, як бажання її буде негайно виконано. Так живуть Сповідниці. Ти не в змозі дати їй того, що вона заслуговує. Тут вона буде захищена від зла і захищена від всякого сум'яття. Повністю скорившись моїй волі, вона народить мені сина, Сповідника. Такий мій вибір. Тепер вирішуй, яку долю для Келен ти обереш. Отже, вихованка Констанції або Королева? Ти зрозумів мене? Гадаю, ти повернешся. Ну а якщо я помилився… — Рал знизав плечима. — Або все, або нічого.

— Боюсь, ти все ж не знаєш, яка шкатулка принесе тобі смерть, — схвильованим голосом сказав Річард.

— Як знаєш. Вирішуй сам, чому вірити, а чому — ні. Мені немає потреби сперечатися з тобою. — Обличчя його спохмурніло. — Мій юний друже, раджу тобі мудро і спокійно підійти до прийняття рішення. Можливо, моя пропозиція тобі не до душі. Тоді подумай, що станеться, якщо ти відкинеш її. Життя складне, часом воно ставить людину перед лицем дуже нелегкого вибору. Іноді доводиться жертвувати собою, щоб врятувати того, кого любиш.

— Я все одно не вірю, що ти знаєш, яка шкатулка вб'є тебе, — прошепотів Річард.

— Це твоє право. Тільки перш запитай себе, чи готовий ти поставити на карту майбутнє Келен, покладаючись лише на свою віру. Втім, навіть якщо ти і правий… У тебе тільки один шанс із трьох.

Річард відчував себе розбитим і спустошеним.

— Я можу піти прямо зараз?

— Ну якщо ти більше ні про що не хочеш мене запитати…

І тут Річард зрозумів, що не може поворухнутися. Немов чиясь невидима рука здавила його мертвою хваткою. Даркен Рал спокійно потягнувся до його кишені і витягнув звідти шкіряний мішечок з нічним каменем. Марно намагався Річард перешкодити цьому, невідома сила міцно скувала його. Рал, посміхаючись, підкинув нічний камінь на долоні.

В повітрі стали згущуватися тіні. Вони обступали Рала з усіх сторін, число їх зростало з кожною секундою. Річард хотів відступити назад, але не міг зрушити з місця.

— Настав час повернутися додому, друзі мої.

Тіні в шаленому хороводі закружляли над головою Рала. Вони мчали все швидше і швидше, поки не злилися в одну суцільну сіру пляму. Раптово пролунало страшне тужливе виття, і низка привидів втягнулася в нічний камінь. Тіні зникли. Камінь розсипався на попіл. Даркен Рал подув на долоню і розвіяв попіл по саду.

— Щоб з'ясувати, де ти знаходишся, старий Чарівник закликав магію нічного каменю. Коли він надумає взятися за розшуки наступного разу, його чекає вкрай неприємний сюрприз. Він опиниться в підземному світі.

Річарда охопило обурення. Рал збирається спіймати Зедда в пастку, а він, Річард, не в змозі нічого зробити!

Він розслабився, залишив всі спроби розірвати незримі узи, відсторонився від усіх думок і відновив спокій. Негайно сила, що утримувала його, зникла. Річард ступив вперед.

Рал підбадьорливо посміхнувся.

— Добре, синку, дуже добре. Ти здатний розірвати закляття, нехай навіть таке слабеньке, як це. Але тим не менше чудово. Старий не помилився у виборі Шукача! — Рал кивнув. — Але ти — більше, ніж просто Шукач. У тебе є дар. Передбачаю день, коли ти приймеш мою сторону. Тоді я буду радий твоєму товариству. Ті, з ким мені доводиться мати справу, дуже обмежені. Після того як світ возз'єднається під моїм пануванням, я багато чому зможу тебе навчити. Якщо, звичайно, ти сам того побажаєш.

— Я ніколи не прийму твою сторону. Ніколи.

— Як знаєш, Річард. Тобі вирішувати. Я не тримаю на тебе зла. Сподіваюся, ми все ж станемо друзями. — Рал допитливо подивився в очі Шукачеві. — І ще. Ти вільний чинити, як порахуєш за потрібне. Хочеш, залишайся тут, в Народному Палаці. Хочеш, йди. Який би не був твій вибір, можеш розраховувати на сприяння з боку моїх людей. Але я накладу на тебе закляття. Інше, не таке, яке ти щойно порвав. Закляття це буде діяти не на тебе, а на оточуючих. Тому сам ти зняти його не зможеш. Коли ти зустрінешся зі своїми союзниками, вони не впізнають тебе і вважатимуть за ворога. Ті ж, хто бореться на моєму боці, побачать тебе таким, який ти є, бо ти — мій противник. Принаймні поки що. А значить, і їх противник теж. Але твої друзі, всі до єдиного, будуть приймати тебе за того, кого найбільше ненавидять і бояться. Мені хотілося б, щоб ти побачив світ моїми очима. Можливо, тоді ти краще зрозумієш мене.

Гнів пройшов. Річарда охопив дивний спокій.

— Тепер я можу йти?

— Звичайно, мій хлопчику. Іди, я тебе не тримаю.

— А як щодо пані Денни?

— Її влада не поширюється тільки на мій сад. Варто тобі вийти звідси… Денна як і раніше володіє магією твого меча. Морд-Сіт ніколи не відмовляється від своєї влади. Тут я нічим не можу допомогти. Ти повинен звільнитися сам.

— І як же я зможу піти?

— Хіба ти сам не знаєш, як? Щоб піти, ти повинен убити Денну.

— Убити Денну! — Річард заціпенів. — А коли б я міг вбити її… Став б я терпіти її знущання!

— Ти завжди був у змозі вбити її. — Рал злегка посміхнувся.

— Як?

— У світі немає нічого, що не мало б зворотного боку. Візьми, до прикладу, лист паперу. Який би він не був тонкий, він все одно підпорядковується цьому закону. Так само і з магією. Як і більшість людей, ти бачиш лише одну її сторону. Спробуй поглянути на магію з іншої точки зору. Постарайся знайти повноту сприйняття. — Рал вказав на мертві тіла вартових. — Твоя магія була підвладна Денні, а ти все ж зумів вбити їх.

— Але це зовсім інша справа. Адже я не замишляв зла проти неї.

Рал схвально кивнув.

— Так, ти правий. Але ти повинен зробити наступний крок і дійти до кінця. Напівзаходи не допоможуть, вони лише накличуть на тебе безліч бід. Денна зуміла підпорядкувати своїй владі лише одну сторону твоєї магії, ту, що ти сам віддав їй в руки, коли в люті підняв на неї меч. Зверни проти неї іншу. Взагалі кажучи, на такий крок здатний будь-який Шукач, але якщо вірити хронікам, жодному з твоїх попередників цього не вдавалося. Як знати, можливо, саме тобі судилося стати першим.

— А якщо ні? Якщо я не зможу підкорити собі зворотний бік магії меча?

Річард відчував себе незатишно. Рал поводився з ним зовсім як Зедд, коли хотів, щоб учень сам знайшов відповідь на питання, що мучить його.

— Тоді, мій юний друже, належить не надто приємний тиждень. Своєю поведінкою ти сильно засмутив Денну. У перший день зими вона знову приведе тебе до мене, і ти повідомиш своє рішення. Або ти погодишся допомогти мені, або відмовишся і тим самим приречеш всіх, хто тобі дорогий, на страждання і смерть.

— Поясни одне — як оволодіти до кінця магією меча?

— Із задоволенням. Як тільки ти передаси мені те знання, що зберігалося в Книзі Зниклих Тіней. — Рал посміхнувся. — Боюсь, мій юний друже, це станеться не зараз. Доброї ночі, Річард. Не забудь, рівно через тиждень.

Вечоріло. Річард вийшов із саду. Голова гула від великої кількості вражень. Річарда турбували слова Рала, ніби той знає, яка шкатулка несе в собі смерть. Хоча Даркен Рал міг просто збрехати, поклавшись на Перше Правило Чарівника. Куди гірше було інше: серед тих, кому Річард довіряв, виявився зрадник. Шота попереджала, що рано чи пізно Зедд і Келен повернуть проти нього даровану їм владу. Значить, зрадник — один з них. Але це неможливо! І все-таки це правда. У Річарда в думках панував повний хаос. Він нескінченно любив старого чародія і сповідницю. Але ж Зедд сам сказав, що Шукач повинен бути готовий негайно, без коливань вбити будь-кого, хто поставить під загрозу їхню справу. Нехай немає ніяких прямих доказів, тільки підозри, — цього достатньо. Річард відігнав думки, що гнітили його.

Зараз головне — звільнитися від магії Морд-Сіт, і зробити це необхідно якомога швидше, поки Денна знову не почала мучити його. Інакше від постійного болю він втратить здатність думати і не зможе нічого зробити. Необхідно зібратися з думками і знайти рішення. Допомоги чекати нізвідки, доведеться розраховувати тільки на свої сили. Він повинен зрозуміти, як позбавитися від Денни. Решту не має значення.

«Меч Істини, — подумав Шукач. — Денна підпорядкувала собі магію меча». Що, якщо, пожертвувавши чарівною зброєю, він зуміє звільнитися від влади Денни? Річард рішуче потягнувся до меча і тут же завмер, пронизаний болем магії.

Він побрів далі нескінченною низкою залів. До покоїв Денни було ще досить далеко. Даркен Рал говорив, що, якщо Річард захоче покинути Народний Палац, ніхто з правоохоронців цьому не стане на заваді. Може, йому вдасться повернути до виходу? Дійшовши до чергової зали, в якій було кілька дверей, він спробував здійснити свій намір. Одразу ж приступ нестерпного болю повалив його на коліна. Лише закликавши на допомогу всю волю, Річард зумів доповзти туди, де йому не заборонялося перебувати. Перш ніж продовжити шлях, він дозволив собі короткий перепочинок.

Над головою задзвонив дзвін, скликаючи мешканців Палацу до вечірньої посвяти. Що ж, він готовий виконати ритуал. Принаймні буде час подумати. Річард рішуче попрямував до найближчої майданчику для посвяти. Це був одна з тих майданчиків, що подобалися йому більше всього: малолюдний, спокійний, з невеликим басейном. Річард підійшов до самої води, став на коліна, опустив голову і почав монотонно повторювати вже звичні фрази: «Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наша смиренність. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі». Свідомість очистилася. Річард позбувся всіх страхів, тривог і хвилювань і дозволив думкам текти вільно, ні на чому не зупиняючись. Посвячення завершилося. Річарду здалося, що весь ритуал зайняв кілька секунд. Він встав з колін, посвіжілий і оновлений, і пішов далі.

Зали, сходи і коридори, через які він йшов, підкорювали вишуканістю. Річард не переставав захоплюватися ними. Він не в силах був зрозуміти, як Даркен Рал, людина низька і підла, змогла оточити себе подібною красою.

Все на світі має зворотний бік. Дві сторони магії.

Річард перебрав у пам'яті всі випадки, коли в ньому пробуджувалася та дивна, самому йому невідома влада. Вперше це сталося, коли він пошкодував принцесу Віолетту. Потім — коли страж королеви підняв руку на Денну. Ще раз — коли його охопило співчуття до Денни і пекучий біль через те, що з нею зробили. Сила ця пробудилась і при думці про те, що Даркен Рал стане мучити Келен, і нарешті — коли люди Рала заподіяли Денні біль. Він згадав, що всякий раз, коли це траплялося, очі йому застилало палаюче біле марево.

Він знав, що це магія меча. В минулому магію меча теж викликала його лють, але тут була лють зовсім іншого роду. Він згадав колишні відчуття, коли оголював меч: гнів, обурення, ненависть, жага крові.

Річард застиг, як вкопаний, посеред величезної зали. Час був пізній, мешканці Палацу вже спали, навколо не було ні душі. Хвиля холоду з голови до п'ят облила його. По шкірі пробігли мурашки.

Дві сторони магії. Він все зрозумів.

Дяка духам.

Він повністю опанував магією меча, і все навколо затопило біле сяйво.

Оповитий білим серпанком магії, майже в трансі, зачинив він двері в покої Денни. Тепер він до кінця опанував магією меча, опанував її білим сяйвом, її радощами і печалями. В кімнаті панувала тиша. Тьмяно мерехтів світильник. У невірному світлі всі предмети відкидали на стіни примарні танцюючі тіні. Повітря було наповнене ароматами пахощів, змішаних з слабким запахом згорілого масла. Денна, оголена, з розпущеним довгим волоссям, сиділа на ліжку, схрестивши ноги. Руки її безвольно лежали на колінах. На грудях висів ейдж. Вона сумно подивилася на Річарда.

— Ти прийшов вбити мене, коханий? — Прошепотіла Денна.

Він повільно кивнув, не відводячи очей.

— Так, пані.

Легка посмішка торкнула її губи.

— Ти вперше назвав мене просто «пані». Раніше, звертаючись до мене, ти завжди говорив: «пані Денна». Це щось означає?

— Так, моя повелителько. Це означає все. Це означає, що я тобі все пробачив.

— Я готова.

— Чому ти роздягнена?

Світло лампи відбився в її зволожених очах.

— Тому, що весь мій одяг належить Морд-Сіт. Нічого іншого у мене немає. Я не бажаю померти як Морд-Сіт. Я хочу піти з цього світу такою, як колись увійшла в нього. Просто Денна і більше ніхто.

— Я зрозумів, — неголосно вимовив він. — Як ти дізналася, що я прийшов вбити тебе?

— Коли Магістр Рал обрав мене для роботи з тобою, він сказав, що не стане примушувати мене, що я вільна відмовитися. Він попереджав, що пророцтва пророкують появу Шукача, якому буде дано опанувати зворотним боком магії меча — магією, від якої чарівний клинок зробиться білим. Він сказав, що, якщо ти виявишся тим, про кого говорять пророцтва, мені судилося померти від твоєї руки. І я сама попросила Даркена Рала, щоб він послав мене за тобою і дозволив стати твоєю Морд-Сіт. Я хотіла, щоб ти виявився тим самим Шукачем. Я творила з тобою таке, чого не проробляла ні з ким, в надії, що ти не винесеш мук і вб'єш мене. Після випадку з принцесою надія в мені зміцніла. Після того як ти вбив стражників Рала, надія переросла у впевненість. Ти просто не міг зробити цього: я міцно тримала тебе магією меча.

Все стало білим навколо її красивого обличчя.

— Прости мене, Денна, — прошепотів він.

— Ти будеш згадувати мене?

— Мене до кінця днів будуть переслідувати кошмари.

Денна засяяла.

— Я рада. — Здавалося, вона щиро горда собою. — Скажи, ти дуже любиш цю жінку, Келен?

Він насупився.

— Як ти про це дізналася?

— Іноді, коли занадто переборщиш з вихованцем, він втрачає над собою контроль. Деякі в таких випадках кличуть дружин або матерів. Ти повторював лише одне ім'я — Келен. Ти візьмеш її собі за дружину?

— Це неможливо, — Річард проковтнув грудку. — Вона Мати-Сповідниця. Її влада знищила б мене.

— Мені шкода. Це ранить тебе?

Він кивнув.

— Більше, ніж все, що ти зі мною зробила.

— Добре. — Денна сумно посміхнулася. — Я рада, що та, яку ти любиш, здатна подарувати тобі сильнішу біль, ніж я.

Річард знав, що Денна по-своєму намагається втішити його. В її уяві щастя нерозривно пов'язане з болем: чим сильніше страждання, тим вище блаженство. Він знав, що часом Денна завдавала йому нестерпного болю, бажаючи виразити переповнюючу її любов. І в її очах та, що здатна доставити йому ще більші муки, гідна любові.

По обличчю Річарда потекли сльози. Що вони з нею створили!

— Це зовсім інша біль. У мистецтві тортур тобі немає рівних.

В очах Денни спалахнула гордість.

— Спасибі тобі, коханий, — видихнула вона. Денна зняла ланцюжок з ейджілом і простягнула Річарду. — Носи його на згадку про мене. Він не заподіє тобі болю, якщо буде висіти на шиї. Боляче, тільки коли тримаєш ейдж в руці. Ти не заперечуєш?

Річард, як і раніше бачив її обличчя в білому сяйві.

— Буду мати за честь, моя повелителько.

Він схилив коліно. Денна обережно одягла йому на шию золотий ланцюжок. Потім притягнула його до себе і міцно поцілувала в щоку.

— Як ти збираєшся це зробити? — Запитала Денна.

Річард зрозумів, що вона має на увазі. Він знову проковтнув грудку, яка підступила до горла і повільно потягнувся до меча.

Повільно, дуже повільно витягнув він з піхов чарівну зброю. Меч не задзвенів, як раніше. Почувся дивний звук, що нагадував шипіння добіла розпеченого металу.

Річард не дивився на клинок, він знав, що срібляста сталь стала білою. Він не відривав погляду від мокрих очей Денни. Сила меча омила Шукача. Ненависть, гнів і злість зникли, в душу зійшов мир. Раніше магія меча пробуджувала в ньому лють. Зараз же ним володіло лише одне почуття — любов. Любов до цього створіння, до цього келиха, який інші наповнили болем і жорстокістю, до цієї невинної, змученої душі, яку спотворили до невпізнання, навчивши тому, що вона ненавиділа понад усе: мучити інших. Співчуття змушувало його страждати від горя за неї, від любові до неї.

— Денна, — прошепотів він, — ти могла б просто відпустити мене, щоб мені не довелося вбивати тебе? Будь ласка. Дозволь мені піти. Не примушуй мене робити це.

Вона підняла підборіддя.

— Якщо ти спробуєш піти, я зупиню тебе болем магії і змушу пошкодувати, що ти турбувався про мене. Я — Морд-Сіт. Я — твоя пані. Я не можу бути іншою, ніж я є. Ти не можеш бути садистом, любов моя.

Він сумно кивнув і притиснув вістря меча до її грудей. Сльози застилали йому очі. Біле сяйво засліплювало.

Денна обережно взялася за клинок і пересунула на кілька дюймів вгору.

— Моє серце тут, коханий.

Не опускаючи меча, Річард нагнувся і лівою рукою обняв її за плечі. Зі всіх сил стримуючи міць магії, він відбив на щоці Денни прощальний поцілунок.

— Річард, — прошепотіла вона, — у мене ніколи не було такого чоловіка, як ти. Я рада, що інших не буде. Ти виняткова особистість. З тих пір як мене обрали, я не зустрічала нікого, кому було діло до моїх страждань, хто намагався допомогти мені вгамувати біль. Спасибі тобі за останню ніч, за те, що навчив мене, як це вібувається.

Солоні сльози текли по його щоках. Він міцніше стиснув їй плечі.

— Прости мене, любов моя.

Вона посміхнулася.

— Все. Спасибі, що назвав мене так. Яке щастя — хоч раз почути ці слова. Поверни меч, щоб переконатися, що все скінчено. І, Річард, будь ласка, прийми моє останнє дихання. Пам'ятаєш, як я тебе вчила? Я хочу, щоб останнє дихання мого життя було з тобою.

Засліплений білим серпанком, він притулився губами до її губ і навіть не відчув, як його права рука рушила вперед. Він не відчув ніякого опору. Меч пройшов крізь Денну, наче вона була з газу. Не усвідомлюючи, що робить, він повернув меч і прийняв її останній подих.

Річард дбайливо опустив неживе тіло Денни на ліжко, ліг поруч і безутішно заплакав, дивлячись на її обличчя, яке ставало безкровним.

Він не хотів її смерті.

Він жадав повернути її.

44

Лише пізно вночі покинув Річард покої Денни. Його кроки відлунням звучали в порожніх коридорах. Вогні факелів кидали червоні відблиски на його лице. На кам'яних плитах танцювали тіні, то подовжуючись, то вкорочуючись від світильника до світильника. Річард йшов вперед, похмурий і відчужений. На душі в нього було чорним-чорно. Одне втішало: він знову вільний, знов може розпоряджатися собою, як сам того побажає. Річард не вирішив ще, куди попрямує далі, але твердо знав, що в Палаці йому робити нічого.

Раптово його пронизав пекучий біль: хтось, підкравшись зі спини, притиснув ейдж до його спини. У Річарда перехопило подих, на лобі проступив холодний піт. Ноги і спина горіли, немов охоплені полум'ям.

— Далеко зібрався? — Уїдливо поцікавилася Констанція.

Перемагаючи біль, він потягнувся до меча. Рука затремтіла від непомірного напруги. Ззаду почувся торжествуючий регіт. Шукач схаменувся: варто тільки оголити Меч Істини, як Морд-Сіт негайно опанує його магією! Один невірний рух — і весь цей кошмар повториться! Здогад блискавкою спалахнув в мозку. Він зняв руку меча і постарався приборкати гнів. Констанція, не відводячи руки з ейджілом, зробила крок вперед і встала перед Річардом, обіймаючи його за талію. На ній було одежа з червоної шкіри.

— Що? Не готовий закликати на допомогу свою магію? А даремно. Поки не пізно варто спробувати. Якщо, звичайно, тобі дороге життя. — Вона усміхнулася. — Або хочеш, щоб я зробила тобі ще болючіше? Це я можу. Ну, сміливіше, діставай свій чарівний меч. Будеш слухняним хлопчиком — може, я тебе і пошкодую.

Річард згадав, як Денна вчила його стійко переносити всілякі муки з багатого арсеналу Морд-Сіт. Настав час використовувати отримані навички. Він зібрався з силами, подумки відсторонився від болю і зміг нарешті глибоко зітхнути.

Не зволікаючи ні секунди, Річард лівою рукою обхопив Констанцію за талію і міцно притиснув до себе, а правою стиснув ейдж Денни. Біль пронизав руку від кисті до плеча, але він стерпів його. Річард ривком підняв Констанцію в повітря, позбавляючи її опори. Морд-Сіт захрипіла і спробувала сильніше втиснути ейдж йому в поперек, але марно: Річард міцно тримав її в обіймах, не дозволяючи поворушити рукою.

Не відводячи очей від спотвореного злістю лиця Констанції, він притиснув до її грудей ейдж Денни. Зіниці Морд-Сіт розширилися, по обличчю пробігла судома. Річард добре пам'ятав, як Денна розправилася з королевою Міленою. Зараз він намагався виконати те ж з Констанцією. Руки її ослабли, але ейдж все ще впирався Річарду в спину, завдаючи нестерпної муки. Шукач зціпив зуби.

— Я не стану вбивати тебе мечем. Щоб зробити це, я повинен спочатку все тобі пробачити, а це неможливо. Ти винна не тільки переді мною, ти зрадила свою подругу, Денну. Це єдине, чого я не зможу пробачити ніколи.

Констанція схлипувала, задихаючись в болісної агонії.

— Будь ласка…

— Я обіцяв… — Посміхнувся він.

— Ні… прошу тебе… не треба…

Річард ще сильніше притиснув ейдж до її грудей і різко повернув його. Констанція вигнулась і тут же безвольно обвисла у нього на руках. З вух її потекла кров. Річард опустив мертву Морд-Сіт на кам'яну підлогу.

— … І дотримав слово.

Він дивився незрячим поглядом на свою руку, яка все ще стискала ейдж, до тих пір, поки не повернулося відчуття болю. Тоді він розтиснув пальці. Ейдж повис на ланцюжку.

Річард опустив очі на Констанцію, у нього знову перехопило подих.

— Спасибі тобі, Денна, — прошепотів він. — Спасибі, що навчила мене терпіти біль. Ти врятувала мені життя.

Більше півгодини він блукав по складних пересіченнях залів, перш ніж відшукав вихід з Палацу. Він ступив у внутрішній двір. В обличчя вдарив свіжий вітер. Ворота в кріпосній стіні замку були розчинені навстіж. Проходячи повз двох загрозливої зовнішності стражників, Річард до болю стиснув долоню на руків'ї меча, але ті лише чемно кивнули йому, немов високому гостю, що від'їжджає після обіду у короля.

Річард зупинився біля обриву, обводячи поглядом безкрайню рівнину, яка простяглася біля його ніг. Він підняв очі і завмер в захопленні. Ніколи раніше, дивлячись на зірки, не відчував він такого захвату. Річард обернувся. Позаду, оточений неприступними мурами, чорнів Народний Палац. Гігантська споруда, на сотні футів підносячись над безплідною пусткою, стояло на вершині неосяжного плато, яке різко обривалося в долину. Вниз вела вузька стежка, що петляла між нагромадження скель.

— Коня, ваша милість?

Річард миттєво обернувся. Позаду стояв один із охоронців.

— Що?

— Я питаю, чи не завгодно вашій милості взяти коня? Судячи з усього, ваша милість збирається покинути Народний Палац. Це довгий шлях.

— Довгий шлях куди?

Охоронець кивнув вниз.

— Рівнини Азріта. Ваша милість дивилися на захід, за рівнини Азріта. Щоб перетнути їх, потрібно пройти довгий шлях. Накажете осідлати коня?

Не до душі все це було Шукачеві. Виходить, Даркена Рала нітрохи не хвилює, що він може зробити, опинившись на волі.

— Так, мабуть добрий кінь мені не завадить.

Стражник неголосно свиснув, подаючи знак приятелеві, що стояв на стіні. Той передав сигнал далі, по ланцюжку.

Стражник повернувся на свій пост.

— Це недовго, ваша милість.

— Далеко звідси до гір Ранг-Шада?

Співрозмовник злегка нахмурився.

— Що саме цікавить вашу милість? Гірський ланцюг тягнеться на багато миль.

— Місцевість на північний захід від Тамаранга. Там, де гори підступають до Тамарангу найближче.

Стражник в задумі потер підборіддя.

— Днів чотири, а може, й п'ять. — Він звернувся до другого вартового: — Скільки, по-твоєму?

Той знизав плечима.

— Якщо гнати коней день і ніч, з частими підмінами, можна встигнути і за п'ять днів. Але за чотири — навряд чи.

У Річарда стислося серце. Звичайно, Рала не хвилює, що у нього буде кінь. Куди він встигне дістатися? Вестландське військо на чолі з Майклом стоїть в Ранг-Шада, в п'яти днях шляху. Через тиждень настане перший день зими. Він не встигне доїхати до Майкла і повернутися до Палацу.

Але Келен… Келен десь поруч. Рал послав людину з чорною смугою на волоссі і два Кводи, щоб схопити її. Що вона робить так близько? Він же попереджав їх, щоб не шукали його. Річарда охопив гнів. Чому Чейз не послухався його, чому не повів Зедда і Келен подалі від небезпеки? Втім, будь він на місці Чейза, він теж не став би відсиджуватися в тихому куті, не знаючи, що скоїлося з другом. Може, вони рухаються сюди разом з військом? Але яка користь від армії в такому неприступному місці? Та Ралу достатньо десятка добрих вояків, щоб місяць тримати оборону.

З воріт виїхало два озброєних солдати, ведучи за повід коня.

— Може, вашій милості взяти ескорт? — Запитав стражник. — Це хороші солдати.

— Ні. — Річард люто блиснув очима. — Моїй милості це не завгодно. Я віддаю перевагу мандрівці на самоті.

Стражник помахом руки відпустив ескорт.

— Отже, ваша милість відправляєтеся на південний захід?

Річард не вважав за потрібне відповідати.

— Тамаранг, — пояснив страж, — біля Ранг-Шада, про який запитували ваша милість. Це на північний захід звідси. Можу я дати вашій милості невелику пораду?

— Спробуй, — обережно сказав Річард.

— Якщо ваша милість поїдете цією дорогою через рівнини Азріта, ближче до ранку ви доберетеся до поля, засіяного валунами. Там буде розвилка. Одна з доріг спускається у глибокий каньйон. Я б порекомендував вашої милості вибрати ліву стежку.

Річард примружився.

— Чому?

— Тому, що справа живе дракон. Червоний дракон з поганим характером. Дракон Магістра Рала.

Річард скочив у сідло і зверху уважно подивився на стражника.

— Дякую за пораду. Я запам'ятаю.

Він пришпорив коня і поскакав вперед. Стежка петляла, то круто забираючи вгору, то різко спускаючись вниз. Річард зауважив підйомний міст, який при його наближенні став опускатися. Коли він під'їхав, міст уже був опущений. Річард, не стримуючи коня, галопом промчав по-важкому дерев'яному настилу. Він звернув увагу, що ця дорога — єдиний шлях через скелі до вершини плато. Внизу зяяла прірва. Варто підняти міст, і ніяка армія тут не пройде. Не будь навіть Даркена Рала з його магією, не будь грізної охорони, Народний Палац все одно залишився б неприступним.

Річард на скаку розстебнув ненависний нашийник і жбурнув його в темряву. Він поклявся собі, що ніколи більше не дозволить начепити на себе цю «прикрасу». Ні за що. Ні для кого.

Спустившись в долину, Річард обернувся і подивився поверх плеча на чорну громаду Народного Палацу, яка закривала добру чверть зоряного неба. Від холодного вітру, що бив прямо в обличчя, сльозилися очі. А може, від спогаду про Денну. Як не намагався, він не міг вигнати з пам'яті її образ. Якби не Келен з Зеддом, він відразу наклав би на себе руки, такий великий був його біль.

Вбити Мечем Істини в гніві, люті і ненависті — жахливо. Вбити білою магією меча — страшніше будь-якого кошмару. Клинок знову повернув собі звичний срібний глянець, але тепер Річард знав, як зробити його білим. Він гаряче сподівався, що помре раніше, ніж змушений буде знову закликати білу магію меча. Він не знав, чи зможе ще хоч раз пройти подібне випробування.

А все ж йому вдалося одержати свободу. І тепер він мчить крізь темряву назустріч найдорожчим для нього людям — Зедду і Келен. Жене коня, поспішає. Поспішає, щоб з'ясувати, хто з них віддав Даркену Ралу останню шкатулку. Хто з них зрадник…

Все це не вкладалося у нього в голові. Навіщо Ралу заманювати Зедда в пастку за допомогою нічного каменю, якщо той зрадник? Навіщо посилає два Квод за Келен, якщо зрадила вона? Але ж Шота передбачила, що і Зедд, і Келен спробують убити Шукача. Значить, один з них зрадник. Що ж йому робити? Закликати на допомогу білу магію меча і вбити обох? Але це нерозумно. Він швидше помре, ніж підніме руку на Келен або на Зедда. Але якщо Зедд — зрадник, і єдина можливість врятувати Келен — вбити старого друга? Або навпаки? Захоче він у такому випадку загинути першим?

Головне зараз — зупинити Рала. Річард повинен повернути останню шкатулку. Що толку витрачати час на безплідні роздуми? Якщо він зуміє зупинити Рала, все відразу стане на свої місця. Одного разу йому вже вдалося розшукати шкатулку. Доведеться зробити це ще раз.

Але як? Адже зараз у його розпорядженні всього тиждень. Як знайти Зедда і Келен? Він один. Все, що у нього є, — це кінь, а він повинен прочесати цілу країну. Якщо з ними Чейз, то Зедд і Келен не підуть проїзними шляхами. Ні, Чейз поведе їх потайними стежками, надійно укритими від цікавих очей. А він, Ричард, не знає навіть тутешніх доріг, не те що лісових стежок.

Це безнадійна затія. Йому їх не знайти.

Даркен Рал посіяв в ньому занадто багато сумнівів. Думки кружляли нескінченним хороводом, переходячи одна в іншу, і одержували все більш похмуре і безнадійне забарвлення. Він зрозумів, що зараз його найлютіший ворог — власний розум. Річард став повторювати формулу посвяти, намагаючись очистити розум, відмовитися від тривог і вийти з замішання. Він посміхнувся, зазначивши гірку іронію посвяти: вихваляти того, кого має намір погубити. Забавно. Річард монотонно, бездумно повторював одні й ті ж фрази: «Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі».

Двічі він переходив на крок, щоб дати перепочинок коню. Довгий час Річард гнав коня галопом. Рівнини Азріта здавалися нескінченними. Рівна, позбавлена будь-якої рослинності, безплідна пустеля тягнулася до самого горизонту. Багаторазово повторена формула присвяти допомогла Річарду майже повністю звільнити розум. Одне не давало спокою — вбивство Денни. При думці, що йому довелося зробити це, Річарда починала бити дрож. Він знав, що ніколи не зможе осушити ці сльози.

Світанок застав його в гонитві за власною тінню. По краях дороги стали попадатися валуни. Чим далі він їхав, тим більше їх ставало. Вид місцевості змінився. Стежка то вела вздовж глибоких ярів, то петляла, огинаючи гострі гребені скель. Вузька ущелина привела його вниз, в оточений стрімкими кам'яними стінами каньйон. Річард зупинився на роздоріжжі. Широка стежка, по якій він скакав, забирала вліво. Вправо відходила ледь помітна вузька стежка. Згадавши попередження стражника. Шукач пустив коня наліво.

Раптово в глибині очищеної свідомості зародився здогад. Річард так різко натягнув поводи, що кінь замайорів на диби. Задумливо подивившись направо, Річард після недовгих вагань повернувся до розвилки і рішуче звернув на вузьку стежку.

Даркен Рал сам говорив, що Річард вільний йти, куди забажає. Більше того, його люб'язність простягалася так далеко, що він навіть дозволив бранцеві взяти коня, щоб тому зручніше було добиратися. Чи стане Рал заперечувати, якщо Річард позичить на деякий час його дракона?

Надавши коню самому вибирати дорогу, Річард пильно оглядав околиці. Рука його лежала на руків'ї чарівного меча. Такого величезного звіра, як червоний дракон, мабуть, зовсім неважко помітити. Над каньйоном висіла тривожна тиша, що порушувалася лише цоканням копит. Річард поняття не мав, де шукати особистого дракона Магістра Рала. Він досить довго скакав серед валунів і кам'яних брил, поки не дістався до дна каньйону. Він вже почав турбуватися, що дракон зник. Або, може бути, Даркен Рал сам полетів на ньому. Цікаво, куди? Що, якщо за скринькою? Річард вже сумнівався в розумності такого рішення. Втім, нічого кращого він придумати все одно не міг.

Страшний рев, обійняв околиці, і вивів Річарда з задуми. Дорогу перегородив сліпучо яскравий струмінь рідкого полум'я. Кінь пригнув вуха і встав на диби. В ту ж секунду Річард зіскочив з сідла і, не гаючись, пірнув за найближчий валун. Над головою просвистів величезний уламок скелі. Пролунав глухий удар, і кінь упав на землю. Запахло паленою шерстю. Потім почулося нестямне іржання, що перейшло в передсмертні хрипи. Річард в жаху втиснувся в скелю і завмер, не наважуючись поворухнутися.

Прислухаючись до реву полум'я, хрускоту кісток і звуків роздирання плоті, він прийшов до сумного висновку: мабуть, він зробив дурість. Річард ніяк не міг припустити, що червоні дракони здатні настільки добре зливатися з місцевістю. Цікаво, помітив його дракон чи ні? Деякий час він тішив себе надією, що навряд чи. Річард гарячково шукав шлях до відступу, але місцевість була надто відкритою, щоб втекти непомітно. По долинаючих до нього звуках Річард зрозумів, що дракон продовжував трапезу. Нарешті все стихло. Шукач гадав, чи сплять дракони після їжі, і якщо сплять, то навіщо? Тут чудовисько кілька разів пирхнуло. Потім знову, але ближче. Річард стиснувся в грудку.

По валуну, за яким він ховався, дряпнули кігті. Величезна лапа підхопила камінь і з легкістю відкинула в сторону. Річард підняв голову і зустрів пронизливий погляд жовтих очей. На нього не кліпаючи втупилася величезна рептилія. Червона луска виблискувала на сонці. Над неосяжним тулубом гордо здіймалася довга шия, увінчана непропорційно маленькою головою. За вухами дракона і на спині, біля основи шиї, стирчали гнучкі трикутні гребені, чорні на кінцях. Потужний хвіст завершувався такими ж загостреними виступами, але тільки гострими. Дракон ліниво бив хвостом, розкидаючи по дорозі величезні камені. Під блискучою лускою перекочувалися могутні м'язи. У відкритій пащі красувався ряд гострих як бритва зубів, ще червоних після недавньої трапези. Подовжена драконяча морда злегка хитнулася. Звір пирхнув, випустивши з ніздрів клуб диму.

— Так, ну і що ми тут маємо? — Пролунав приємний жіночий голос. — Скажи-но, ти смачний?

Річард схопився на ноги і оголив Меч Істини. Повітря наповнився чарівним дзвоном клинка.

— Мені потрібна твоя допомога!

— Буду тільки рада допомогти тобі, малюк. Тільки спочатку мені доведеться тебе з'їсти.

— Попереджаю тебе, тримайся подалі. Цей меч чарівний!

— Чарівний! — В удаваному переляку ахнула дракониха, присівши на хвіст, і зворушливо доклала лапу до грудей. — О, будь ласка, хоробра людино, не вбивай мене своїм чарівним мечем! — Вона видала гучні звуки, попутно випустивши з ніздрів ще й пару клубів диму. Річарду ніколи не доводилося мати справу з драконами, але він чомусь відразу зрозумів, що тварина глумиться над ним, і відчув себе останнім ідіотом.

— Значить, ти збираєшся мене з'їсти?

— Ну, мушу зізнатися, більше для забави, ніж від голоду.

— Я чув, що червоні дракони дуже незалежні, але ти мало не кімнатна собачка Дарка Рала. — З пащі драконихи вирвався струмінь полум'я. — Я думав, ти хочеш звільнитися від господаря і повернути незалежність.

Голова — більше його самого, як зі страхом зазначив Річард — наблизилася на кілька ярдів. Вуха повернулись у бік співрозмовника. Роздвоєний, як у змії, язик безшумно ковзнув до Шукача і легенько пройшовся по його тілу. Судячи з усього, це був дуже ніжний драконячий дотик, але Річард насилу втримався на ногах.

— І як же такий крихітний чоловічок, як ти, чи зуміє цього добитися?

— Я намагаюся зупинити Даркена Рала, вбити його. Якщо ти допоможеш мені це зробити, то тим самим здобудеш свободу.

Дракониху закинула голову і, здригаючись від реготу, випустила цілий стовп диму. Вона подивилася на Річарда, мигнула, і знову загриміла не в силах стриматися.

Нарешті грім вщух. Дракониха відсміялся. Голова її опустилася до Шукача.

— Не думаю. Не думаю, що було б розумно довірити свою долю такому крихітному створінню. Я віддам перевагу забезпечити собі майбутнє на службі у магістра Рала. — Вона хрюкнула, піднявши навколо Річарда невеличку хмару пилу.

— Концерт закінчено. Пора трохи підкріпитися.

— Добре. Я готовий померти. — Річарду у що б то не стало треба було виграти час. Він гарячково міркував, в ім'я чого червоний дракон міг погодитися носити на собі Дарка Рала. — Але перш, ніж ти мене з'їси, дозволь сказати ще кілька слів.

— Говори, — фиркнула дракониху, — тільки покоротше.

— Я родом з Вестланда і ніколи раніше не бачив драконів. Я думав, вони страшні, і, мушу зізнатися, ти, безсумнівно, наводиш жах. Але все ж я не був готовий до того, що побачив.

— І що ж ти побачив?

— Ти вражаюче красива. Більше того, ти найпрекрасніше створіння з усіх, кого мені доводилося зустрічати на своєму короткому віку.

Річард не брехав: вона насправді була прекрасна.

Дракониху, здивовано кліпнувши, відвела голову. Шия її зігнулася буквою «S». У яскраво-жовтих очах майнуло сумнів. Вона насупилася.

— Це правда, — сказав Річард. — Мені залишилося жити всього кілька хвилин. До чого мені брехати? Я ніколи не думав, що побачу таке прекрасне і величне створіння, як ти. Як тебе звуть?

— Скарлет [червона (англ.)].

— Скарлет. Яке чудове ім'я. Скажи мені, Скарлет, червоні дракони всі такі красивй, чи ти особлива?

Скарлет приклала пазуристу лапу до грудей і опустила очі.

— Не мені судити, — скромно проворкувала дракониха. Її голова по-зміїному метнулася до Шукача. — Ніколи ще не зустрічала людини, яка так говорила би, коли я зібралася її з'їсти.

В голові Річарда майнула здогадка. Він вклав меч у піхви.

— Скарлет, я знаю, таке горде створення, як ти, ніколи не схилилося б перед Ралом Даркеном, якби не жахлива потреба. Ти занадто прекрасна і благородна для цього.

Голова Скарлет підпливла ближче.

— Чому ти мені все це говориш?

— Тому, що я вірю в Істину. Думаю, ти теж.

— Як тебе звуть?

— Річард Сайфер. Я — Шукач Істини.

Скарлет доклала чорний кіготь до зубів.

— Шукач… — Вона задумливо насупилася. — Здається, мені ще не доводилося пробувати Шукача. — Губи її розсунулися в дивній драконячій посмішці. — Це буде ласий шматочок. Бесіда закінчена, Річард Сайфер. Дякуємо за комплімент.

Голова драконихи підпливла зовсім близько до жертви, вона облизнулася і хижо вищирила зуби.

— Даркен Рал викрав твоє яйце, так?

Голова Скарлет відскочила. Ошелешено кліпнувши, вона закинула її, відкрила пащу і видала оглушливий рев. Струмінь рідкого полум'я з гудінням вирвався в небо. Луна багаторазово посилила цей крик. Зі стін каньйону посипалися дрібні камені.

Голова драконихи, як змія, метнулася до Шукача. З ніздрів її повалив дим.

— Що ти про це знаєш?

— Я знаю, що таке горде створіння ніколи з доброї волі не підкорилося б людині. Тим більше такій мерзенній і підлій, як Даркен Рал. Ти могла піти на це тільки заради одного — щоб захистити саму дорогу для тебе істоту. Наприклад, дитинча.

— Так ти знаєш? Але це все одно не врятує тебе, — прогарчала Скарлет.

— Але я знаю, де Даркен Рал ховає твоє яйце.

— Де?! — Річарду довелося відскочити в сторону, рятуючись від чергового потоку вогню. — Скажи мені, де воно!

— Я думав, ти схочеш мене негайно з'їсти.

Палаюче жовте око впритул наблизилося до нього.

— Яка зухвалість! І хто тільки тебе виховував?

— Вибач, Скарлет. Звичка грубіянити вже не раз доводила мене до біди. Послухай, якщо я допоможу тобі повернути яйце, Даркен Рал втратить над тобою будь-яку владу. Так от, якщо мені вдасться звільнити тебе, зможу я розраховувати на твою допомогу?

— Допомогу? Ну, це дивлячись яку.

— Скарлет, ти носиш на собі Даркена Рала. Мені знадобиться від тебе те ж саме. Я попросив би тебе політати зі мною всього декілька днів, щоб розшукати моїх друзів. Над ними нависла загроза, і я повинен врятувати їх. Проблема в тому, що мені невідомо, де саме вони знаходяться. Необхідно прочесати величезну територію. Думаю, з висоти пташиного, тобто, вибач, драконячого польоту, це вдалося б зробити швидше. Тоді в мене ще навіть залишився б час, щоб зупинити Рала.

— Мені не подобається носити на собі людей. Це принизливо.

— Через шість днів все так чи інакше закінчується. Якщо ти погодишся мені допомогти, тобі доведеться носити на собі людину всього шість днів. А скільки років ти повинна будеш служити Ралу, якщо не допоможеш мені?

— Гаразд. Говори, де яйце, і йди на всі чотири сторони. Так вже й бути. Можливо, відпущу тебе живим.

— А як ти тоді дізнаєшся, що я говорю правду? Може, я просто придумаю якесь місце, щоб врятувати собі життя?

— Як і у драконів, у справжніх Шукачів є честь. Це мені відомо. Отже, якщо ти дійсно знаєш, скажи мені, і я відпущу тебе.

— Ні.

— Ні! — Заревіла Скарлет. — Що значить «ні»?

— Власне кажучи, мене мало хвилює моє життя. Як і ти, я турбуюся про дещо більш важливіше і значуще. Якщо хочеш, щоб я допоміг тобі повернути яйце, пообіцяй допомогти врятувати тих, кого я люблю. Спочатку викрадемо у Рала яйце, а потім ти мені допоможеш. Думаю, це більш ніж чесна угода. Життя твого малюка в обмін на політ зі мною протягом декількох днів.

Пронизливі жовті очі наблизилися до його обличчя, вуха нахилилися вперед.

— А звідки ти знаєш, що, отримавши яйце, я стримаю слово і допоможу тобі?

— Тобі відомо, що значить боятися за життя тих, хто дорогий тобі, і у тебе є честь, — прошепотів Річард. — У мене немає вибору. Я не бачу іншої можливості врятувати своїх друзів від жалюгідної долі, схожої з твоєю: прожити залишок днів під п'ятою Дарка Рала. Я піддам своє життя величезному ризику, щоб врятувати твого дракончика. Я вірю, що гордість і честь не дозволять тобі піти на обман, і готовий покластися на твоє слово.

Скарлет фиркнула, відвела голову і з цікавістю подивилася на Шукача. Вона в глибокій задумі забила хвостом, розкидаючи дрібні камені і збиваючи валуни побільше. Річард терпляче чекав. Нарешті дракониха прийняла рішення. Вона кігтем підчепила його за перев'язь і різко потягнула на себе.

— По руках! Твоя честь проти моєї, — прошипіла Скарлет. — Але не ручаюсь, що після цих шести днів я тебе не з'їм.

— Для мене головне — врятувати друзів і зупинити Даркена Рала. Все інше мене не хвилює. — Скарлет пирхнула. — Скажи мені, будь ласка, Скарлет, чи здатний червоний дракон впоратися з куцохвостими гарами?

Дракониха витягнула кіготь-під перев'язі.

— Гари, — гидливо повторила вона. — Чимало я поїла на своєму віку цих тварюк. Гари мені не суперники, якщо тільки не зіб'ються в зграю. Штук вісім, десять — ще куди не йшло. Втім, гари занадто чварні тварини, і тому рідко збираються більше, ніж по двоє. Так що це не проблема.

— На жаль, Скарлет, в нашому випадку — проблема. Коли я бачив твоє яйце, навколо нього снували дюжини короткохвостих гарів.

Скарлет невдоволено загарчала, з її пащі вирвалися язики полум'я.

— Дюжини… — Протягнула вона. — Якщо дюжини, то ці тварюки можуть стягти мене на землю. Тим більше я буду нести яйце.

Річард посміхнувся.

— Ось для того я тобі й потрібен. Не турбуйся, Скарлет, я неодмінно що-небудь придумаю.

Зедд відчайдушно скрикнув, Келен з Чейзом з переляку кинулися до Чарівника. Сповідниця спантеличено насупилася. Зазвичай, коли Зедд розшукував нічний камінь, з ним не траплялося нічого схожого. В останніх променях призахідного сонця обличчя старого здавалося абсолютно неживим і таким же білим, як його сиве волосся.

Келен струснула Чарівника за плечі.

— Зедд! Що з тобою?

Старий мовчав. Голова його повільно схилилася на бік, очі закотилися. Крім того, Чарівник не дихав. Втім, останнє було в порядку речей: він і раніше зупиняв дихання, приступаючи до пошуків нічного каменю. Келен стривожено глянула на Чейза. Вона відчула, як по тілу старого пробігла хвиля дрібного тремтіння. Келен міцніше стиснула його худі плечі і ще раз, з більшою силою, струснула Чарівника.

— Зедд! Припини! Вернись!

Він схлипнув і ледве чутно щось прошепотів. Келен, схилившись до старому, доклала вухо до його губ. Він зашепотів знову.

Сповідниця в жаху відскочила.

— Зедд! Я не можу! Я не в змозі виконати з тобою таке!

— Що він говорить? — Суворо спитав Чейз.

Келен підняла на стража кордону широко розкриті очі. У погляді її стояв жах.

— Він просить, щоб я торкнулася його своєю владою. Владою Сповідниці, — насилу промовила вона.

— Підземний світ! — Задихаючись, вигукнув Зедд. — Царство смерті! Це єдина можливість!

— Зедд, що з тобою? Що трапилося?

— Я в пастці, — хрипко прошепотів він. — Торкнися мене, або я пропав. Швидше!

— Краще б тобі його послухати, — з тривогою в голосі сказав Чейз.

Келен мовчки похитала головою.

— Зедд, я не можу зробити це з тобою!

— Це єдиний спосіб витягти мене. Поквапся!

— Роби, як він велить! — В голосі Чейза зазвучав метал, його слова швидше нагадували наказ. — У нас немає часу на порожні суперечки.

— Хай вибачать мене добрі духи! — Прошепотіла Келен і закрила очі.

Келен зрозуміла, що в неї немає вибору, і відчула себе в пастці. Її охопило сум'яття. Відчуття жаху перед тим, що їй належить зробити, заполонило душу і заглушило тихий голос розуму. Відключившись від усіх думок. Келен подолала внутрішній протест і враз відчула, як наростає в ній велика влада магії, влада сповідниці. У неї перехопило подих. Келен повільно поклала руки на плечі старого і випустила чарівну силу на свободу.

Беззвучний грім струсонув землю. З найближчих сосен градом посипалася хвоя. Чейза збило з ніг. Піднімаючись з землі, страж кордону тихо вилаявся. Він не припускав, що сила, дарована Келен, настільки велика, і не встиг відійти на безпечну відстань. Над лісом запанувала мертва тиша. Чарівник як і раніше не дихав.

Минуло кілька хвилин, що здалися Чейзу і Келен цілою вічністю. Старий перестав тремтіти, зіниці його повернулися на місце. Він тихенько схлипнув, моргнув, підняв руки і міцно стиснув лікті Келен.

— Спасибі, мила, — насилу промовив Чарівник, жадібно вбираючи повітря.

Келен застигла від подиву. Вся її магічна сила, здавалося, ніяк не подіяла на старого. Вона здивовано дивилася на Зедда, не в силах зрозуміти, що сталося. Це неможливо! Келен була щаслива, що все обійшлося благополучно, але не могла до кінця повірити в це.

— Зедд, з тобою все в порядку? — Схвильовано запитала вона.

Чарівник кивнув.

— Завдяки тобі. Але якби тебе не виявилося поруч або якби ти забарилася ще мить, зі мною було б все скінчено. Я ніколи б не повернувся з підземного світу. Твоя влада витягла мене звідти.

— Чому вона не змінила тебе?

Зедд поправив складки балахона. Здавалося, він злегка збентежений своєю недавньою безпорадністю.

— Як-не як, мила, але я все ж чарівник, чарівник першого рангу. Я скористався твоєю владою сповідниці, як дороговказною ниткою, щоб знайти дорогу назад. Вона спалахнула в темряві, як сигнальний вогонь, і освітила мені шлях. Я слідував за нею, не дозволяючи їй торкнутися мене.

— А що ти робив у підземному світі? — Запитав Чейз, випередивши Келен.

Зедд підняв очі на стража кордону і нічого не відповів.

Келен охопила тривога.

— Зедд, відповідай, будь ласка. Такого ніколи ще не бувало. Як тебе занесло в підземний світ?

— Коли я розшукую нічний камінь, частина мене відправляється до нього. Саме так я його і знаходжу, тому й можу сказати, де він.

В голові у Келен майнула страшна здогадка, але вона не дозволила собі думати про це.

— Зедд, але нічний камінь в Д'харі! — Келен вчепилася в полу його балахона. — Зедд…

Чарівник намагався не дивитися їй в очі.

— Нічний камінь більше не в Д'харі. Він у підземному світі. — Зедд метнув на сповідницю сердитий погляд. — Але це ще не означає, що Річард більше не в Д'харі! Це взагалі нічого не значить! Я не знаю, що з Річардом. Знаю тільки, де зараз нічний камінь.

Чейз відвернувся і, ні на кого не дивлячись, зайнявся приготуванням ночівлі, похмуро бурмочучи, що не завадило б закінчити зі справами до настання темряви. Келен, заціпенівши від жаху, все ще не випускала з рук балахона Зедда.

— Зедд… ласка… Може, ти помилився?

Чарівник повільно похитав головою.

— Нічний камінь у підземному світі. Але, мила моя, це зовсім не означає, що Річард теж там. Не дозволяй страхам здолати тебе.

Келен кивнула. По щоках її струмували сльози.

— Зедд, я впевнена, що з ним нічого страшного не сталося. Інакше не може бути. Якщо Даркен Рал не вбив його відразу і стільки часу протримав у себе… Навіщо б він став робити це зараз?

— Ми навіть не впевнені, що він у Рала.

Келен прекрасно розуміла, що Чарівник не хоче вимовляти це вголос, побоюючись магії слова. Якби Річард не потрапив в полон до Даркена Ралу, він би ніколи не опинився в Народному Палаці.

— Зедд, раніше, коли ти знаходив нічний камінь, ти завжди говорив, що відчуваєш присутність Річарда. Відчуваєш, що він ще живий, — ледь чутно прошепотіла Келен, з великим зусиллям видавлюючи з себе кожне слово. — Ти відчув його в підземному світі? — Закінчила вона і завмерла, очікуючи відповіді і боячись того, що може почути.

Чарівник довго дивився їй в очі.

— Ні, не відчув. Але не знаю, чи міг би я його відчути, якщо би він був у підземному світі. Якщо би він був мертвий. — Коли Келен заплакала, старий притягнув її до себе. Келен, схлипуючи, уткнулась йому в плече. — Але я думаю, що там тільки нічний камінь. Мені здається, Даркен Рал просто намагався заманити мене в пастку. Мабуть, він забрав нічний камінь у Річарда і послав у підземний світ у розрахунку на те, що я потраплю в влаштовану ним пастку.

— Ми все одно підемо за ним, — ридаючи, повторювала Келен. — Я ні за що не поверну назад.

— Звичайно, мила, звичайно, підемо.

Хтось ласкаво лизнув їй руку. Келен погладила вовка по загривку і вдячно посміхнулася.

— Ми знайдемо його, пані Келен. Не турбуйтеся, ми його відшукаємо.

— Брофі правий, — не повертаючи голови, кинув Чейз. — Я навіть смакую, який він влаштує нам прочухан за те, що ми не послухалися наказу та вирушили йому на виручку.

— Шкатулка в безпеці, — сказав Чарівник, — це найголовніше. Через п'ять днів, починаючи із завтрашнього, настане перший день зими, і Даркен Рал загине. Після цього ми знову побачимо Річарда, а можливо, навіть і раніше.

— Якщо хочете, я можу привести вас туди і раніше, — пробурчав Чейз.

45

Скарлет, накренившись, різко змінила напрям польоту. Річард мертвою хваткою вчепився у величний червоний гребінь драконихи. Всупереч очікуванням, на повороті його не знесло вбік, а тільки сильніше придавило до лускатої драконячої спини. Цей політ викликав в ньому п'янке почуття захоплення, змішаного з жахом. Часом Річарду здавалося, ніби він застиг на краю неймовірно високої скелі, яка зірвалася з місця і мчить невідомо куди.

У перший момент, коли Скарлет злетіла в повітря, у Річарда дух перехопило від захоплення. Тепер він згадував про це з легкою усмішкою бувалого наїзника. Але тоді він із завмиранням серця стежив, як легко і впевнено розсікає дракониха повітря величезними крилами, з кожним помахом піднімаючись все вище і вище, прямуючи прямо до хмар. Він відчував, як перекочуються під ним потужні м'язи Скарлет, і, сидячи на її спині, відчував себе впевнено і надійно. Коли ж Скарлет раптово склала крила і каменем спікірувала вниз, а зустрічний вітер вдарив Річарду в обличчя, у нього раптово збилося дихання, і на очах виступили сльози. Дракониха настільки стрімко мчала до землі, що Річард відчув різкий приступ нудоти. І тоді він зрозумів, наскільки зухвалою була сама думка осідлати дракона.

— Ти їх бачиш? — Прокричав він крізь завивання вітру.

У відповідь дракониху невдоволено загриміла. В наступаючих сутінках гари здавалися чорними крапками, які метушливо снують серед валунів. Від палаючого джерела піднімалася хвиля смердючих випарів. Навіть на такій висоті Річард чітко розрізняв запах. Скарлет злетіла ще вгору, змусивши його міцніше стиснути ноги, і круто повернула праворуч.

— Їх там дуже багато, — крикнула дракониха, повернувши голову. Величезне жовте око очікувально втупилося на Шукача.

— Давай туди, за пагорби! — Річард махнув рукою в потрібному напрямку. — Головне, щоб нас не засікли гари.

Скарлет енергійно запрацювала крилами, набираючи висоту. Коли гари залишилися далеко внизу, вона легко засковзала в повітрі, віддаляючись від Палаючого джерела. Перелетівши гряду горбів, дракониха кинулася вниз, до невеликого майданчика серед скель, на який вказав їй Річард. Один безшумний помах крил, і вона м'яко приземлилася прямо біля входу в печеру. Дракониха опустила шию, всім своїм виглядом показуючи, що не має наміру терпіти на собі наїзника довше, ніж необхідно. Річард, не зволікаючи, зіскочив на землю.

Голова Скарлет загойдалася поруч з ним. Жовті очі драконихи злобно виблискували.

— Там дуже багато гарів. Даркен Рал прекрасно знає, що в такій кількості мені їх не здолати. Ось чому він зігнав цих тварюк в зграю: на випадок, якщо я все ж знайду яйце. Ти начебто збирався щось придумати. Ну так що?

Річард кинув погляд на зяючий чорнотою вхід до печери. Судячи з усього, це і є та сама печера Шадріна, про яку говорила Келен.

— Треба придумати якийсь відволікаючий маневр. Ну, щось таке, що відверне їх на той час, поки ми викрадемо яйце.

— Поки ти викрадеш яйце, — поправила Скарлет, випустивши для більшої переконливості струмінь полум'я.

Річард знову озирнувся на печеру.

— Мені говорили друзі, що ця печера проходить гору наскрізь. Інший її вихід має бути саме там, де гари тримають яйце. Якщо це правда, то, може, я зможу пробратися туди, схопити яйце і принести його тобі.

— Давай.

— А може, краще спершу обговорити цей план у всіх подробицях? Раптом він не так вже й хороший, як здається? І потім, може, ми придумаємо щось краще? Я чув, крім усього іншого, що в печері хтось живе.

Скарлет наблизила до нього сердитий очей.

— В печері хтось живе? — Вона по-зміїному повернула голову до отвору і випустила в нього смертоносний потік полум'я. — Ну, тепер там уже ніхто не живе. — Дракониху повернулась до Річарда. — Іди за яйцем!

Печера тяглася на багато миль, і Річард прекрасно знав, що тому, хто таївся в глибині, вогонь не завдав жодної шкоди. Але знав він і те, що дав слово. Річард наламав побільше сухих стебел очерету і зв'язав їх в кілька пучків. Один пучок він простягнув Скарлет, яка з цікавістю спостерігала за його діями.

— Будь так добра, підпали це.

Дракониху склала губи бантиком і видула тонкий струмінь полум'я.

— Жди мене тут, — наказав Річард. — Іноді зручніше бути маленьким. Мене не так-то просто помітити. Я придумаю що-небудь, щоб відвернути увагу гарів, схоплю яйце і проберуся з ним назад через печеру. Шлях чекає довгий, я можу повернутися нескоро. Може бути, тільки до ранку. Не знаю, поженуться за мною гари чи ні, але про всяк випадок готуйся злетіти, як тільки знадобиться. Тримайся насторожі, добре? — Він закинув дорожній мішок на гребінь драконихи. — Збережи його для мене. Я не хочу брати зайву вагу.

Річард погано знав характер драконів, але йому здалося, що Скарлет виглядає злегка стривоженої.

— Будь обережніше з яйцем, добре? Мій дракончик повинен вилупитися з дня на день, але якщо пошкодити шкаралупу…

Річард підбадьорливо посміхнувся.

— Не турбуйся, Скарлет. Все буде в порядку.

Він рішуче ступив в печеру. Дракониха просунула голову в печеру і довго дивилася йому вслід.

— Річард Сайфер! — Гукнула вона, і відлуння багаторазово повторило її слова. — Якщо спробуєш втекти, я знайду тебе, де б ти не сховався, хоч в підземному світі. А якщо надумаєш повернутися без яйця, то дуже пошкодуєш, що тебе не з'їли гари, тому що тоді я засмажу тебе на повільному вогні. І, попереджаю, почну з ніг.

Річард озирнувся.

— Я дав слово. Якщо гари мене наздоженуть, я постараюся вбити їх як можна більше, щоб ти змогла втекти з яйцем.

— Постарайся не доводити до крайнощів, — пробурчала Скарлет. — Я ще збираюся наостанок поласувати тобою.

Річард посміхнувся і рушив далі. Тьмяний вогник факела губився в беспросвітній темряві. Чорнота обступила Річарда з усіх сторін, і в цій чорноті він не бачив нічого, крім клаптика землі під ногами. Здавалося, ніби він прямує в нікуди. З кожним кроком Річард спускався все глибше і глибше. Холодне повітря підземелля було абсолютно нерухоме. Кам'яні склепіння опускалися так низько, що Річард міг без труднощів розгледіти стелю печери. Стіни підступали майже впритул. Печера перетворилася у вузький тунель, що вів подорожнього в похмурі підземні глибини. Річард вперто крокував вперед. Коли тунель закінчився, Шукач опинився у величезному підземному залі. Мерехтливе полум'я факела відбилося від нерівних склепінь і гладких кам'яних стін. Слідуючи звивинам стежки, Річард обігнув тихе зелене озеро і, нахиливши голову, вступив в низький, але досить широкий коридор. Добру годину він йшов, зігнувшись і опустивши голову. Від такого способу пересування у Річарда заболіла шия. Час від часу він притискав факел до стелі, щоб скинути обгорілий кінець: тоді очерет розгорявся яскравіше.

Темнота діяла на подорожнього гнітюче: вона обступала з усіх сторін, слідувала по п'ятах, засмоктувала все глибше і глибше, підганяла вперед невидимими поглядами. Часом у світлі факела спалахували яскраві грона самоцвітів, подібні чудовим квітам, які розкрили бутони на твердій скелі. Прозорі кристали грали всіма кольорами веселки. У печері панувала мертва тиша, що порушувалася лише звуками кроків та потріскуванням палаючого очерету.

Підземні зали, через які проходив Річард, вражали красою і величчю. З темряви раз по раз виникали величезні кам'яні колони, що обпливли, як свічка. Деякі доходили до самої стелі, інші обривалися на півдорозі, зустрівшись зі звисаючою гігантською бурулькою. На стінах застигли кришталеві потоки, схожі на розталі дорогоцінні камені.

Зали з'єднувалися довгими коридорами, що нагадували то нори, які подорожньому доводилося проповзати, то вузькі ущелини, через які насилу можна було протиснутися. Повітря дивним чином було позбавлене запаху. Тут панувала нескінченна ніч, яка не знала ні життя, ні світла. Чим далі заходив Річард в це царство вічної ночі, тим холодніше ставало навколо. Від швидкої ходьби він розігрівся, і скоро від шкіри пішла пара. Річард підніс факел до долоні і довго дивився, як піднімається в темряву від кожного пальця тоненька цівка пари, немов забираючи з собою життєву силу. Річард не мерз, як це бувало взимку, але він відчував, що в печері панує холод іншого роду, куди страшніший. Якщо жива істота затримається в підземних печерах довше положеного, холод висмокче з неї все життя, вип'є все тепло. Повільна, невідворотно засмоктуюча смерть. Це місце вб'є необережного або невдачливого. Без вогню тут можна заблукати в лічені хвилини. Річард став частіше перевіряти факел і запасні зв'язки очерету.

Вічна ніч невблаганно долала Шукача. Ноги його втомилися від постійних спусків і підйомів. Все тіло нило. Він сподівався тільки на те, що печера має скоро скінчитися. Річарду здавалося, що він бреде по підземеллю вже цілу вічність. Він втратив будь-яке уявлення про час.

Кам'яні стіни зійшлися ближче. Гладка плита над головою пішла під ухил. Річарду знову довелося зігнутися, але стеля опускався усе нижче і нижче, і врешті-решт він змушений був стати на карачки. Холодну підлогу печери товстим шаром покривав вологий слизький бруд, віддаючий запахом тління. Вперше за довгий час поневірянь по підземних лабіринтах Річард відчув якийсь запах. Руки, занурені в смердючий слиз, відразу ж почали мерзнути.

Тунель ставав все вужче і вужче і незабаром перетворився в тісний лаз, нору, що прорили в скельній породі. Факел висвітлив маленький отвір, за яким панував повний морок. Річард не відчув особливого захоплення при думці про те, що доведеться повзти у цю кротову нору. Але у проході вже гуляв вітер, повітря стогнало, полум'я тремтіло і коливалося. Річард сунув факел в отвір, але не зміг нічого розгледіти: густа темрява ніби проковтнула жалюгідний вогник. Він витягнув факел, гадаючи, що робити, як бути далі. Мало того, що лаз лякаюче вузький і тісний, що зверху неймовірною вагою тисне плоска кам'яна плита, що рідкий слиз, вкриваючий підлогу, видає огидний сморід. Це все було б не так вже страшно. Головна біда полягала в тому, що Річард не мав ані найменшого уявлення, як далеко тягнеться ця діра і куди вона веде. Чи має вона взагалі кінець? Судячи з завивання вітру, лаз повинен вивести до виходу з печери, до короткохвостих гарів, до драконячого яйця. Але скільки часу доведеться витратити, щоб подолати цей останній відрізок шляху?

Річард позадкував. Може, в одному з решти залишених позаду гротів знайдеться якесь відгалуження, яке теж веде на поверхню? З іншого боку, на пошуки, швидше за все марні, підуть довгі години. Ні, не можна повертатися, він і так довго знаходився у володіннях вічної пітьми. Невблаганний холод підземелля висмокче з нього залишок життєвих сил, і тоді він залишиться тут навіки. Річарда пробрало тремтіння. Він повернувся до похмурого отвору і з наростаючим жахом втупився в темряву. Даремно він дав волю уяві.

Річард постарався подолати кошмари, які намалювала його уява. Він зняв з пояса чарівний меч і міцно стиснув у побілілих пальцях. Затиснувши в іншій руці чадний факел і пару запасних в'язанок очерету, Річард протиснувся в дірку. В ту ж хвилину його охопив панічний жах: відстань між підлогою та стелею було настільки незначною, що, здавалося, верхня плита всією вагою вдавлює подорожнього в рідкий бруд. Протягнувши руки прямо перед собою, вивернувши голову набік, він, звиваючись, поповз в глиб нори. Лаз став ще тіснішим і вужчим. Тепер Річард буквально вкручувався в дірку, з кожним ривком долаючи кілька дюймів. Холодний камінь все сильніше і сильніше здавлював груди, і незабаром Річард був уже не в змозі зробити глибокий вдих. Дим від факела потрапляв в легені, роз'їдав очі.

Тим часом лаз продовжував звужуватися. Річард рухав плечима, з зусиллям підтягував спочатку одну, потім іншу ногу, просуваючись при цьому всього на пару дюймів. Він відчував себе змією, яка намагається скинути шкіру. Тьмяний вогник факела висвічував лише неухильне зближення кам'яних стін. Попереду все тонуло в мороці. «Тільки б вибратися, — подумки повторював Річард, — тільки б протиснутися вперед і вибратися звідси». Тривога стискала йому серце.

Річард уперся носками черевиків в скелю, різко відштовхнувся і здолав невелику ділянку шляху. Цей ривок вклинив Шукача в ще більш вузьку щілину. Він спробував відштовхнутися знову, але не зрушив ні на дюйм. Розсердившись, Річард відштовхнувся сильніше, але марно: він як і раніше залишався на місці. «Застряг!» — Блискавкою майнуло в мозку. Річарда охопила паніка. Здавалося, холодні камені печери захопили в полон сміливця, якийнаважився порушити віковий спокій підземних глибин. Скеля обступила непрошеного гостя з усіх сторін, зловила в пастку і не бажала відпускати. Придавлений до підлоги, він ледве міг зітхнути. Річард з жахом уявив собі гору, яка знаходилася над ним, і всією непомірною вагою тиснула йому на спину. Збожеволівши від страху, він став відчайдушно звиватися в спробі відповзти назад і вирватися з пастки. Нічого не допомагало. Тоді він почав нишпорити рукою по каменю в надії відшукати упор і відштовхнутися, але й це виявилося марною тратою сил. Так, він дійсно застряг. Йому не вистачало повітря, серце шалено калатало про ребра, у вухах дзвеніло. Легені горіли, відчайдушно вимагаючи ковтка кисню. Річарду здалося, що його душать.

Очі наповнилися сльозами, страх здавив горло. Річард, що було сил, почав бити носками черевиків по скелі, роблячи відчайдушні спроби зрушити з місця. Марно. Він як і раніше не міг поворухнутися.

Річард згадав, як Денна мучила його, на всю ніч прив'язуючи руки до колодок. Тоді він відчував таке ж відчуття повної безпорадності. Неможливість поворухнути руками тільки посилювала наростаючий кошмар. Лице його покрилося холодним потом. Не тямлячи себе від жаху, Річард заридав. Тіло здригалося при кожному стогоні. Річарду почало здаватися, ніби скеля прийшла в рух, прагнучи сильніше стиснути його. Якби хтось зміг допомогти йому! Але в усьому величезному підземеллі він був один, і сподіватися не було на кого.

Річард застогнав і знову спробував відштовхнутися ногами від каменя. Йому вдалося просунутися на кілька дюймів вперед, що лише погіршило становище: його здавило ще сильніше. Річард зрозумів: один невірний рух — і величезна кам'яна брила остаточно розчавить його. Він був близький до істерики. Втрачаючи від жаху розум, він закричав, як поранений звір. Ехо відобразило і підсилило його крик.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Він знову і знову шепотів формулу посвяти, повністю віддавшись її мірному ритму. Відключившись від думок, страхів і турбот, Річард бездумно повторював одні й ті ж звичні фрази. Нарешті дихання його сповільнилося, і він зумів віднайти спокій. Зовні нічого не змінилося: він як і раніше знаходився в пастці. Зате йому вдалося перемогти істерику і позбутися емоцій. Розум його знову був чистий і працездатний.

Щось боязко і обережно торкнулася його ноги. У Річарда розширилися зіниці, він різко, з усіх сил, брикнув. Але камені міцно тримали його зі усіх боків, і тому, незважаючи на всі старання, це виявилося лише жалюгідною пародією на рух. Невідомий ненадовго залишив його в спокої.

Через кілька хвилин дотик повторилося. Річард заціпенів. Щось залізло йому під штанину і поповзло вгору по нозі. Холодне, вологе, слизьке. Невідома м'яка і слизька тварина спокійно, по-хазяйськи впевнено ковзала по шкірі, неухильно підбираючись до внутрішньої сторони стегна. Річард знову смикнув ногою, але тварюка і не подумала лякатися. Вона діловито заходилася тикати чимось твердим у різні точки ноги, немов вибираючи, де пом'якше. Судячи з усього, пошуки увінчалося успіхом: Річард відчув різкий біль, і щось гостре проткнуло йому шкіру. З дна душі, погрожуючи затопити свідомість, знову став підніматися звірячий жах, але тепер Річард не дозволив паніці оволодіти собою.

Вибору не залишалося. Він з силою видихнув з легень повітря. Думка про це вже відвідувала його, але поки він не наважувався її здійснити. Коли легені спорожніли, Річард підібрався, як перед стрибком, і відчайдушно відштовхнувся носками черевиків, звиваючись усім тілом і чіпляючись руками за виступи в скелі. Нелюдським зусиллям він просунувся приблизно на фут вперед.

Лаз став ще вужчим. Річард вже не міг зітхнути. Ногу пронизав пекучий біль. «Головне, не піддаватися паніці. Інакше смерть», — твердо сказав собі Річард. Він почав обмацувати пальцями кам'яні стіни тунелю. Раптово рука натрапила на якусь нерівність, після якої була порожнеча. Невже кінець ущелини? Вихід з пастки, в якій він застряг? Річард видавив з легень останні залишки повітря. Тварюка вперто продовжувала свердлити йому ногу, завдаючи нестерпного болю. Ззаду, з непроглядній темряві, долинало сердите клацання і бурчання. Річард простягнув руку, ухопився кінчиками пальців за край скелі і різко відштовхнувся ногами. Йому вдалося просунувся ще трохи, вивільнивши руки по лікоть. Тварюка цілком освоїлася з обстановкою і, затишно влаштувавшись на його нозі, все глибше утикала під шкіру щось гостре, схоже на кігті кошеняти. Річард не міг навіть кричати. Він з силою протискувався вперед. Ногу пекло немов розпеченим залізом.

Меч, факел і в'язанки очерету з шумом і гуркотом впали вниз. Упираючись ліктями, Річард по пояс висунувся з ущелини і судорожно ковтнув ротом повітря. Гострі гаки, вчепилися в ногу, потягнули його назад. Річард вибрався з дірки і покотився вниз головою по крутому кам'яному схилу.

На овальній кам'яній підлозі яйцевидного грота продовжував горіти факел. Відразу за ним лежав Меч Істини. Ковзаючи по камінню, Річард простягнув руку вперед, готуючись відразу ж вихопити меч. Але невідома тварина явно не збиралася випускати здобич. Вона ще глибше встромила йому в ногу довгі криві кігті і різко потягнула на себе. Річард завив від болю, відлуння підхопило його стогін, спотворило, посилило і рознесло по печері. Він висів вниз головою, наполеглива тварюка намертво вчепилася пазурами йому в ногу. Річард зрозумів, що до меча не дотягнутися.

Кігті повільно тягли його назад, роздираючи плоть і завдаючи немислимих страждань. Річард знову закричав. У відповідь під другу штанину ковзнуло ще одне щупальце і почало неспішно досліджувати м'язи ікри.

Річард витягнув ніж, зігнувся, дотягнувся до щупалець і кілька разів з силою полоснув по них клинком. З глибини тунелю долинув тонкий пронизливий вереск. Кігті розтулилися. Річард заковзав по кам'яному схилу і зупинився поруч з факелом. Вхопившись лівою рукою за піхви, правою він вихопив меч. В ту ж мить з чорного отвору виповзли, звиваючись, змієподібні відростки. Обережно обмацуючи камені, вони рушили до Шукача. Одним помахом чарівного меча Річард відсік кілька щупалець. Печеру озвучило несамовите виття, і обрубки зникли в темряві. З чорних глибин донісся низький рик.

У мерехтливому світлі факела, що валявся на дні грота, Річард зумів розгледіти, як крізь щілину до нього протискується величезна туша, що розбухає прямо на очах. Шукач не міг поки дотягнутися до неї мечем, але твердо знав, що не відчуває ні найменшого бажання ближче познайомитися з мешканцем печери.

Одне з щупалець захлиснуло його навколо талії і відірвало від землі. Річард не пручався. У тьмяному світлі зловісно заблищали очі, хижо втупившись в Шукача. Чудовисько відкрила пащу, демонструючи два ряди величезних гострих зубів. Коли щупальце підтягло Річарда ще ближче, він безмовно встромив меч в його око. Пролунав страшний рев, і щупальце послабило хватку. Не зволікаючи ні секунди, Річард стрімголов кинувся вниз.

Тварюка втягнулася назад у розколину, слідом за нею, звиваючись, зникли огидні відростки. Рев звучав все тихіше й тихіше і незабаром замовк зовсім. Очевидно, чудовисько відмовилося від наміру поласувати і поповзло назад в чорні глибини.

Коли Річард усвідомив, що небезпека минула, у нього підкосилися ноги. Він сів на дно грота і почав тремтячими пальцями розчісувати волосся. Нарешті дихання відновилося, він заспокоївся і почав потроху приходити в себе. Страх пройшов, повернулося відчуття невідступного пульсуючого болю в понівеченій нозі. Штанина наскрізь просякла кров'ю. Річард вирішив, що зараз все одно не зможе зайнятися ранами. Спочатку він повинен добути яйце. Зовні в грот вже проникало тьмяне світло. Річард повернув у широкий тунель і зашкутильгав до виходу.

Його зустріли ранній світанок і пташиний щебет. Виглянувши назовні, Річард побачив, як прямо під отвором у скелі, трохи нижче по схилу, діловито снують дюжини короткохвостих гарів. Він у знемозі привалився спиною до холодного каменю. Спершу треба вивчити обстановку і поміркувати, а вже потім рватися в бій. Річард перевів погляд на яйце, оповите хмарою пари. Навіть з такої відстані було очевидно: яйце занадто велике, щоб протягти його тісними підземними коридорами. До того ж Річард аж ніяк не прагнув знову опинитися в печері Шадріна. Йому і без того вже з надлишком вистачить вражень на все життя. Значить, йти назад тією ж дорогою він не може. Як же тоді викрасти яйце і принести його драконисі? Скоро світанок. Він повинен знайти рішення.

Хтось вжалив його в ногу. Річард машинально пристукнув комаху долонею. Це виявилася кривава муха.

Він подумки застогнав. Тепер гари можуть виявити його з хвилини на хвилину. Запах крові неодмінно приверне їх. Необхідно терміново щось придумати.

Коли Річарда вжалила друга муха, його осінило. Він негайно витягнув ніж і розрізав просякнуту кров'ю штанину на тонкі смуги. До кінця кожного клаптя Річард прив'язав по камінчику і наостанок ще раз ретельно витер з ноги всю кров.

Потім він дістав подарований Птахоловом свисток, затиснув його в зубах і щосили дмухнув. Підібравши одну із заготовлених смужок тканини, Річард розмахнувся і, розкрутивши її над головою, запустив в саму середину скупчення гарів. Камінь, немов випущений з пращі, зі свистом полетів в ціль. Річард жбурляв закривавлені клапті все далі і далі, в зарості чагарнику праворуч від печери. Втім, його мало турбувала точність кидання. Головним було інше: клапті піднімали в повітря хмари кривавих мух. Від такої великої кількості свіжої крові вірні супутниці короткохвостих гарів впали в шаленство.

У небі з'явилися птахи. Спочатку одиниці, потім десятки, сотні, голодних птахів. Вони стрімко пікірували на Палаюче джерело, на льоту заковтуючи кривавих мух. Ті, що були сміливіші, наскакували на приголомшених гарів і скльовували мух прямо у них з черева. Схопивши здобич, птиці стрілою злітали в небо, щоб через пару митей знову каменем кинутися вниз. Гари з дикими криками кинулися в різні боки. Деякі, залопотівши крилами, піднялися в повітря і почали ловити птахів. Але замість кожної птиці, спійманої Гаром, з'являлася сотня нових.

Річард, пригнувшись, кинувся вниз по схилу, стрімко перескакуючи з каменя на камінь. Він навіть не намагався ховатися або ступати тихіше, перебуваючи в повній впевненості, що гари його не помітять. І дійсно, біля палаючого джерела творився майже кінець світу. Мухи хмарами кружляли над скривавленими ганчірками, птиці хапали мух, збожеволілі гари, волаючи і завиваючи, ганялися за птахами. Повітря загусло від пір'я. «Якщо б тільки Птахолов міг би це побачити…» — Усміхнувшись, сказав про себе Річард.

Він зістрибнув зі скелі і побіг до яйця. «Мабуть, Скарлет була права, — Подумав Річард, вслухаючись в ідучі знизу нестямні виски, виття і рев, — короткохвості гари дійсно на рідкість сварливі тварини». Гари в сказі носилися по плато, наскакували один на одного, падали, вищали, кусалися і несамовито працювали кігтями, роздираючи одне одного в шматки. Один з них, помітивши Річарда, з виттям кинувся на нього і тут же впав замертво, пронизаний мечем. Іншому Шукач відрубав пів-лапи. Гар голосно заскиглив і повалився на землю. Третьому він розсік крило, четвертому відрубав передні лапи. Річард навмисно не вбивав гарів. Поранені звірі з нестямними криками каталися по землі, додаючи каліцтв іншим і посилюючи бедлам. В пануючій навколо плутанині гари, якщо й помічали Річарда, не нападали на нього, поглинені куди більш важливими турботами. Зате нападав Річард.

Двох, вартуючих яйце, Річард убив. Він підняв яйце і, обхопивши зручніше обома руками, притиснув до грудей. Яйце було гарячим, але не обпікало, а швидше гріло. Правда, воно виявилося важчим, ніж можна було припустити, і Річарду довелося нести його обома руками. Не зволікаючи ні хвилини, Річард звернув ліворуч і помчав до лощини. Птахи, нічого не тямлячи, з гамором і писком носилися з боку в бік. Хаос посилювався. Два гари кинулися навздогін за Шукачем. Не втрачаючи присутності духу, він дбайливо опустив на землю яйце, оголив Меч Істини і прикінчив першого гара. Другому Річард відсік задні лапи. Він біг, притискаючи до грудей дорогоцінний вантаж, побоюючись тільки одного: як би не впасти. Ззаду з'явився ще один гар. Цього разу все обійшлося не так гладко: в останній момент гар встиг ухилитися від занесеного над ним меча. Він злобно заревів і кинувся на Річарда, але другий удар виявився вдалішим. Гар звалився замертво.

Річард стрімголов летів між пагорбами. Сили його закінчувалися. Кров скажено стукала в скронях. Під вагою яйця нили руки. Він задихався. Оглянувшись, Річард побачив, що гари летять за ним навздогін. Він зупинився і опустив на землю яйце. Гари почали приземлятися. Їх зелені очі палахкотіли люттю. Річард вихопив меч з піхов і кинувся на першого ж, хто насмілився наблизитися. Він відітнув чудовиську півкрила, а заодно і голову. Решта з дикими криками кинулися на Шукача.

Але тут все навколо освітилося сліпучим спалахом, в гарів ударив струмінь рідкого полум'я, спопеливши на місці тих, хто не встиг відскочити сторону. Річард задер голову: прямо над ним зависла в повітрі Скарлет. Дракониху била гігантськими крилами і розлючено плювалася полум'ям. Відігнавши гаров на достатню відстань, Скарлет витягнула пазуристу лапу і дбайливо підхопила яйце. Інший лапою вона підчепила Річарда за пояс і тут же, не втрачаючи часу, злетіла вгору, переслідувана парочкою гарів. Одного дістав мечем Річард, з іншим Скарлет розправилася самостійно, гидливо плюнувши в нього полум'ям.

Дракониха загрозливо заревіла, наводячи жах на дивом уцілілих гарів, і піднялася до хмар. Річард, як і раніше висів у неї в пазурах. Шукачеві довелося змиритися з таким способом пересування. Хоча після деяких роздумів він прийшов до висновку, що з усіх точок зору його набагато більше влаштовує політ на спині дракона, а не в пазурах. Але, з іншого боку, перспектива перебування на твердій землі в товаристві таких сварливих тварин, як короткохвості гари, приваблювала його ще менше. Немов в відповідь на його думки звідкись знизу підлетів черговий гар. Коли той відважно кинувся до яйця, Річард, приловчившись, відсік гару крило. Звір закружляв в повітрі і, видавши несамовитий крик, завалився вниз. Після цього у решти гарів пропала всяка охота переслідувати дракониху.

Скарлет летіла високо в небі, віддаляючись геть від Палаючого джерела. Річард висів у неї в пазурах і відчував себе здобиччю, призначеною в їжу малятку-дракончику. Від залізної хватки у Шукача нили ребра, але він не скаржився. Він ще недостатньо добре вивчив характер червоних драконів і тому не був упевнений, що Скарлет не спаде на думку у відповідь на його скаргу розтиснути кігті. До землі було занадто далеко, і Річард розумно вважав, що це занадто радикальний спосіб позбутися болю.

Вони летіли вже кілька годин. Згодом Річард остаточно змирився зі своїм становищем і навіть ухитрився влаштуватися зручніше. Тепер він з висоти драконячого польоту дивився на миготячі внизу луки, пагорби, ліси, стрімкі бурхливі потоки. Йому навіть попалося на очі кілька маленьких містечок. Чим далі вони летіли, тим більш похмурим і суворим ставав пейзаж внизу. Пагорби змінилися нагромадженнями скель. Всюди, аж до самого горизонту, із землі піднімалися гірські піки і похмурі стрімчаки. Плавно змахуючи крилами, Скарлет все набирала висоту. Річард злякався, що ось-ось зачепить ногами якусь скелю. Внизу простягалася безплідна пустка, безладно усіяна величезними бурими валунами. Здавалося, якийсь гігант, граючись, розкидав їх, як монети на столі: одні височіли стовпчиками, інші валялися окремо, треті громадилися невеликими купками.

Вдалині, за валунами, виднілися стрімкі кручі, які круто йшли в піднебесся. Масивні, поорані тріщинами і ущелинами, що щетинилися гострими списами і уступами. Уздовж гряди скель ліниво дрейфувало кілька хмаринок. Скарлет накренилася і, не сповільнюючи ходу, ринула прямо на скелю. Здавалося, ще мить, і вона неминуче вріжеться в кам'яне громаддя. Річард в жаху дивився на суцільну сіру стіну, яка з величезною швидкістю насувалася на нього. В останню секунду Скарлет, пару раз енергійно змахнувши крилами, злетіла над скелею, опустила Шукача на виступ і приземлилася сама.

Тепер Річард зміг розгледіти вузький, майже непомітний пролом в скелі. Скарлет, крекчучи, протиснулася в щілину. Усередині було холодно. В самій глибині ущелини темніли неясні обриси якоїсь споруди, складеної з каменів. Коли дракониху дбайливо опустила туди яйце, Річард зрозумів, що це гніздо. Схилившись над своїм скарбом, Скарлет подихала на нього вогнем. Спершись на камінь, Річард дивився, як вона, гуркочучи, гладить яйце пазуристою лапою, ніжно перевертає його, стривожено оглядає шкаралупу. Дракониха вертіла головою, тихенько обдуваючи яйце вогнем, і прислухаючись.

— Все в порядку? — Напівголосно запитав Річард. Вона повернула голову до Шукача. Жовті очі затуманились.

— Так. Все добре.

— Я радий, Скарлет. Дійсно радий. — І кивнув на підтвердження своїх слів.

Коли дракониха нарешті заспокоїлася і згорнулася калачиком поруч із яйцем, Річард встав з каменю, маючи намір підійти до неї. Скарлет застережливо підняла голову. Він зупинився.

— Я тільки хотів взяти свій мішок. Він висить у тебе на спині, на гребені.

— Вибач. Можеш забрати його.

Річард зняв з драконячого гребеня дорожній мішок і підійшов до виходу, щоб влаштуватися ближче до світла. Він перехилився через уступ й подивився вниз: до землі було не менше тисячі футів. «Непогано, — подумав Річард. — Залишається сподіватися, що Скарлет виявиться драконом слова». Він влаштувався зручніше, розв'язав мішок і став шукати запасну пару штанів.

Риючись в мішку, він, на свій подив, виявив баночку з кімнати Денни. Усередині залишилося трохи цілющої мазі з ом-трави. Тієї самої мазі, яку він приготував для Денни, щоб хоч якось полегшити її страждання. Мабуть, вона зібрала залишки в баночку і поклала йому в мішок. Погляд Річарда впав на ейдж — прощальний подарунок Денни, й перед ним знову постав її образ. Шукач сумно посміхнувся. Як він може з ніжністю думати про ту, яка так мучила його? Він простив її, як простив і омив себе від ненависті білою магією меча.

Ричард змазав ногу цілющою маззю. Дія ом-трави виявилося воістину чудесною. Він навіть застогнав від насолоди. Мазь холодила гарячі рани, відносячи біль геть. «Спасибі тобі, Денна. Спасибі, що поклопоталася про мене і дала в дорогу цілющу мазь», — ледь чутно прошепотів Річард. Він стягнув з себе пошматовані рештки штанів.

— А без штанів ти виглядаєш досить забавно, — захихотіла дракониха.

Він обернувся і зустрівся поглядом з цікавими жовтими очима Скарлет.

— Не надто втішно чути таке з уст дами. Навіть якщо та дама — дракон. — Повернувшись до Скарлет спиною, він натягнув чисті штани.

— Ти поранений? — Стривожено запитала дракониху. — Це гари тебе так обробили?

Річард негативно похитав головою.

— Ні. Це в печері. — Голос його затремтів від одного тільки спогаду про підземний кошмар. Річард сів, прихилившись до стіни, і почав взувати свої черевики. — Мені довелося продиратися крізь вузький лаз в скелі. Це був єдиний шлях, у мене просто не залишалось вибору. Там-то я і застряг. — Він подивився в широко розкриті очі дракониху. — С тих пір, як я пішов з дому, від звичного життя, і поставив собі за мету зупинити Даркена Рала, мені довелося пережити багато чого. Таке, що й згадувати не хочеться. Але коли я застряг у цій дірі, в повній темряві… намертво затиснутий скелею… я не міг навіть зітхнути… Словом, це було жахливіше всіх колишніх страхів, разом узятих. Поки я там стирчав, не маючи ні найменшої можливості поворухнутися, до мене підповзла ззаду якась тварина і вчепилася в ногу. Кігті у неї довгі, криві і дуже гострі. Ці борозни з'явилися, коли я намагався вибратися.

Скарлет довгий час, поклавши лапу поверх яйця, в задумі дивилася на Шукача.

— Спасибі тобі, Річард Сайфер, що стримав слово, що врятував мого дракончика. Хоч ти і не дракон, але ти все одно дуже сміливий і відважний. Ніколи б не повірила, що заради дракона людина може піти на такий ризик.

— Я зробив це не тільки заради тебе і твого дракончика. Я пішов на це тому, що, тільки повернувши тобі яйце, міг розраховувати на твою допомогу. Я повинен розшукати своїх друзів і врятувати їх від Даркена Рала.

Скарлет похитала головою.

— І чесний до того ж. Мені здається, що ти вчинив би так в будь-якому випадку. Мені шкода, що ти поранений, що, допомагаючи мені, пройшов через такі жорстокі випробовування. Люди бояться драконів. Вони часто намагаються заподіяти нам зло. Якщо раптом якійсь людині вдається вбити дракона, а буває і таке, він відчуває себе героєм. Може бути, ти перший з людей, хто допоміг дракону. Неважливо, з якої причини. Сумніваюся, що тільки заради власної вигоди.

— Гаразд, — зніяковів Річард. — А здорово вийшло, коли ти раптом налетіла на гарів. Ці тварюки мало не роздерли мене. До речі, Скарлет, мені здавалося, що я велів тобі чекати біля входу в печеру. Що змусило тебе полетіти за мною?

— Ніяково зізнатися, але мені прийшло в голову, що ти вирішив втекти. Коли я підкралася ближче, щоб перевірити це, я почула неймовірний рев. Я дотримаю слово, допоможу тобі розшукати друзів. Адже я обіцяла.

Річард, задоволений, усміхнувся.

— Спасибі, Скарлет. Але як же бути з яйцем? Хіба ти можеш залишити його? А раптом Рал знову вкраде його?

— Тільки не звідси. Після того як він вкрав яйце, я довго шукала найнеприступніше місце в скелях, на випадок, якщо мені вдасться дістати яйце назад. Тут мій дракончик буде в цілковитій безпеці, і ніякому Даркену Ралу до нього повік не добратися. А залишити яйце — не проблема. Коли дракони відлітають на полювання, вони прогрівають камінь своїм полум'ям, і, поки їх немає, яйце мирно лежить в теплому гніздечку.

— Скарлет, у нас мало часу. Коли ми почнемо?

— Прямо зараз.

46

День приніс лише розчарування. Скарлет летіла низько, над самою землею, над сумними осінніми лісами. Обидва вони, і Річард, і дракониха, уважно оглядали всі проїжджі дороги і вузенькі лісові стежини. Все марно: їм не вдалося виявити ніяких ознак Зедда і Келен. Річард зовсім занепав духом. Він так безмірно втомився і змучився, що ледве міг триматися за гребінь драконихи, але не дозволяв собі ні хвилини перепочинку. Він повинен знайти своїх друзів. Сили його були майже на межі, очі втомилися від постійної напруги, голова розламувалася. Але кожен раз, побачивши внизу нових подорожніх, Річард забував про біль, про втому, про недосипу. У душі спалахувала надія. Спалахувала, щоб згаснути знову. І знову він говорив Скарлет, що це не його друзі.

Зачіпаючи верхівки сосен, дракониха підлетіла до краю лугу. Вона видала пронизливий крик, який змусив Річарда підскочити від несподіванки, й різко повернула в бік. Через луг, порослий високою бурою травою, стрімко біг олень. Страшний драконячий рев підстьобнув його, і олень помчав стрілою. Склавши крила, Скарлет каменем впала вниз. Не докладаючи особливих зусиль, вона підхопила жертву прямо на бігу і, міцно здушивши оленя в своїх величезних пазурах, зламала йому шию. Неймовірна легкість, з якою дракониха дістала здобич, справила сильне враження на Річарда. Міць і сила, властиві цьому фантастичному створінню, викликали в ньому почуття захоплення, змішаного з жахом.

Скарлет злетіла вгору, до високих перистих хмар, пофарбованих в золотисто-рожеві тони заходу. Сонце йшло за обрій, несучи з собою останню надію. Дракониха звернула в бік гір і полетіла до свого гнізда. Річарду дуже хотілося попросити її продовжити пошуки до темряви, але він знав, що Скарлет повинна повернутися до яйця.

На землю спустились ранні осінні сутінки. Дракониха приземлилася на скелястий уступ і пригнула шию. Річард слухняно зісковзнув вниз по її червоній лусці, і Скарлет поспішно попрямувала до яйця. Шукач, тремтячи від холоду, закутався в плащ.

Дракониха ретельно оглянула яйце з усіх сторін, ніжно поворкотіла над ним і зігріла невеликим струменем полум'я. Покінчивши з турботами, вона приступила до трапези. Дракониха окинула Річарда оцінюючим поглядом.

— Не схоже, щоб ти зміг занадто багато з'їсти. Так, мабуть, я можу дозволити тобі взяти шматочок м'яса.

— Спасибі, Скарлет. Ти не засмажиш його для мене? Я не їм сирого м'яса.

Скарлет поблажливо кивнула. Річард відрізав соковитий шматочок свіжої оленини, насадив його, як на рожен, на кінчик меча і простягнув до драконихи. Він трохи не засмажився сам, коли та направила на м'ясо слабкий струмінь вогню. Річард повернувся в свій куточок і взявся за печеню. Він намагався не дивитися, як Скарлет роздирає зубами і кігтями оленячу тушу і заковтує цілими величезні шматки.

— А якщо ми не знайдемо твоїх друзів? Що ти тоді збираєшся робити?

— Краще б нам знайти їх. — Річард проковтнув грудку, що підступила до горла.

— Скоро настане перший день зими. Тобі залишилося чотири дні, рахуючи завтрашній.

Річард відірвав від скибки оленини маленький шматочок.

— Знаю.

— Для дракона краще померти, ніж скоритися. — Скарлет роздратовано махнула хвостом.

— Якщо всі наслідки прийнятого рішення торкнуться тільки тебе, то безсумнівно. А як бути в тому випадку, коли за твій вибір доведеться відповідати іншим? Ти сама, опинившись у такій ситуації, вважала за краще покірність. Адже це була єдина можливість врятувати малюка, який ще не вилупився, життя якого повністю залежало від тебе, від твого рішення.

Не знайшовши що заперечити, Скарлет зніяковіло загурчала і, повернувшись до яйця, ніжно провела кігтями по шкаралупі.

Річард знав, що, якщо йому не вдасться відшукати останню шкатулку і зупинити Рала, у нього не залишиться вибору. Він не вправі поставити на карту життя всіх мешканців земель. Він не має права дозволити якій-небудь Морд-Сіт безперешкодно знущатися над Келен. Він змушений буде допомогти Даркену Ралу. І Келен зможе жити так, як личить сповідниці.

Річард не бачив іншого виходу, і це приводило його в розпач. Невже він, Шукач Істини, рішиться допомогти Даркену Ралу одержати безмежну владу над світом? Але що ще йому залишається робити? Можливо, Шота говорила правду? Він не здивується, якщо Зедд і Келен спробують вбити його. Може, його і слід вбити за одне те, що він відразу не відкинув думку про допомогу Даркену Ралу. Але якщо доля Келен буде залежати від його рішення, він, Річард, ніколи не погодиться приректи на муки ту, що так дорога йому. І тоді йому доведеться передати Ралу дослівно Книгу Зниклих Тіней.

Річард безсило опустився на холодний камінь. Від важких думок про майбутній вибір до горла підступила нудота. Незважаючи на голод, що мучив його, Річард так і не зміг закінчити трапезу. Він поклав під голову мішок, щільніше загорнувся в плащ, викликав у пам'яті образ Келен і сам не помітив, як провалився в глибокий сон.

На наступний день Скарлет понесла його в Д'хару, туди, де, за її словами, проходила раніше межа. Легкі ранкові хмари не затьмарювали сонця, а лише пом'якшували зайву яскравість його променів. В глибині душі Річард таїв надію, що друзі не стануть піддавати себе небезпеці, і їхати через законні володіння Даркена Рала. Але якщо Зедд, звернувшись до допомогою до нічного каменю, міг з'ясувати, де знаходиться Шукач, вони з Чейзом і Келен неодмінно повинні були попрямувати в Народний Палац. Нічний камінь… Тільки б встигнути попередити Зедда про навислу над ним загрозу, інакше старий Чарівник назавжди залишиться в підземному світі! Кожен раз, побачивши здалеку людей, Скарлет спускалася до землі, до смерті лякаючи нещасних подорожніх, а потім знову піднімалася вгору, не виявивши тих, хто був потрібен Річарду.

Нарешті, ближче до полудня, Шукач побачив їх. Зедд, Чейз і Келен їхали верхи по затишній лісовій стежці паралельно головній дорозі. «Скарлет, спускайся! «— радісно вигукнув Річард. Дракониха, не зволікаючи ні секунди, різко розвернулася і червоною блискавкою кинулася до землі. Помітивши її наближення, вершники натягли повіддя, зупинили коней і спішилися.

Знизивши швидкість, Скарлет величаво розкинула величезні малинові крила і опустилася поруч з стежкою, на порослу травою вершину невисокого пагорба. Річард зісковзнув з її спини і, як тільки ноги його торкнулися землі, кинувся назустріч друзям. Всі троє насторожено завмерли, тримаючи за вуздечку коней. Чейз зняв з пояса важку булаву. При вигляді Келен Річарда охопило радість. Всі спогади, пов'язані з нею, раптово прокинулися до життя і захлиснули його потужним потоком неймовірно яскравих видінь. Річард мчав вниз по крутому схилу, ледь ухитряючись не спіткнутися об коріння.

Коли він підняв очі, то побачив, що прямо на нього з виттям і свистом мчить чарівний вогонь. Ричард застиг у подиві. Що сталося з Зеддом? Що він таке творить? Величезна куля рідкого полум'я, куди більше тих, що перш доводилося бачити Річарду, стрімко насувалася на нього, осяваючи все навколо нестерпно яскравим жовто-фіолетовим світлом. Річард як заворожений дивився на вогненну кулю, а куля, тремтячи і пульсуючи, збільшувався прямо на очах.

Перш ніж Річард встиг усвідомити, що зараз відбудеться, його рука опустилася на меч. Він відчув, як слово «ІСТИНА» вдрукувалося йому в шкіру. Шукач ривком вихопив меч з піхов і почув звичний металевий дзвін клинка. Сила і міць магічної зброї вливалася прямо в жили. Вогонь підлетів вже майже впритул. Як і тоді, у Шоти, Річард підняв Меч Істини, однією рукою міцно стискаючи руків'я, іншою — вістря, і виставив перед собою як щит. Думка про те, що Зедд зрадив їх, викликала у Шукача лють. Неправда! Це не Зедд!

Потужний удар змусив його відступити на крок назад. Все навколо померкло від жару і полум'я. Гнів чарівного вогню вибухнув, бризнув на всі боки і зник.

— Зедд! Що ти робиш? Ти що, здурів? Це ж я, Річард! — Не тямлячи себе від злості він рушив вперед. Магія меча ще більше посилювала лють Шукача. Гнів переповнював його, вирував у крові, стукав у голові.

Старий Чарівник, одягнений в звичний довгий балахон, здавався зовсім маленьким і крихким. Озброєний до зубів страж кордону виглядав, як водиться, загрозливо. Зедд схопив Келен за лікоть, потягнув назад і затулив собою. Чейз, похмурий як ніч рішуче ступив вперед.

— Чейз, — хрипко застеріг Зедд, — не будь дурнем. Стій, де стоїш.

Річард розгублено переводив погляд з одного суворого лиця на інше.

— Що з вами з усіма коїться? Що ви тут робите? Я ж казав, щоб ви не ходили за мною! Даркен Рал послав за вами своїх головорізів. Негайно повертайтеся назад!

Порив вітру розкидав сиве волосся Чарівника. Старий, не зводячи з Річарда очей, запитав у Келен:

— Ти розумієш, що він говорить?

Та розгублено похитала головою, відкинувши назад довгі пасма волосся.

— Ні. Напевно, це старий д'харіанський, а я не говорю на цій мові.

— Старий д'харіанський? Ти про що? Що…

І тут Річард все зрозумів. Мороз пробіг у нього по шкірі. Це діє закляття, яке наклав на нього Дарці Рал. Друзі не впізнають його. Вони бачать перед собою самого найлютішого свого ворога — Даркена Рала.

В голові у Річарда майнула страшна думка, від якої по спині до потилиці пробігли мурашки. Якщо Зедд направив на нього чарівний вогонь, значить, можна не сумніватися, що старий Чарівник бачить в ньому Рала. Але тоді Зедд ніяк не може бути зрадником. Невже його зрадила Келен? Може бути, зараз вона бачить перед собою саме його, Річарда?

У Шукача перехопило подих. Він мовчки попрямував до сповідниці, невідривно дивлячись у її зелені очі. Келен гордо випрямила спину, підвела голову і вперлася кулаками в боки. Річард знав, що це означає серйозне попередження. Він ні на мить не забував, що Келен достатньо одного руху руки, щоб направити на нього даровану їй магію Сповідниці. Шукач згадав слова Шоти, які попереджали, що Зедда він здолати зможе, але виявиться безсилим перед магією Келен.

Зедд спробував перегородити йому шлях. Річард, не дивлячись, відсторонив старого з дороги. Тоді Зедд зайшов зі спини і притиснув сухі кістляві пальці до шийних хребців Шукача. Це дуже нагадувало дотик ейджа. Обпалюючий біль хвилею пробіг по нервах, поширюючись по всьому тілу. У колишні часи, коли Річард ще не пройшов школу Морд-Сіт, одного такого дотику було б достатньо, щоб паралізувати його. Але Денна не дарма витратила стільки часу, привчаючи свого вихованця стійко переносити ще більші муки. Правда, хоча Денну навчали мистецтву тортур довгі роки, Зедд виявився цілком гідним конкурентом Морд-Сіт. Ну що ж, і не таке доводилося терпіти. Закликавши на допомогу всю волю, Річард змусив себе відмовитися від болю і витіснив її з свідомості. І тут же гнів, виходячий з чарівного меча, зайняв її місце, вливаючи нові сили в Шукача. Річард застережливо подивився на Чарівника. Той не відступив. Тоді він одним рухом руки відштовхнув старого. Шукач не розрахував силу, і Зедд, похитнувшись, впав на землю. Келен стояла нерухомо, як статуя. В очах її читалось крижане презирство.

— На кого ти так дивишся? — Прошепотів Шукач. — На Даркена Рала чи на Річарда?

Келен здригнулася. Здавалося, вона не в змозі поворухнутися. Річард опустив погляд і побачив, що тримає меч біля її горла, в улоговинці в основі шиї. Він сам не усвідомлював, що робить. Все виглядало так, наче його руку направила магія. Але Річард знав, що насправді він сам, з власної волі підняв меч на Келен. Ось чому, її б'є дрож. Під вістрям клинка в неї на шкірі проступила і почала повільно рости крапелька крові. Якщо Келен зрадниця, йому доведеться вбити її. Клинок побілів в його руках.

— Кого ти бачиш? — Знову запитав він.

— Що ти зробив з Річардом? — Келен зблідла. Голос її тремтів від люті. — Якщо ти заподіяв йому зло, клянусь, я вб'ю тебе.

Річард згадав, як вона поцілувала його на прощання. Це був поцілунок любові. Ні, Келен не могла виявитися зрадницею. Він раптом зрозумів, що ніколи не зміг би вбити її. Навіть якщо б його побоювання підтвердилися. Але тепер він твердо знав, що це неправда. Зі сльозами на очах він прибрав меч у піхви.

— Прости мене, Келен. Може бути, добрі духи втримали мене від того, що я мало не створив. Я знаю, ти не можеш зрозуміти мене, але я все одно прошу вибачення. Даркен Рал застосував до мене Перше Правило Чарівника. Він хотів нас всіх стравити між собою. Він намагався змусити мене повірити в брехню, і я ледь не повірив. Я знаю, що ні ти, ні Зедд ніколи б не зрадили мене. Прости мене за цю дурну підозру.

— Що ти лопочеш? — Запитав Зедд. — Ми не можемо зрозуміти тебе.

— Зедд… — Річард провів п'ятірнею по голові, злохмативши волосся. — Що ж мені зробити, щоб ти мене зрозумів? — Він схопив Чарівника за балахон. — Зедд, скажи мені, де шкатулка? Вона в безпеці? Я повинен отримати шкатулку, перш ніж її відшукає Дарці Рал! Не можна допустити, щоб він заволодів нею!

Чарівник нахмурився. Річард зрозумів, що нічого у нього не вийде. Їм всім здається, ніби він говорить на якомусь незнайомому наріччям. Шукач підійшов до коней і почав старанно перетрушували вміст черезсідельних сумок.

— Шукай, скільки хочеш. Все одно тобі ніколи її не знайти, — посміхнувся Чарівник. — Шкатулки у нас немає. Тобі залишилося жити всього чотири дні.

Річард відчув ззаду себе якийсь рух і стрімко обернувся. Страж кордону вже заніс над ним булаву. В ту ж мить їх розділив струмінь полум'я. Чейз відступив.

— Ну і друзі в тебе, Річард Сайфер, — фиркнула дракониха.

— Дарко Рал наклав на мене закляття. Вони мене не впізнають.

— Ну, якщо ти ще ненадовго затримаєшся в їхньому товаристві, вони просто прикінчать тебе.

Річард зрозумів, що шкатулки тут немає. Та й не могло бути, якщо друзі прямували йому на виручку. Вони не ризикнули б взяти шкатулку з собою в Д'хару, адже люди Рала можуть виявити їх в будь-який момент.

Троє друзів мовчки спостерігали за Річардом і Скарлет.

— Скарлет, спробуй їм щось сказати. Може бути, тебе вони зрозуміють.

Голова дракониху гойднулася у бік подорожніх.

— Це ніякий не Даркен Рал. Це ваш друг, Річард Сайфер. Рал наклав на нього закляття. Хто-небудь з вас розуміє мене?

Всі троє, як і раніше зберігали мовчання. Розсерджений Річард ступив до старого чарівника.

— Зедд, дуже тебе прошу, спробуй мене зрозуміти. Не шукай нічний камінь, Рал відправив його в підземний світ. Він хоче заманити тебе в пастку. Спробуй мене зрозуміти!

Марно. Ніхто з друзів не зрозумів жодного слова. Що ж робити? Він більше не має права тут затримуватися. Головне — знайти шкатулку. Потім він повернеться до друзів і захистить їх від людей Рала. Річард насилу змусив себе покинути друзів. Він знехотя забрався на спину драконихи. Скарлет не зводила з усіх трьох настороженого погляду, остраху заради пихкаючи димом і ліниво попльовуючи полум'ям. Найбільше на світі Річарду хотілося залишитися з Келен, але він не міг собі цього дозволити. Зараз його обов'язок — добути шкатулку.

— Знаєш що, Скарлет, пора нам летіти. Доведеться відправитися на пошуки мого брата.

З пащі драконихи з ревом вирвався струмінь полум'я — застереження подорожнім, що краще їм триматися подалі.

Скарлет змахнула крилами, і Річард міцно вхопився за гребені на її спині. Дракониха плавно набрала висоту, прямуючи до безшумно пливучих по небу білих хмар. Її червона луската шия, пряма, як стріла, гордо витягнулася вгору. Річард невідривно дивився на друзів до тих пір, поки вони остаточно не зникли з поля зору. Ним опанував безвихідний відчай. Невже він більше ніколи не побачить, як посміхається Келен?

— Куди тепер? — Не обертаючись, запитала Скарлет.

— Треба розшукати Майкла, мого брата. Він очолює військо, десь близько тисячі чоловік. Вони повинні бути недалеко від нас, десь в Ранг-Шада. Сподіваюся, таке збіговисько народу буде легко помітити.

— Вони не зможуть зрозуміти, що ми говоримо. Напевно, закляття Дарка Рала якимось чином перейшло і на мене. Але я-то бачу все, як воно є насправді. Так, я завжди знала, що нас, червоних драконів, не так просто обдурити. Що стосується армії… Твої, з дозволу сказати, друзі вже намагалися з тобою розправитися. Ну добре, з ними ми розібралися… Послухай, Річард, я, звичайно, належу до стародавнього і шанованого роду червоних драконів, але це ще не означає, що я зможу захистити тебе від цілого війська!

— Я зобов'язаний спробувати. Не турбуйся, Скарлет, я щось придумаю. Ми з Майклом — рідні брати, і я знайду спосіб змусити його побачити правду. Він веде сюди військо для того, щоб мені допомогти. І я дійсно відчайдушно потребую його допомоги.

Тисячну армію, напевно, буде розгледіти простіше, ніж трьох одиноких подорожніх. Скарлет летіла високо, і погляду Шукача відкривалися нескінченні, безкраї простори. Дракониха плавно ковзала між величезними ватяними хмарами. Річард і не уявляв собі, які вони великі, ці хмари. А коли хмари підпливали одне до іншого і збиралися разом, Річарду починало здаватися, що він потрапив в дивну казкову країну, країну білих гір і долин. Іноді Скарлет випадково зачіпала на льоту нависаючу над нею м'яку вологу губку, і тоді її голова, шия і кінчики крил зникали в густому молочному киселі. У порівнянні з хмарами навіть грізна дракониха здавалася зовсім маленькою і беззахисною.

Вони вже кілька годин летіли в бік Ранг-Шада, а війська все не було видно. Річард цілком освоївся з новим для себе способом пересування і перестав щоразу хапатися за гребені на спині драконихи. Він мирно сперся ліктями на два таких гребеня і дозволив собі розслабитися.

Весь цей час Річард розмірковував над тим, як переконати Майкла в тому, що перед ним ніякий не Даркен Рал, а його рідний брат. Шкатулка повинна бути у Майкла. Зедд, напевно, заховав її від Рала за допомогою магії і передав під захист армії. Так що Річард просто зобов'язаний знайти спосіб показати Майклу, хто він. Як тільки шкатулка виявиться у нього в руках, він полетить зі Скарлет в її печеру. Дракониха сама говорила, що туди ніякому Даркену Ралу повік не добратися.

А потім він зі спокійною душею повернеться до Келен, щоб захистити її від людей Рала. Як знати, може бути, йому навіть вдасться умовити Скарлет перенести в печеру і Келен. Тоді він буде за неї спокійний.

Через три з половиною дні Рал загине. Після цього вони будуть в безпеці. Назавжди. Потім він повернеться в Вестланд, і з магією буде покінчено. Але і з Келен теж… І він більше ніколи не побачить її. Від цієї думки у Річарда болісно стислося серце.

День хилився до вечора. Скарлет перша помітила військо: з висоти вона бачила краще, ніж Річард. Шукач довго дивився на дорогу, перш ніж йому нарешті вдалося розгледіти велику хмару пилу. Лише після цього він побачив маршируючу колону.

— Ну і що ти надумав? У тебе є план? — Запитала дракониха, повернувши голову.

— Скажи, будь ласка, Скарлет, тобі вдасться приземлитися перед ними так, щоб нас ніхто не помітив?

Жовтий очей похмуро покосився на нього.

— Не забувай, що ти маєш справу зі справжнім червоним драконом. Я можу приземлитися і посеред війська. І якщо я побажаю, мене не помітить жоден воїн. Говори, де тебе висадити?

— Я не хочу, щоб вони мене бачили. Я повинен поговорити з братом наодинці, без свідків. Необхідно уникнути метушні. — Річард на мить задумався. — Давай-но сядемо попереду них, в декількох годинах ходу. Коли вони сюди підійдуть, буде вже досить темно, і я зможу безперешкодно пробратися до Майкла.

Скарлет розпростерла крила і плавно ковзнула до гряди пагорбів, що височіла біля дороги. Минувши пагорби, які надійно приховали їх від цікавих поглядів, дракониха знизилася, пролетіла над долиною і приземлилася на маленькій галявині, що поросла високою бурою травою. Червона луска заблищала, граючи і переливаючись в останніх променях призахідного сонця. Річард зісковзнув на землю.

— Ну і що тепер? — Поцікавилася Скарлет.

— Я хочу дочекатися темряви. Увечері вони зупиняться і розіб'ють табір. Після того як вони закінчать з вечерею, я непомітно проберуся в намет брата і поговорю з ним наодинці. Я обов'язково знайду спосіб переконати його в тому, що я — це дійсно я.

Дракониху загарчала і подивилася спочатку на небо, потім на дорогу. Її голова хитнулася з боку в бік, великий жовтий очей втупився на Річарда.

— Скоро стемніє. Я повинна повернутися до яйця і обігріти його.

— Звичайно, Скарлет Я розумію. — Річард важко зітхнув і задумався. — Повертайся за мною вранці. Я буду чекати тебе на цьому полі.

Скарлет кинула погляд на небо.

— Збираються хмари. — Вона знову опустила голову. — Я не можу літати в хмарах.

— Чому?

— Тому, що в хмарах бувають скелі. — Вона фиркнула, випустивши з ніздрів клуб диму.

— Скелі? — Річард здивовано спохмурнів.

Дракониху нетерпляче мотнула хвостом.

— Хмари все приховують. Це як густий туман, нічого не видно. Коли не бачиш, куди летиш, можна ненароком врізатися в яку-небудь скелю. Вже чого-чого, а скель в наших краях достатньо. Хоч я і належу до старовинного і шанованого роду червоних драконів, але при зіткненні зі скелею і я зламаю собі шию. Зазвичай, коли хмари висять досить високо, я спокійно літаю під ними. Якщо ж низько, я, звичайно, можу літати і над ними, але при цьому я не бачу, що діється внизу. Я не зумію відшукати тебе, Річард. Ти впевнений, що хочеш залишитися? Подумай! Що, якщо завтра буде хмарно і я не знайду тебе? Та й взагалі, хіба мало що може статися?

Річард поклав долоню на чарівний меч і відвів погляд від пагорба, що закривав дорогу.

— Якщо щось піде не так, я повернуся до своїх друзів. Я постараюся триматися основної дороги, так що ти зможеш мене побачити. — Річард насилу проковтнув. — Якщо всі мої зусилля виявляться марними, мені доведеться повернутися в Народний Палац. Будь ласка, Скарлет. Якщо я не зможу зупинити Дарка Рала, якщо у мене нічого тут не вийде, то я повинен бути в Народному Палаці через три дні, включаючи завтрашній.

— У тебе залишилось зовсім небагато часу.

— Я знаю.

— Три дні, і я нарешті розрахуюся з тобою.

— Така домовленість. — Річард посміхнувся.

Скарлет ще раз пильно поглянула на небо.

— Не подобається мені це все. Щасти тобі, Річард Сайфер! Вранці я повернуся.

Дракониху розбіглася і злетіла в повітря. Річард, задерши голову, довго дивився їй услід. Зробивши невелике прощальне коло, Скарлет, не оглядаючись, стрімко полетіла геть. Вона все зменшувалася й зменшувалася на очах, поки не перетворилася на маленьку темну крапку, яка незабаром зникла за горбами. Ця картина пробудила в ньому один спогад. Річард мимоволі здригнувся. Він зрозумів, що бачив Скарлет раніше. Це сталося в той самий день, коли він вперше зустрівся з Келен, відразу після того, як його вжалила зміїна лоза. Дракониха, зовсім як зараз, майнула тоді далеко і зникла за пагорбами. «Цікаво, — подумав Річард, — що вона робила в Вестланді?»

Прокладаючи шлях крізь високу буру траву, Річард добрався до найближчого пагорба і піднявся вгору по схилу. Звідси він міг стежити за пересуванням війська на схід. Він знайшов затишне містечко в густій траві, влаштувався зручніше і дістав з заплічного мішка в'ялене м'ясо і трохи сушених фруктів. Річард навіть знайшов там кілька яблук. В очікуванні вестландського війська на чолі з Майклом він взявся за їжу. Але хоча він і встиг зголодніти, їв без задоволення. Він думав про те, як переконати Майкла, що він — Річард.

Річард перебирав в думках різні можливості. Написати записку, намалювати картинку або карту? Він міцно сумнівався, що все це може спрацювати. Якщо закляття Дарка Рала змінило його усну мову, то з таким же успіхом воно може змінити і письмову. Річард спробував згадати ігри, в які вони разом грали дітьми, але не знайшов нічого підходящого. Старший брат нечасто балував його своїм товариством. Проте він згадав, що єдиною грою, яку Майкл дійсно любив, був поєдинок на дерев'яних мечах. Річард далеко не був впевнений в тому, що демонстрація брату меча призведе до потрібного результату.

І тут його осінило. Річард згадав, як старший брат, вигравши бій, змушував його опускатися на одне коліно і віддавати салют. Цікаво, чи пригадає про це Майкл? В дитинстві брату дуже подобався цей ритуал. Дивлячись на його радісну посмішку, Річард анітрохи не сумнівався, що брат знаходив в цьому найбільше задоволення. Майкл називав це салютом переможеного. Коли перемагав Річард, Майкл ображався і навідріз відмовлявся схиляти коліно перед молодшим братом. У ті далекі часи Річард поступався братові ростом і силою і не міг змусити Майкла відсалютувати йому. Але Майкл досить часто змушував брата схилятися перед ним. Зараз спогади дитинства викликали у Річарда лише посмішку, але колись зарозумілість брата сильно ображала і ранила його. Можливо, Майкл згадає. У будь-якому випадку варто спробувати.

Ще до настання темряви Річард почув тупіт копит, стукіт коліс, скрип шкіри і брязкіт металу. Мимо, піднімаючи пилюку, проскакало людей з п'ятдесят добре озброєних вершників. На чолі невеликого загону їхав Майкл, одягнений у все біле. Річард відразу впізнав форму: еполети, оздоблені гербом Хартленда, жовте знамено з блакитним силуетом сосни і двома схрещеними мечами. У кожного воїна звисала з плеча шкіряна перев'язь з коротким мечем, на широкому поясі загрозливо блищала відточена бойова сокира, в руках був короткий спис. З їх кольчуг, які всі називали не інакше як «бойові мережі», при кожному русі сипалися іскри, помітні навіть крізь клуби пилу. Це було не вестландське військо, а лише особиста охорона Майкла.

Але куди ж поділося військо? Сидячи на спині Скарлет, він бачив їх усіх разом, і кінних, і піших. Ці вершники скачуть занадто швидко, піхоті не витримати такого темпу. Коли загін зник з виду, Річард вийшов з укриття і спрямував погляд на дорогу, чекаючи інших. Але військо так і не з'явилося.

Спочатку Річард дивувався, що б це могло означати. Коли ж прийшла розгадка, він розслабився і посміхнувся. Зедд, Чейз і Келен залишили шкатулку у Майкла, сказавши йому, що збираються в Д'хару рятувати Річарда. Напевно, Майкл не витримав вимушеної бездіяльності і сам кинувся на допомогу братові. Піхота рухається повільно, їй не добратися вчасно до Народного Палацу. Ось Майкл і поскакав вперед у супроводі особистої гвардії, звелівши іншим наздоганяти його.

П'ятдесят людей, навіть таких вишколених дужих молодців, як гвардійці Майкла, — ніщо в порівнянні з великими військовими силами Рала. Річарду подумалося, що брат керувався швидше велінням серця, ніж голосом розуму.

Уже давно стемніло, а Річард все ніяк не міг догнати передовий загін. Вони скакали швидко, не шкодуючи коней, і досить пізно зупинилися на нічліг, так що, коли він нарешті дістався до табору, всі давно повечеряли. Коней розпрягли і прив'язали. Деякі солдати вже спали. На ніч виставили вартових, і помітити їх у темряві було важко, але Річард досить довго дивився з вершини пагорба на вогні табору і встиг визначити, де розташовані пости.

Ніч видалася темна, хмари повністю приховали місяць. Річард обережно спустився з пагорба, безшумно ступаючи повз вартових. Він відчував себе в своїй стихії. Завдання, яке стояло перед ним непомітно дістатися до Майкла здалося йому дитячою забавкою. Шукач знав, де ховаються вартові, а ті й не припускали, що він крадеться під самим їх носом. Він пильно стежив за тим, як воїни оглядають околиці, і варто було комусь почати повертатися в його бік, тут же безшумно припадав до землі або пірнав за дерево. Так, ніким не помічений, прослизнув він до намету брата. Сам того не підозрюючи, Майкл сильно спростив йому завдання, встановивши намет на самому відшибі. Виявися навколо багато народу, Річарду довелося б куди складніше. Проте близько шатра бродили охоронці. Річард зачаївся і деякий час вивчав обстановку, вишукуючи слабкі точки. Нарешті він зрозумів, що треба робити. Шатер, освітлений полум'ям багаття, відкидав на землю густу чорну тінь. Вартові воліли триматися ближче до вогню, очі їх звикли до світла. Навряд чи вони зуміють розгледіти, що відбувається в тіні шатра.

Річард підкрався зовсім близько до полотняної стіни, присів навпочіпки і завмер, пригнувшись до землі. Він довго вслухався в звуки і шерехи, які доносилися до нього, намагаючись визначити, чи немає у брата відвідувачів. Всередині горіла лампа, і до його слуху долинав тільки тихий шелест паперів. Судячи з усього, Майкл був в наметі один. Річард дістав ніж і обережно зробив у полотнищі маленький отвір. Він припав до отвору оком і розгледів брата, що схилився над невеликим похідним столиком і переглядав якісь папери. Майкл сидів, підперши голову руками. Його буйна шевелюра світилася, вихоплена вогнем лампи. Річард зауважив, що папери не були поцятковані рядками і швидше нагадували карти.

Він повинен проникнути всередину, стати на повний зріст, впасти на одне коліно і відсалютувати. І зробити все це якомога швидше, щоб брат не встиг підняти тривогу. Прямо перед ним стояло низьке похідне ліжко Майкла. Якраз те що потрібно. Значить, він зможе пролізти непомітно. Щоб не смикнулося полотно, Річард тугіше натягнув трос. Потім непомітно перерізав вузол, який перебував саме навпроти ліжка, підняв парусину і обережно вкотився під нього.

Брат обернувся на звук, і Річард одним стрибком підскочив до столу. Тільки зараз він зрозумів, як не вистачало йому весь цей час Майкла. Особа Річарда розпливлося у щасливій усмішці. Майкл різко підняв голову і фарба зійшла з його щік. Він схопився на ноги. Річард вже зібрався віддати салют, але брат випередив його.

— Річард… як ти… що ти тут робиш? Це… так… несподівано. Радий побачити тебе знову. Ми всі так… турбувалися, — промимрив Майкл.

Річард мовчав. Усмішка погасла на його обличчі.

Рал, пообіцявши накласти на нього закляття, сказав, що тільки ті, хто шанує магістра, зможуть побачити Річарда таким, який він насправді.

Майкл впізнав його.

Це Майкл зрадив їх. Це він допоміг Ралу схопити Річарда. З милості Майкла його мучила Морд-Сіт. Майкл видав Келен і Зедда Даркену Ралу. Річард заціпенів. Немов чиясь крижана рука стиснула його серце.

— Де шкатулка? — Прошепотів Річард, насилу видавлюючи з себе слова.

— Е-е… ти виглядаєш голодним. Давай-но я накажу подати вечерю. Посидимо, поговоримо. Давненько ми з тобою не базікали, братику!

Річард зняв долоню з руків'я чарівного меча. Він боявся, що не зможе оволодіти собою. «Я — Шукач Істини, — подумки повторював він. — Я не Річард, я Шукач. Я повинен зупинити Дарка Рала. Все інше не має зараз жодного значення». Перед ним стоїть найважливіше завдання. Він не може дозволити собі бути Річардом. Він не може дозволити собі бути братом Майкла. Занадто багато належить ще зробити. Занадто важлива його місія. Все інше меркне перед нею.

— Де шкатулка?

Очі Майкла забігали.

— Шкатулка… ну… Зедд говорив мені про неї… Він збирався передати її мені… але потім сказав, ніби за допомогою якогось каменя виявив тебе в Д'харі, і вони втрьох, з Чейзом і Келен, вирушили тобі на виручку. Я говорив, що теж хочу піти рятувати молодшого братика, але мені довелося збирати людей, готуватися до виступу, і вони пішли без мене. Шкатулка зберігається у Зедда. Вона в нього.

Тепер у Річарда відпали всі сумніви. Даркен Рал говорив правду: він отримав третю шкатулку.

Не піддаючись емоціям, Річард миттєво оцінив ситуацію. Гра програна. Єдине, що він ще може зробити, це врятувати Келен. Необхідно якомога швидше розшукати її, щоб випередити людей Рала. Якщо він втратить голову і дасть волю гніву, Келен потрапить в руки Морд-Сіт. Вони будуть знущатися над нею, мучити її! Річард виявив, що намагається зосередитися на уявному образі коси Денни, і не став себе зупиняти. «Раніше це завжди спрацьовувало», — сказав він собі. Річард не вправі зараз покарати зрадника. Кругом повно гвардійців з особистої охорони Майкла, вони можуть прибігти на шум і захопити Шукача в полон. Більш того, він повинен триматися так, ніби нічого не сталося. Якщо Річард дасть братові зрозуміти, що все знає, цим він нічого не змінить, а на карту поставить багато чого.

Річард зробив глибокий вдих і постарався узяти себе в руки.

— Отже, шкатулка в безпеці. Це найголовніше.

Лице Майкла знову прийняло нормальний відтінок. Разом з рум'янцем повернулася і посмішка.

— Річард, ти добре себе почуваєш? Ти виглядаєш якимось… Іншим, зміненим. Ти виглядаєш так, ніби тобі довелося… багато чого пережити.

— Так, Майкл, довелося. Більше, ніж ти можеш собі уявити.

Він опустився на ліжко. Майкл, з побоюванням поглядаючи на брата, присів на стілець. Огрядний, невисокий, одягнений у все біле, туго перетягнутий широким золотим поясом, він здавався жалюгідною пародією на Даркена Рала. Річард звернув увагу на карти, які вивчав брат. Карти Вестланда… Карти Вестланда для Даркена Рала.

— Зедд сказав правду, я був в Д'харі, але мені вдалося втекти. Нам всім треба скоріше забиратися звідси, подалі від Д'хари. Як можна далі. Я повинен перехопити Зедда, Чейза і Келен, поки вони не пішли занадто далеко. Тобі я раджу негайно зібрати своїх людей, відвести військо назад і захищати Вестланд. Спасибі Майкл, що поспішив мені на допомогу.

— Ти ж мій брат! — Посмішка на обличчі Майкла зробилася ще ширше. — Сам поміркуй, що мені залишалося робити?

Біль опалила Річарду душу, але він все ж знайшов в собі сили тепло посміхнутися у відповідь. У якомусь сенсі це було навіть гірше, ніж якщо б зрадницею виявилася Келен. Вони з Майклом виросли разом. Проживши добру частину життя під одним дахом, вони ділили все — і горе, і радість. Річард завжди захоплювався Майклом, підтримував його, дарував йому безоглядну любов. Він згадав, як пишався старшим братом, як хвалився ним перед друзями.

— Майкл, мені потрібен кінь. Я повинен їхати. Негайно.

— Ми поїдемо всі разом. Ти, я і мої люди. — Майкл посміхнувся. — Тепер, коли ти знову зі мною, я не хочу упускати тебе із виду.

Річард схопився.

— Ні! — Він знизив голос. — Ти ж знаєш, я звик сам наодинці бродити по лісах. Це моє ремесло, і я непогано з ним справляюся. Краще, ніж з усім іншим. Ти тільки затримаєш мене, а у мене залишилося зовсім мало часу.

Майкл встав, кинувши косий погляд на полог, що звисав біля входу.

— Не бажаю нічого слухати. Ми…

— Ні. Ти — Перший Радник Вестланда, і твій обов'язок — піклуватися про безпеку країни, а не доглядати за маленьким братиком. Будь ласка, Майкл, забудь про мене і відведи війська до кордону. Зі мною нічого страшного не трапиться.

Майкл потер підборіддя.

— Гаразд, напевно, ти правий. Власне кажучи, ми прямували в Д'хару тільки для того, щоб допомогти тобі. Але коли ти тепер в безпеці…

— Спасибі, Майкл, що не залишив мене в біді. Я сам візьму коня. Повертайся до роботи.

Річард відчував себе найбільшим дурнем на світі. Йому давно слід було б все зрозуміти. Він згадав промову Майкла, в якій той оголосив вогонь ворогом народу. Одного цього вже було достатньо, не кажучи про інше. Він повинен був здогадатися ще тоді! Келен намагалася застерегти його. Її побоювання щодо Майкла були цілком виправдані. Якби він більше покладався не на емоції, а на розум!

Перше Правило Чарівника: «Люди дурні, вони вірять в те, у що хочуть вірити». Він теж виявився дурним. Річард був занадто злий на себе, щоб гніватися ще на Майкла.

Він не наважився вчасно прийняти гірку правду і вважав за краще залишитися в полоні власних помилок. Він сам винен у своїй поразці. Тепер у нього немає вибору. Що ж, він заслужив смерть.

Не зводячи з Майкла сумного погляду, Річард повільно опустився на одне коліно і віддав салют переможеного.

Майкл взявся в боки і з посмішкою подивився на нього.

— Ти пам'ятаєш, як давно це було, братику?

Річард встав.

— Не так вже й давно. З часом мало що змінюється, а я завжди любив тебе. Прощай, Майкл!

У Річарда знову промайнула думка вбити брата. Він знав, що це довелося б зробити за допомогою гніву меча. Цього разу йому не вдасться зробити чарівний клинок білим. Він міг би пробачити Майклу все зло, яке той заподіяв йому. Але пробачити брату зраду Зедда і Келен?.. Він ніколи не зуміє змусити себе зробити це… Річард зупинив себе. Спочатку треба врятувати Келен; він не має права ставити на карту її життя. Річард відкинув полог і вийшов з шатра. Майкл пішов за ним.

— Залишся принаймні на вечерю. Нам ще багато чого треба обговорити. Я не впевнений, що…

Річард повернувся і подивився на брата. Пелена остаточно спала з його очей. Річард зрозумів, що Майкл не має наміру випускати його з рук. Він тягне час, очікуючи можливості покликати варту.

— Зроби по-моєму, Майкл, будь-ласка. Я повинен йти.

— Солдати! — Гукнув Майкл вартових. — Я хочу, щоб мій брат залишився з нами. Це необхідно задля його власної безпеки.

Троє охоронців рушили до Річарда. Шукач перескочив через кущ і розчинився в темряві. Вартові незграбно кинулися навздогін, але вони були всього лише солдатами, вони не прожили в лісі все життя. Річарду не хотілося вбивати вестландців. Він безшумною тінню ковзав в темряві. Табір гудів, як розтривожений вулик. З усіх боків доносилися гучні окрики офіцерів, солдати бігали по табору, обшарюючи чагарник. Річард почув голос брата. Майкл наказав своїм людям затримати його, але ні в якому разі не вбивати. Звичайно, не вбивати. Адже Річард потрібен Даркену Ралу живим. Майкл хотів сам передати брата в руки свого пана і повелителя.

Прослизаючи між охоронцями, Річард обійшов табір і підібрався до коней. Він перерізав всі вуздечки, скочив на коня і на осідланому взявся щосили бити інших. Почалася повна плутанина. Коні в паніці помчали на всі боки, солдати металися по табору, намагаючись спіймати їх. Річард вдарив коня підошвами в боки.

Збуджені голоси у нього за спиною стихли. Він мчав в ніч, і обличчя його було мокрим від туману і сліз.

47

Довга осіння ніч наближалася до кінця. Похмурий світанок не обіцяв подорожнім нічого хорошого. Небеса затягнуло суцільною пеленою низьких хмар. День обіцяв бути похмурим і дощовим. Змучена вчорашніми подіями, Келен забулася тривожним сном. Вона міцно притиснулася до Чарівника, немов намагалася знайти захист від усіх негараздів і небезпек. Чейз уже кілька годин як змінив Зедда на сторожі і тепер бродив в околицях табору, оберігаючи спокій своїх друзів.

Цю ніч старий Чарівник провів без сну. Він мовчки лежав у передсвітанковому напівтемряві, спрямувавши нерухомий погляд в низьке сіре небо. Зедда долали важкі сумніви. Світ розколюється на частини, а він, Великий Чарівник, не в змозі нічого змінити. Він жалюгідний і безпорадний, як листок на вітрі. Народжений з даром, він присвятив все життя вивченню магії, Зедд звик сам керувати подіями. Але в цій страшній грі, затіяній Ралом Даркеном, йому випала незавидна роль стороннього спостерігача. На його очах вбивають і мучать людей, а він навіть не може втрутитися. Лише намагається направляти тих небагатьох, кому дозволено битися зі злом.

Він, Чарівник першого рангу, міг би придумати щось краще, ніж це божевільна підприємство — похід в Д'хару. Але як бути? Річард потрапив у біду, і необхідно зробити все можливе, щоб врятувати його. Нехай немає ніякої надії на успіх, все одно не можна піддаватися розпачу. Треба йти вперед. Через три дні настане перший день зими, останній день панування Даркена Рала: йому ніколи не знайти третю скриньку Одена. Даркен Рал помре. Але спочатку він уб'є Шукача.

Думки Зедда повернулися до вчорашнього. Він знову і знову прокручував в пам'яті найдрібніші подробиці раптової зустрічі з Ралом Даркеном, але, як не старався, не міг виявити в ній ніякого сенсу. Вся сцена, від початку до кінця, здавалася Чарівникові більш ніж дивною. Очевидно, Рал Напередодні неминучого програшу повністю позбувся розуму. Він збожеволів настільки, що втратив можливість поквитатися зі своїм заклятим ворогом. Зіткнувшись віч-на-віч з Чарівником, який позбавив життя його батька, з тим, кого він настільки наполегливо розшукував довгі роки, Рал навіть не спробував убити його. Незбагненно! Втім, не це головне.

Вчора, побачивши чарівну зброю Шукача в руках Дарка Рала, Зедд похолов від жаху. Всередині у нього все обірвалося. Для чого міг знадобитися Меч Істини тому, хто підкорив собі магію підземного світу? І що він зробив з Річардом?

Згадавши, як Даркен Рал підійшов до Келен і приставив меч до її горла. Чарівник знову відчув відчуття повної безпорадності. Коли над дорогою тобі людиною нависла загроза, а ти не в силах захистити її… Що може бути гірше? Звичайно, нерозумно було навіть намагатися зупинити Рала чарівним болем. Того, хто народився з даром і пройшов належне випробування, таким дотиком не знищити. Але що залишалося робити Зедду? Болісний страх за Келен розривав йому душу. Якусь мить Зедд не сумнівався, що Даркен Рал вб'є її, але перш ніж старий встиг що-небудь зробити, на очах у Рала заблищали сльози, і він прибрав меч.

І знову-таки, якщо Даркен Рал мав намір убити Мати-сповідницю, йому зовсім не потрібен був Меч Істини. Рал здатний покінчити одним клацанням пальців з будь-ким, неугодним йому. Чому ж він вирішив скористатися мечем? І чому зупинився?

Але найгірше було те, що чарівний клинок побілів в руках Дарка Рала. Коли це сталося, у Зедда підкосилися коліна. Стародавні Книги Пророцтв з величезною обережністю говорили, що настане день і з'явиться той, кому дано буде повністю оволодіти магією меча. І Меч Істини зробиться білим в його руках. Часом Зедду приходило на думку, що таємниче пророцтво відноситься до Річарда. Подібні думки всякий раз викликали в нього легку тривогу. Але якщо це Даркен Рал?.. Зедд був смертельно наляканий.

Завіса — так називали її пророцтва. Завіса, що відокремлює світ живих від світу мертвих. Пророки давнини пророкували, що настануть часи великих лих. Магія Одена через посередника розірве завісу. І відновити її зможе лише той, хто пофарбує чарівний клинок в білий колір. Якщо ж він не зуміє здобути перемогу, всі жахи підземного світу ринуть у світ живих і затоплять його.

Само слово «посередник» означало, що Даркен Рал діє не за своєю волею, але підкоряючись куди більш страшним, невідомим силам підземного світу. Така ціна здобутої ним могутності. Те, що Рал отримав панування над Магією Збитку — магією смерті — зайвий раз підтверджувало найгірші побоювання Зедда. В такому випадку, навіть якщо Ралу не вдасться в призначений термін відкрити скриньку, це мало що змінить: адже завіса між двома світами розірвана. Зусиллям волі Зедд змусив себе не думати над словами древніх пророцтв. Варто тільки на мить уявити, що станеться, коли підземний світ вирветься на свободу… У Чарівника перехопило подих. Краще йому померти, перш ніж це станеться. Краще всім померти, перш ніж це станеться!

Зедд перевів погляд на Келен. Мати-сповідниця. Остання в роду. Як болить за неї душа! Болить, тому що він не зумів захистити її вчора від Даркена Рала. Болить при одній думці про те, скількох мук і страждань завдала Келен її любов до Річарда. Любов Матері-сповідниці… Якщо б тільки Зедд міг розповісти їй все, що знає!

Якби тільки це був не Річард!.. Хто завгодно, але тільки не Річард. Наскільки все виявилося б простіше…

Чарівник різко підняв голову. Він скинув з себе ковдру і сів на землю. Щось тут не так. Уже зовсім ясно, а Чейза ніде не видно. Приклавши палець до чола сповідники, Зедд миттєво розбудив її.

На обличчі Келен відбилося занепокоєння.

— Що трапилося? — Тихо запитала вона.

Зедд завмер, прислухаючись. Чарівник мав здатність відчувати наближення живих істот і зараз намагався розібратися у власних неясних відчуттях.

— Чейз до сих пір не повернувся, а мав би…

Келен обвела поглядом околиці.

— Може, він просто заснув?

Зедд підняв брову.

— Не знаю. Може, його відсутність і не означає біди, але не виключено, що воно викликане чимось серйозним.

— Наші коні! Вони зникли!

Келен схопилася, рука її потягнулася до ножа.

— Ти можеш визначити, де він?

Зедд здригнувся.

— Я відчуваю інших. Інших, відзначених печаткою підземного світу.

Не встиг він піднятися, як пролунав тріск і з кущів вивалився Чейз. Страж кордону, похитнувшись, з глухим стогоном звалився на землю. Зедд побачив, що руки Чейза вивернуті назад і міцно пов'язані, на одязі — кров. Багато крові. Чарівник весь стиснувся: він відчув присутність людей, чотирьох чоловіків.

Слідом за Чейзом із заростей виліз величезний чоловік. Коротке світле волосся незнайомця, стрижене їжачком, розділяла широка чорна смуга. Він окинув поглядом стоянку і недобре посміхнувся. Порожні, холодні очі вперлися в старого Чарівника. Зедда охопило мимовільне тремтіння.

Келен підібралася, немов пантера, готова до стрибка.

— Демміні Насс, — прошипіла вона.

Той підчепив великим пальцем ремінь.

— А, отже, Мати-сповідниця, чутки про мене дійшли і до тебе? — Його огидна посмішка стала ще ширшою. — Я радий. Повинен сказати, що я про тебе багато чув. Твій дружок відправив на той світ п'ятьох моїх хлопців. Але нічого, він ще за це заплатить. Не зараз. Пізніше. Після того, як ми з тобою трохи побавимося. Не хочу позбавляти його задоволення сповна насолодитися цим видовищем.

Келен озирнулася на трьох інших високих світловолосих чоловіків, які мовчки виступили з лісу і стали позаду Демміні Насса. Табір оточений! Втім, для Чарівника це не проблема. Всі троє були на одне обличчя. Зедд подумки назвав їх Перший, Другий і Третій. Люди Насса відрізнялися потужною статурою. Незважаючи на холод, шкіра їх блищала від поту. Мабуть, Чейз задав їм жару. Тільки незрозуміло, чому всі четверо так спокійні: прибрали зброю і, судячи з усього, не відчувають жодних сумнівів у власній перевазі.

Впевненість бандитів дратувала Зедда. Їх задоволені посмішки просто лютили його.

Зедд відразу зрозумів: перед ним Квод, посланий Ралом Даркеном. Він надто добре знав, що робили Квод зі сповідницями. У Чарівника кров скипіла в жилах при одній думці про те, що загрожує Келен. Він не дозволить негідникам поглумитися над нею. Поки він живий, цьому не бувати.

Демміні Насс і Келен пожирали один одного очима.

— Де Річард? Що Рал з ним зробив? — Владно запитала вона.

— Хто?

Келен стиснула зуби.

— Шукач.

Демміні посміхнувся.

— Ну, тепер це не твоя турбота. Ми з Магістром Даркеном самі розберемося з ним.

— Говори! — Прошипіла вона.

— Не розумію я тебе, Мати-сповідниця! — В голосі Насса звучало відверте знущання. — Зараз тебе повинні турбувати інші проблеми, куди як більш важливі. Тобі належить подарувати чимало приємних хвилин моїм хлопцям. Подумай краще про те, як доставити їм побільше задоволення. Шукач — не твоя турбота.

Зедд вирішив, що прийшла пора втрутитися, поки справа не зайшла занадто далеко. Він звів руки до неба і прошепотів давнє заклинання, найсильніше з тих, що були йому відомі. Пролунав гучний тріск. Поляна засяяла яскравим зеленим світлом. З пальців Чарівника одночасно вилетіли чотири блискавки, спрямовані на кожного з чотирьох непроханих гостей. Пролунав гуркіт грому.

Перш ніж Зедд встиг збагнути, що коїться, відбулося непередбачене. Занадто пізно старий Чарівник усвідомив, що люди Рала захищені невідомими йому чарами підземного світу.

Зелені блискавки відбилися від бандитів, не заподіявши їм ніякої шкоди, і полетіли до Зедда. В ту ж мить Чарівника скувало його ж власне заклинання. Зедд застиг як статуя, не в силах поворухнутися.

Демміні Насс витягнув палець з-під ременя.

— Проблеми, старий? — Ввічливо поцікавився він.

Келен зблідла від люті. Вона рішуче приставила долоню до випещених грудей ватажка. Зедд напружився в очікуванні знайомого беззвучного грому.

Але нічого не сталося.

За здивованому погляду сповідники він зрозумів, що та зазнала невдачі.

Демміні Насс різко опустив кулак їй на руку. Пролунав хрускіт.

Келен, скрикнувши від болю, впала на коліна. Стиснувши ніж у здоровій руці, Сповідниця кинулася на стоячого перед нею громилу, але той випередив її. Насс схопив Келен за волосся і відкинув убік. Дівчина в розпачі встромила клинок в тримаючу її руку. Насс вирвав ніж з кулака Келен і кинув його в кущі. Намотавши собі на руку довге волосся дівчини, він неспішно вдарив її долонею по обличчю. Келен відчайдушно чинила опір, але Насс тільки сміявся над нею. Троє інших підійшли ближче.

— Вибач, Мати-сповідниця, боюся, ти не в моєму смаку. Але не турбуйся, ці хлопці будуть безмірно щасливі надати тобі люб'язність. Хоча спробуй покрутити дупою, — пирхнув він, — може, я ще й передумаю.

Демміні жбурнув дівчину своїм людям. Ті негайно стали перекидати її від одного до іншого, обсипаючи ударами. Вони штовхали Келен з боку в сторону, поки у тої не закрутилася голова. Тепер вона падала, переходячи з рук в руки, безпорадна, як миша в пазурах кота. Розсипане волосся впало їй на обличчя. Келен змахнула кулаком, але, не бачачи, нікого не зачепила. Це лише ще більше розвеселило бандитів.

Той, кого Зедд назвав Першим, вдарив її кулаком в живіт. Келен зігнулася навпіл і впала на коліна, задихаючись від болю. Тут же її схопив за волосся Другий і змусив встати на ноги. Третій рвонув Келен за комір сорочки і вирвав всі гудзики. Троє знову взялися грубо жбурляти Сповідницю туди і сюди, з кожним кидком роздираючи на ній сорочку. Коли вони стягнули рукав зі зламаної руки, Келен, не втримавшись, пронизливо скрикнула.

Зедд не міг навіть тремтіти від клекотілої у ньому люті, не міг закрити очі, щоб не бачити цього, заткнути вуха, щоб нічого не чути. Болісні бачення минулого захлиснули Чарівника, накладаючись на реальність і наповнюючи її ще більш страшним змістом. Біль, спричинена спогадами, так скрутила Зедда, що він не міг зітхнути. Біль, терзала його при вигляді того, що відбувається зараз, розривала серце. Зедд готовий був пожертвувати життям, аби звільнитися від кайданів підземного світу і врятувати Келен. Хоч би вона не пручалася! Від цього буде тільки гірше. Марно… Він знав, що сповідниці завжди б'ються до кінця. Всіма доступними засобами. Але сил Келен було явно недостатньо, щоб здобути перемогу.

Ув'язнений в темницю свого тіла, немов замурований у кам'яній стіні, старий Чарівник боровся з безпорадністю всією відомою йому магією. Він випробував кожне відоме йому закляття, кожен трюк. Марно. Нічого не допомагало. Зедд відчував, як по щоках його біжать сльози.

Третій схопив Келен за зламану руку і з реготом жбурнув дівчину приятелям. Вона знову закричала. Вишкіривши зціплені зуби, вона звивалася і відбивалася ногами, але Перший і Другий міцно тримали її за руки і за волосся. Третій підійшов ближче, розстебнув на ній ремінь і рвонув штани, висмикуючи гудзики. Келен плюнула Третьому в обличчя. Той лише розреготався у відповідь і почав стягувати з неї штани. Другий з Першим з усіх сил намагалися втихомирити люто чинячу опір дівчину, і, незважаючи на явну перевагу, ледве могли з нею впоратися. Якби не зламана рука, можливо, Келен і вдалося б вирватися, але Другий грубо викрутив понівечену кисть. У Келен знову вирвався крик болю. Перший потягнув дівчину за волосся і закинув їй голову. Третій тут же припав ротом до шиї Келен, впиваючись в неї зубами. Потім він послабив ремінь, розстебнув штани і накрив ротом її губи, заглушаючи крики. Товсті пальці обмацали груди і повільно спустилися вниз, до темного трикутника внизу живота.

Штани зісковзнули на землю. Третій втиснув коліна між ногами Келен, змушуючи її розвести стегна. Дівчина відчайдушно звивалася, намагаючись запобігти неминучому. Пальці полапали у Келен між ніг і вповзли в неї. Лице Келен почервоніло від гніву, зіниці розширилися. Її груди важко здіймалися.

— Опустіть її на землю! Та тримайте міцніше! — Скомандував Третій Першому і Другому.

Келен різко підкинула коліно і вдарила Третього в пах. Той застогнав і зігнувся навпіл. Дружки радісно загелготали. Очі Третього налилися гнівом. Він випростався і з силою вдарив кулаком по губах дівчини. На підборіддя Келен струменем хлинула кров.

Чейз зі зв'язаними руками кинувся на допомогу. Він врізався Третьому головою в живіт. Обидва повалилися на землю. Третьому не пощастило: спущені штани заплуталися навколо щиколоток. Перш ніж він встиг щось зробити, Чейз стиснув ногами товсту шию Третього. Блакитні очі вилізли з орбіт. Страж кордону, не випускаючи противника, перекотився на бік. Почувся гучний хрускіт, і важке тіло Третього обм'якло.

Демміні Насс кинувся до вартового кордону. Він бив Чейза ногами по ребрах до тих пір, поки той не втратив свідомість.

У повітрі майнула сіра блискавка. З загрозливим риком Брофі кинувся на груди ватажкові. Вовк люто рвав Насса гострими іклами, вишукуючи зручний момент, щоб вчепитися йому в горло. Противники покотилися по бруду. Блиснув клинок.

— Ні! — Відчайдушно закричала Келен. — Брофі! Ні! Назад!

Занадто пізно. Гостре лезо з нудотним звуком увігналося Брофі в живіт. Демміні Насс, не перестаючи, наносив удар за ударом. У лічені секунди все було скінчено. Брофі лежав, розпростертий на землі, густа сіра шерсть злиплася від крові. Лапи вовка в останній раз судорожно сіпнулися, і звір затих.

Келен, ридаючи, повисла на руках бандитів.

— Брофі, Брофі! — Кликала вона.

Насс піднявся на ноги, важко дихаючи після короткої, але лютої сутички. По грудях і руках ватажка текла кров. Очі злобно виблискували.

— Примусьте її заплатити, хлопці — тихо наказав він. — Обробіть її гарненько.

Келен рвонулася в руках Першого і Другого.

— В чому справа, Демміні? — Закричала вона. — Ти не в змозі зробити це сам? Доводиться брати з собою справжніх чоловіків, щоб вони працювали за тебе?

— Будь ласка, Келен, — беззвучно заблагав Зедд, — будь ласка, припини. Прошу тебе, не говори більше нічого.

Насс почервонів. У блакитних очах спалахнула ненависть.

— Ці двоє, хоч і виродки, але зате справжні чоловіки! У них-то принаймні все на місці. Ці хлопці можуть упоратися з жінкою. А твої причандали, Демміні, годяться тільки для маленьких хлопчиків! Ну, в чому справа, козел? Боїшся показати жінці, що там в тебе є? Я буду сміятися над тобою весь час, поки справжні чоловіки будуть робити зі мною те, на що ти не здатний!

Насс наблизився на крок і процідив крізь зуби:

— Заткнись, сука!

Келен плюнула йому в обличчя.

— От що зробив би твій покійний тато, якби дізнався, що його синочок не може впоратися з жінкою. Ти зганьбив ім'я батька!

Зедд подумав, що дівчина втратила розум. Він нічого не розумів. Навіщо Келен все це говорить? Якщо вона збиралася спровокувати Демміні Насса на ще більшу жорстокість, то, безперечно, досягла успіху.

Здавалося, Насс ось-ось вибухне, але цього не сталося. М'язи його розслабилися, на губах знову заграла паскудненька усмішечка. Він діловито оглянув галявину.

— Туди, — вказав він. — Покладіть її поперек тої колоди вниз обличчям і тримайте міцніше. — Він нахилився до Келен. — Хочеш отримати це від мене? Добре, сука, ти свого доб'єшся. Але я оброблю тебе по-своєму. Заодно подивимося, як ти вмієш корчитися і звиватися.

Обличчя Келен зробилося червоним від люті.

— Все, на що ти здатний, хвастощі і порожні погрози! Боюся, Демміні, ти ставиш себе в скрутне становище. Спершу я всмак посміюся над тобою разом з твоїми хлопцями, а потім їм знову доведеться робити за тебе те, що тобі не по силах. — Її губи скривилися в презирливій усмішці. — Ну? Я чекаю, молокосос! Давай, оброби мене так, як твій батько обробляв тебе! Щоб ми всі могли від душі повеселитися, уявляючи, як ти стоїш перед ним на колінах. Покажи мені, як він це робив з тобою!

На лобі Демміні Насса здулися вени, погрожуючи лопнути. Витріщивши очі, він схопив сповідницю за горло і відірвав від землі. Насса просто трясло від люті. Він все сильніше стискав руки на горлі Келен, явно маючи намір придушити кривдницю.

— Командир Насс, — тихо застеріг Другий, — ти вб'єш її.

Демміні підняв очі і злобно глянув на підлеглого, але хватку послабив. Він знову перевів очі на Келен.

— Що ти розумієш у житті, сука?

— Я розумію, що ти брехун. Я розумію, що господар не стане розповідати всяким молокососом, що він зробив з Шукачем. Ти нічого не знаєш, Демміні. Мало того, що ти не можеш мені нічого сказати. Ти настільки незначний, що навіть не здатний зізнатися в цьому.

«Так ось в чому справа!» — Промайнуло в голові у Чарівника. Келен знала, що помре, і свідомо намагалася вивести Насса з рівноваги, сподіваючись такою ціною з'ясувати, що сталося з Річардом. Вона прекрасно знала, що прирікає себе на великі страждання, але не хотіла вмирати, не переконавшись, що Шукач в безпеці. Здогад потряс Зедда до глибини душі. Беззвучно ридаючи, він почув, як біля його ніг заворушився Чейз.

Насс відпустив сповідницю, жестом наказав Першому і Другому відійти подалі і з розмаху вдарив її кулаком. Келен впала на спину. Насс нагнувся, схопив її за волосся і, як пушинку, підняв вгору.

— Ти нічого не знаєш, Демміні! Твій кулак тільки що підтвердив це. Господар міг посвятити в свої наміри твого батька, — продовжувала насміхатися Келен, — але він ніколи не опуститься до того, щоб обговорювати серйозні справи з сопляками. В очах Даркена Рала ти ніхто. Та ти просто жалюгідна брудна баба!

— Гаразд. Гаразд, я скажу тобі все. Це буде навіть забавно: вилізти на тебе після того, як ти дізнаєшся, що ми робимо зі звірятами, на зразок твого Шукача. Може, тоді ти зрозумієш, що, чинячи опір нам, лише даремно втрачаєш час.

Келен стояла перед ним гола, з розсипаним волоссям. Вона випросталась і вперлася в бік здоровою рукою. Зелені очі гнівно заблищали. Незважаючи на свій високий зріст, поряд з Демміні Нассом Келен здавалася зовсім маленькою. Сповідниця хрипло, важко дихала, зламана рука висіла батогом, з розбитої губи сочилася кров. Келен мовчки чекала.

— З місяць тому один художник знайшов заклинання, за допомогою якого можна було захопити Шукача в полон. Художника він убив, але в полон тим не менш потрапив. У полон до Морд-Сіт.

Келен зблідла.

У Зедда зупинилося серце. Якби чари підземного світу не тримали його, Чарівник би звалився на землю.

— Ні, — прошепотіла Келен, широко розкривши очі.

— Так, — злорадно перекривив Насс. — Ним зайнялася найдосвідченіша з Морд-Сіт на ім'я Денна. Навіть я вважаю за краще обходити її стороною. Денна користується особливою любов'ю Магістра Рала, яку заслужила лише завдяки своїм… е-е-е… — Він посміхнувся, — … талантам. Наскільки мені відомо, Денна не обдурила очікувань господаря. Якось раз я зустрів її за обідом. Вона була з голови до п'ят вимазана кров'ю Шукача.

Келен затремтіла, в очах її блиснули сльози. Зедд готовий був заприсягтися, що вона зблідла ще сильніше.

— Але він ще живий? — Тихо запитала Келен, не в силах вгамувати тремтіння в голосі.

Демміні самовдоволено посміхався, стежачи за її реакцією. Він продовжив.

— Повинен сказати, Мати-сповідниця, що коли я бачив Шукача в останній раз, він стояв перед Магістром Даркеном на колінах, а Денна тримала ейдж на його потилиці. Боюся, від болю він забув навіть, як його звуть. Магістр Рал виглядав тоді дуже незадоволеним. Ну а якщо Магістр Рал виглядає незадоволеним, той, хто засмутив його, довго не живе. Судячи по тому, що він мені сказав на прощання, я зрозумів: Шукачеві не встати з колін. Готовий тримати парі, на що завгодно, його труп давно вже зжерли хробаки…

Зедд мовчки плакав, дивлячись на Келен. Він знав, що ніколи не зможе утішити її.

На обличчі Келен відбилася спокійна рішучість.

Стиснувши кулаки, сповідниця повільно здійняла руки до неба і закинула голову.

З її грудей вирвався дикий крик. Потойбічні звуки прокололи Чарівника тисячею крижаних голок, відбилися від скелястих пагорбів і вихором пронеслися по зарослих лісами долинах, стрясаючи все на своєму шляху. У Зедда перехопило подих. Демміні Насс відступив, спотикаючись об землю. Перший з Другим поспішили наслідувати приклад начальника.

Якщо б навіть чари підземного світу відпустили зараз Зедда, він все одно не зміг би поворухнути пальцем. Чарівник скам'янів від жаху. Що вона творить?.. Келен не могла, не вміла, не повинна була знати, як це робиться!

Сповідниця глибоко вдихнула, наповнюючи легені повітрям, і міцніше стиснула кулаки. По щоках її струмували сльози.

Вона знову закричала. Довгий, пронизливий крик лавиною пронісся в повітрі. Земля здригнулася, під ногами затанцювали маленькі камені. По тихій гладі найближчого озера пробігла брижі. Піднявся вітер. Демміні Насс, Перший і Другий закрили вуха руками. Якби він мав можливість, Зедд поступив б точно так само.

Келен зробила ще один глибокий вдих, напружилася і прогнулася, не опускаючи рук, не розтискаючи побілілих від напруги пальців.

Третій крик пролунав ще протяжніше і голосніше. Він немов розпоров щільну тканину повітря. Зедду здалося, що якась сила відриває його від землі і тягне назад. Навколо Келен стрімко закружляв смерч, приховавши її суцільною завісою пилу.

Древня магія, відгукнувшись на заклик сповідниці, стала набирати силу. Вона втягнула в себе слабке світло непогожого осіннього ранку. Непроглядна темрява спустилася на галявину. Яскраві спалахи оберталися навколо Матері-сповідниці упереміш з похмурими чорними тінями.

Зедд не міг повірити очам. Що вона робить? Старий Чарівник багато бачив на своєму віку. Давно, дуже давно йому вже довелось спостерігати подібне. Зедд згадав, який страшний кінець був тоді, багато років назад, іншої сповідниці, і здригнувся від жаху. Він, Чарівник першого рангу, знав, що все на світі, включаючи і магію, має зворотний бік. Так влаштований світ. Зворотний бік є і у магії Приросту — магії любові і творення, якою від народження наділені всі сповідниці. Це Магія Збитку — магія підземного світу, смерті, ненависті й руйнування. Зедд зрозумів, що Келен в пориві відчаю зважилася об'єднати Магію Приросту з Магією Збитку.

Сповідниця нерухомо стояла в самому центрі вихору, що вбирав у себе навколишне світло. Там, де знаходився Зедд, було темно, як уночі. Нескінченний, багаторазово повторений і посилений луною крик, здавалося, затопив околиці.

Раптово низькі чорні хмари пронизала сліпуча яскрава блискавка, яка тут же розгалузилася на кінцях. Блискавка розросталася і множилась до тих пір, поки не запалахкотіло все небо. По горбах і долинах прокотився грім, зливаючись воєдино з несамовитим криком Матері-сповідниці.

Земля затремтіла сильніше, розверзлася і покрилася величезними тріщинами, з яких вирвалися до неба тріпочучі язики холодного фіолетового полум'я. Вони потягнулися назустріч один одному, почали розповзатися і незабаром перетворилися на суцільну мерехтливу завісу. Долю секунди завіса стояла нерухомо, потім заколихалося, затанцювала і втягнулася в бурхливу круговерть. Келен увібрала в себе блакитно-пурпурний світ підземного світу. Темнота згустилася ще більше. В безодні мороку, що поглинув, здавалося, все живе, світилася одна лише фігура сповідниці.

Громовий удар знову струсонув повітря. На мить вся поляна освітилося мертвенно-білим світлом. В очах Зедда закарбувався зелений дощ хвоїнок, потужним поривом вітру зірваних з вікових сосен. Голки закрутило, понесло і змішало у величезну хмару. Хвиля піску і пилу накрила Чарівника з головою, обпекла шкіру і помчала далі.

Темнота немов вибухнула, розлетівшись на дрібні осколки. Повернулося світло. Над галявиною нависла тиша.

Магія Приросту злилася з Магією Збитку. Об'єднання відбулося.

Тільки зараз Чарівник помітив Чейза, який весь цей час спокійно стояв поруч і мовчки спостерігав, що відбувається. «О духи, — подумав Зедд. — З якого матеріалу зроблені стражі кордону? Ніхто, жодна людина в світі, не має права бути таким витривалим».

Сповідницю огорнуло блідо-блакитне сяйво. Поступово воно прийняло форму розколотого яйця. Сяйво з кожною секундою ставало все яскравіше, все різкіше, все більш насичене. Келен опустила голову. Покалічена рука безвольно повисла уздовж тіла. Повернувшись до Зедда, сповідниця простягнула до нього здорову руку. Блакитне світло заструмилося вздовж тіла Келен, потекло по плечу, по руці, влилося в стислий кулак і вистрілило променем у Чарівника.

Світло, немов спис, встромилося в Зедда і розсипалося снопом довгих голубуватих іскор. Іскри побігли по сивому волоссі Чарівника, по його худому зморшкуватому особі, по довгому, до п'ят, балахоні. Мерехтлива жива нитка зв'язала його з Келен. Блідо-блакитне сяйво омило Зедда, відносячи біль, сум'яття, втому. Разом зі звичним теплом магії творення і любові Чарівник відчув незнайомий холод магії підземного світу. Зедда відкинуло на крок назад. Чари, які сковували його, розлетілися вщент. Він знову був вільний. Блакитна нитка погасла.

Зедд повернувся до вартового кордону і пробурмотів коротке заклинання, що розриває пута. Чейз тут же взявся, крекчучи, розтирати опухлі кисті.

— Зедд, — прошепотів він, — в ім'я всіх пророцтв, поясни мені, що відбувається? Що вона робить?

Келен провела пальцями по огортаючій її хмарі. Вона гладила й пестила її, всіма порами вбираючи в себе тремтливе світло. Здавалося, вона купається в блакитному сяйві, так само приймаючи життя і смерть, любов і ненависть. Демміні Насс та Другий стежили за нею, не рухаючись з місця. Перший зник. Келен спрямувала погляд кудись удалину. Вона перебувала в іншому Світі і бачила те, чого не дано розгледіти нікому. Чарівник зрозумів, що перед її очима зараз Річард. Келен хотіла назавжди запам'ятати в пам'яті улюблений образ.

— Це називається Кон Дар — кривава лють. — Зедд повільно перевів погляд на стража кордону. — На таке здатні небагато. Лише найсильнішим Сповідницям дозволено закликати на допомогу магію смерті. А Келен взагалі не повинна була знати, що це таке.

На чолі у Чейза зібралися зморшки. Він здивовано подивився на Чарівника.

— Чому?

— Цю таємницю їй не міг відкрити ніхто, крім рідної матері. Тільки матері дана влада навчити доньку того, як закликати Кон Дар — криваву лють, магію, відому з незапам'ятних часів. Давню, як сам рід Сповідниць. Кон Дар — лише частина магії, якою великі чарівники наділили Сповідниць, її тіньова, оборотна сторона. Мало хто наважується вдаватися до Кон Дар. Далеко не всі сповідниці знають про її існування. Але ті, що знають, найсильніші, мають право в належний час передати цю владу дочкам. Я чув від Еді, що Келен рано осиротіла. Коли матері не стало, дівчинка була занадто мала. Ніхто не міг посвятити її в таємницю Кон Дар. І все ж Келен зуміла це зробити. Нічого не знаючи, не пройшовши навчання, вона повністю підпорядкувала собі давню магію завдяки одному лише вродженому дару. Келен не відає, що творить. У книгах пророцтв сказано: «Останній в роду сповідниць буде дана велика сила». Але якщо я правильно витлумачив наступні рядки, які звучать дуже загадково і туманно, то, звернувшись до магії Кон Дар, Келен може накликати на себе велике лихо.

— Ну а чому ж вона так довго терпіла знущання? Чому відразу не викликала цю, як там її, кровну помсту?

— Криваву лють. Сповідницям не дозволено закликати Кон Дар у власних інтересах, навіть якщо мова йде про життя і смерть. Вона зробила це в ім'я Річарда, коли дізналася, що Даркен Рал вбив його. Звернулася до Кон Дар в гніві і розпачі. Друже мій, боюся, ми уникли однієї біди лише для того, щоб потрапити у іншу. Куди більш страшну.

— Чому?

— Кон Дар викликають для того, щоб здійснити відплату. Таке траплялося й раніше. Майже завжди результат був один: сповідниці гинули. З цієї хвилини все її життя присвячене одному — помсті. Келен спробує повернути даровану їй владу проти Даркена Рала.

— Але, Зедд, ти ж сам казав, що проти Рала Келен безсила. — В голосі Чейза прозвучало здивування. — Вона ж не може торкнутися його!

— Так воно і було. До сих пір. Не знаю, що буде тепер. Сумніваюся. Тим не менш вона спробує. Келен у владі Кон Дар, кривавої люті, і відтепер власне життя її не хвилює. Вона все одно торкнеться Даркена Рала, навіть якщо це вб'є її. Вона, не замислюючись, знищить будь-кого, хто встане у неї на шляху. Будь-кого! — Зедд наблизив обличчя до вартового кордону і додав, чітко вимовляючи кожне слово: — У тому числі і нас.

Келен лягла на траву. Вона підтягла коліна до підборіддя, опустила голову і обхопила руками плечі. Сяйво ще щільніше огорнуло Мати-сповідницю. Вона повільно випросталась, зітхнула і підвелася з землі, розколовши блакитне марево, як яєчну шкаралупу. Гола, стояла вона посеред галявини. Кров сочилася з її ран, зламана рука мляво висіла вздовж тіла. Губа розпухла.

Але не тому обличчя її було спотворено болем. Келен страждала від інших, невидимих ран. І коли вона нарешті впоралася з собою, обличчя перетворилося в застиглу маску. Всі людські почуття відступили перед обов'язком Сповідниці.

Келен повернулася до Другого і простягнула до нього руку. Той стояв у дюжині футів від сповідники.

Беззвучний грім струсонув повітря. У Зедда занили кістки.

— Пані! — Вигукнув Другий, падаючи на коліна. — Що накажеш? Що тобі завгодно?

Келен окинула його холодним поглядом.

— Мені завгодно, щоб ти помер. Негайно.

Другий сіпнувся і впав замертво. Келен зробила крок до Демміні Насса. Той стояв, схрестивши руки, і, посміхаючись, дивився на сповідники. Вона з різким рухом приклала долоню до його грудей. Не відводячи руки, Келен підняла очі. Погляди їх зустрілися.

— Дуже вражаюче, сука. Але не тільки ти скористалася своєю владою. Магістр Рал надійно захистив мене заклинаннями. Ти все одно не зможеш торкнутися мене. А зараз я з превеликим задоволенням дам тобі урок. Ти його заслужила. — З цими словами Насс міцно вхопив Келен за волосся. — Повернися. Живо!

На обличчі сповідники не відбилося жодних емоцій. Вона не вважала за потрібне продовжувати розмову.

Над лісом знову прокотився беззвучний грім. Очі Насса широко розкрилися. Нижня щелепа відвисла.

— Пані! — Ледве чутно вимовив він.

— Послухай, Зедд, — злякано зашепотів страж кордону на вухо Чарівникові, — як у неї це виходить?! До того, попереднього, вона навіть не доторкнулася! І потім, сповідниця, після того як скористалася своєю владою, повинна відпочити і відновити сили!

— Тільки не в цьому випадку. Келен — у владі Кон Дар.

— Стій тут і чекай, — наказала сповідниця.

Легко ступаючи по траві, вона попрямувала до друзів і простягнула Зедду скалічену руку.

— Залічи її, будь ласка. Мені дуже потрібно.

Зедд відвів погляд від застиглих зелених очей і обережно взяв Сповідники за руку, тихо бурмочучи слова розради. Він спробував відвернути Келен від болю, міцно стиснув руку і потягнув, ставлячи кістку на місце. Сповідниця не видала жодного стогону. Навіть не здригнулася. Зедд сумнівався в тому, що вона взагалі хоч щось відчула. Його пальці ніжно обхопили місце перелому, і через них в Келен стало вливатися чарівне тепло. Холод болю палючим потоком ринув в жили Зедда. Чарівник зціпив зуби.

На мить біль стала настільки гострою, що в нього перехопило дихання. Страждання Келен захлиснуло Чарівника і з'єдналося з його власним стражданням, завдаючи нестерпної муки, погрожуючи затопити свідомість. Він виніс і це. Нарешті Зедд відчув, що уламки кістки зрослися. Він прошепотів заклинання, покликане захистити і зміцнити ще слабке місце до тих пір, поки все не заживе остаточно. Чарівник прибрав руки. Келен підняла голову. Холодна лють, яка стояла у неї в очах, злякала Зедда.

— Дякую тобі, — м'яко сказала вона. — Зачекайте тут.

Келен повернулася до Демміні Насса, який покірно стояв там, де було велено. По його обличчю текли сльози.

— Наказуй, моя пані, я готовий коритися.

Не звертаючи уваги на прохання Насса, Келен простягнула руку до його ременя і відстебнула ніж. Іншою рукою вона взяла важку булаву з шипами.

— Зніми штани. — Келен почекала, поки Насс виконав вказівку. — На коліна!

Зедд здригнувся, почувши її рівний, позбавлений інтонацій голос. Він мовчки дивився, як недавній мучитель покірно схиляє перед нею навколішки.

Чейз згріб в жменю край балахона Чарівника.

— Зедд, ми повинні зупинити її! З полоненими так не поступають. Вона ж його зараз вб'є! Нам конче потрібна інформація. Спочатку треба його допитати. Нехай цей тип розповість те, що нас цікавить, а потім вона може робити з ним все, що їй заманеться.

Зедд кинув суворий погляд на стража кордону.

— Не можу з тобою не погодитися, але ми безсилі щось змінити. Якщо ми посміємо втрутитися, Келен вб'є нас, не роздумуючи. Два кроки в її сторону ти ще зробиш, але третій виявиться для тебе фатальним. Коли Сповідниця закликає магію кривавої люті, урезонити її неможливо. Це все одно що намагатися приборкати бурю на морі.

Чейз випустив з рук балахон Зедда, відвернувся й похмуро схрестив руки на грудях. Залишалося одне: змиритися з неминучим. Келен простягнула Насс булаву.

— Потримай це для мене.

Той покірно взяв булаву. Келен опустилася на коліна.

— Розсунь ноги! — Вона простягла руку і схопила Насса за мошонку. Той сіпнувся і загрімасничав. — Не рухайся! — Попередила сповідниця. Демміні Насс миттєво затих. — Скількох хлопчиків ти вбив, після того як поглумився над ними?

— Не знаю, пані. Я не вів рахунку. Я займаюся цим, скільки себе пам'ятаю. Але я не всіх убив, більшість живі і понині.

— Точніше!

Насс задумався, пригадуючи.

— Людей вісімдесят, напевно, набереться. Але не більше ста двадцяти.

Зедд побачив, як блиснув ніж, коли Келен опустила руку. Чейз випростався, на щоках його заграли жовна. Страж кордону тільки тепер дізнався, чим займався Насс.

— Зараз я відріжу твої причандали. Я бажаю, щоб при цьому ти не видав жодного звуку, — прошепотіла вона. — Жодного! І навіть не сіпнувся! Ти зрозумів мене?

— Так, пані.

— Дивись мені в очі.

Рука, що тримала ніж, напружилася і зметнулася вгору. Клинок зачервонився кров'ю.

Кісточки пальців, що стискали булаву, побіліли.

Мати-сповідниця піднялася з колін.

— Простягни руку!

Демміні поспішно витягнув тремтячу руку. Келен вклала в долоню закривавлений шматок плоті.

— Їж!

Чейз посміхнувся.

— Непогано! — Зауважив він, ні до кого не звертаючись. — Ця жінка знає толк в правосудді.

Келен мовчки спостерігала, як Насс виконує наказ. Коли він закінчив, сповідниця жбурнула ніж в кущі.

— Дай булаву!

Демміні простягнув булаву.

— Пані, я втрачаю багато крові. Не знаю, чи зможу я триматися прямо.

— Якщо тобі це не вдасться, я дуже турбуватимуся. Постарайся. Залишилося недовго.

— Слухаю, пані.

Голос Келен став лякаюче спокійним.

— Те, що ти сказав мені про Річарда, Шукача, правда?

— Так, пані.

— Все?

Демміні спробував згадати подробиці.

— Так, пані. Кожне слово.

— Ти розповів все, що тобі відомо?

— Ні, пані.

— Я бажаю знати все!

— Слухаю, пані. Я забув сказати тобі, що ця Морд-Сіт, Денна, зробила його своїм чоловіком. Думаю, щоб заподіяти йому більше страждань.

Келен застигла. Зедда пронизав нестерпний біль. Здавалося, невидима рука безжально здавила йому горло. У Чарівника затремтіли коліна.

Коли сповідниця нарешті заговорила, голос її звучав настільки слабо, що Зедд насилу розчув питання:

— Ти впевнений, що він мертвий?

— Я не бачив, як його вбивали, пані. Але я впевнений.

— Чому?

— Мені здалося, що Магістр Рал збирався вбити Шукача. Але навіть якщо Магістр Рал передумав, це зробила б Денна. На то вона і Морд-Сіт. Чоловіки Морд-Сіт довго не живуть. Коли я в останній раз бачив Шукача, мене здивувало, що він ще не відправився в підземний світ. Виглядав він погано. Мені ще не доводилося зустрічати людини, який залишився б у живих після того, як йому стільки раз підносили до потилиці ейдж. Він кликав тебе в безпам'ятстві. Єдина причина, по якій Денна не вбила його — наказ Магістра Рала. Господар хотів спершу поговорити з Шукачем. Денна підпорядкувала собі магію Меча, і у Шукача не залишалося жодної можливості звільнитися. Вона тримала його при собі набагато довше звичайного і мучила набагато сильніше. Шукач дуже довгий час був на межі життя і смерті. Ніколи не бачив людини, яка протягнула би стільки часу, скільки він. Не знаю чому, але Магістр Рал хотів, щоб Шукач страждав як можна довше. Тому-то він і вибрав Денну: жодній Морд-Сіт не доставляє такого задоволення заподіювати людям біль. Вона володіє рідкісними здібностями. Решта Морд-Сіт не знають, як зробити так, щоб їх вихованці прожили довгий час, постійно відчуваючи немислимі страждання. Зрештою він мав загинути хоча б тому, що Денна назвала його своїм чоловіком. У кожному разі, він ніяк не міг дожити до сьогоднішнього дня.

Зедд впав на коліна. Серце його розривалося від болю. Чарівник заридав в голос. Звалилася остання опора. Він нічого більше не міг і не хотів. До чого продовжувати боротьбу? Чи не краще просто померти? Зедд картав себе. Що він накоїв? Як міг допустити, щоб Річарда втягнули в цю шалену гру? Саме Річарда, а не когось іншого! Чарівник зрозумів, чому Даркен Рал не вбив його вчора: він хотів, щоб Зедд спершу помучився. Це було цілком у дусі Рала.

Чейз присів поруч зі старим і обняв його за плечі.

— Мені дуже шкода, Зедд, — прошепотів він, — Річард був і моїм другом. Мені дуже шкода.

— Дивись на мене, — наказала Келен Демміні Нассу і занесла булаву.

Насс підняв очі. Сповідниця з силою обрушила булаву йому на голову. Насс осів на землю, як лялька з тряпок.

Зедд впорався з риданнями, які душили його і, хитаючись, підвівся з колін. Келен попрямувала до Чарівника.

Вона дістала з дорожнього мішка олов'яну миску і простягнула Чейзу.

— Набери отруйних ягід з куща кривавого зіва. Півмиски, більше мені не знадобиться.

Чейз розгублено глянув на сповідницю.

— Зараз?

— Так.

Він вловив попереджуючий погляд Зедда.

— Добре. — Страж кордону зібрався було йти, але на півдорозі повернувся. Він зняв з себе важкий чорний плащ і накинув на плечі Келен, прикриваючи її наготу. — Келен… — Чейз довго дивився на неї, намагаючись підібрати слова, потім важко зітхнув, похнюпив голову і відправився виконувати доручення.

Келен провела відходячого Чейза порожнім поглядом, який нічого не виражав. Зедд підняв з землі шматки її сорочки і змочив в струмку. Опустившись на землю поряд зі сповідницею, він обережно промив їй рани, заговорюючи біль. Потім, порившись в кишенях балахона, дістав флакончик з цілющою маззю і змастив синці та садини. Келен не протестувала. Вона перенесла все без єдиної скарги. Завершивши лікування, старий Чарівник підняв пальцем підборіддя Келен, заглянув їй в очі і тихо заговорив.

— Річард помер не даремно. Він знайшов третю скриньку Одена і врятував всіх живучих. Пам'ятай про нього, мила. Ніхто, крім нього, не зміг би цього зробити.

Лице Келен було мокрим від дощу.

— Я буду пам'ятати тільки те, що любила його. Я вже ніколи не зможу йому цього сказати.

Зедд прикрив очі від болю. До чого ж важка вона, ноша Чарівника!

Повернувся страж кордону. Він простягнув сповідниці миску з отруйними ягодами. Та попросила його знайти палицю, яку можна було б використати як товкачку. Чейз підібрав з землі масивну галузку і кількома помахами ножа надав їй потрібної форми.

Келен взялася за роботу, потім зупинилася, задумавшись, і подивилася на Чарівника. У зелених очах блиснула загроза.

— Даркен Рал мій, — попередила вона.

Зедд кивнув.

— Я знаю, мила.

Келен нічого не відповіла. По її щоках котилися сльози.

— Я поховаю Брофі, — тихо сказав Чейз. — Решта можуть гнити і так.

Келен ретельно розтерла червоні ягоди, додала в миску трохи попелу і попросила Зедда потримати маленьке дзеркальце, поки вона намалює на обличчі червоні блискавки — символ Кон Дар. Сповідниця змочила палець в сік і швидким помахом руки провела три лінії: одну — від скроні над бровою, другу — по віку, третя перетнула щоку навскоси і закінчилася в куточку рота. З тією ж стрімкістю Келен намалювала другу блискавку — дзеркальне відображення першої.

Знаки Кон Дар змінили сповідницю. Тепер вона виглядала лякаюче. Застереження невинним, прокляття — винним.

Келен розчесала злипле, поплутане волосся, скинула плащ і вбралася в біле плаття сповідниці.

Повернувся Чейз. Келен віддала вартовому кордону плащ і ввічливо подякувала йому.

— Залиш собі, — запропонував Чейз, — тепер холодно.

— Я — Мати-сповідниця. Я не одягну ніякого плаща.

Страж кордону не став сперечатися.

— Коні зникли. Всі, — похмуро повідомив він.

— Отже, ми підемо пішки, — байдуже відповіла Келен. — На нічліг зупинятися не будемо. Якщо хочете, можете мене супроводжувати. Але я поспішаю. Вам нелегко буде витримати мою швидкість.

Чейз ображено підняв брову, але змовчав. Келен повернулась і рушила по стежці, залишивши на галявині всі свої речі. Страж кордону скоса глянув на Зедда і, важко зітхнувши, став збирати пожитки.

— Без зброї я не піду! — Заявив він.

— Краще поквапитися, інакше нам її не догнати. А чекати вона не стане.

Зедд взяв дорожній мішок Келен і швидко покидав в нього дрібне начиння.

— Краще захопити хоча б частину припасів. — Він задумливо провів рукою по набитому мішку, розгладжуючи зморшки на тканині. — Чейз, я не думаю, що ми повернемося з Д'хари. Кон Дар — це самогубство. В Вестланді тебе чекає Емма з діточками. Тобі немає ніякої необхідності йти з Келен в Народний Палац.

Чейз вивчав очима свої черевики.

— Що таке Морд-Сіт? — Запитав він.

Чарівник сковтнув. Довгі худі пальці з силою здавили дорожній мішок.

— Морд-Сіт навчають мистецтву тортур з дитинства. Їх вчать користуватися ейджілом — безжальним знаряддям, яке заподіює нестерпний біль. Це та червона штуковина, що висіла на шиї Даркена Рала. Тільки Морд-Сіт здатна зламати того, хто пов'язаний з магією. Вони володіють владою, достатньою, щоб повністю підпорядкувати собі магію, яка була направлена на них. — Голос Чарівника затремтів. — Річард не міг цього знати. У нього не було ні єдиного шансу. Для Морд-Сіт сенс життя — мучити до смерті тих, хто володіє магією.

Чейз запхав ковдру в дорожній мішок.

— Я йду.

Зедд розуміюче кивнув.

— Я буду радий тебе.

— А ці Морд-Сіт, вони небезпечні для нас?

— Не для тебе — ти не володієш магією, і не для Чарівників — у мене є захист.

— А як щодо Келен?

— Магія сповідниці відрізняється від будь-якої іншої. Її дотик — смерть для Морд-Сіт. Страшна смерть. Я вже бачив це одного разу і не зможу забути. — Очі Зедда ковзнули по кривавому місиву і наповнилися сльозами при думці про те, що ці троє збиралися робити з Келен. — Здається, — прошепотів він, — я занадто багато побачив на своєму віку. Не хотів би я побачити це знову.

Чарівник закинув за плече дорожній мішок Келен. В цю мить беззвучний грім знову струсонув повітря. Зедд з Чейзом бігом кинулися до Сповідниці. Вони здолали зовсім невелику відстань і наткнулися на розпростерте поперек стежки тіло Першого. В його грудях стирчав меч. Обидві руки Першого мертвою хваткою стискали руків'я.

Зедд з Чейзом бігли до тих пір, поки не нагнали Келен. Вона стрімко крокувала по дорозі, дивлячись прямо перед собою, нічого не помічаючи навколо. Легке біле вбрання тріпотіло, розвіваючись на вітрі. Біла одежа Матєрі-сповідники здавалося Чарівникові вишуканим бальним нарядом.

48

Дощ накрапав не перестаючи. Все навколо наскрізь просочилося вологою. Дрібні краплі падали Річарду на лоб, стікали по щоках, збиралися на кінчику носа. Шукач сердито витер обличчя долонею. Він дуже втомився і не уявляв собі, що робити далі. Одне він знав точно: троє друзів безслідно зникли. Річард прочесав всі ліси вздовж дороги до Народного Палацу, об'їздив з кінця в кінець незліченні стежки. Марно: йому так і не вдалося виявити ніяких ознак Келен, Зедда і Чейза. Він не припиняв пошуків ні вдень, ні вночі, зупиняючись лише для того, щоб дати перепочинок коню. Час від часу Річард спішувался і йшов вперед, ведучи коня на поводі.

Останні дні, з тих пір як йому вдалося вислизнути від брата, стояла сира погана погода. Низькі хмари суцільно затягнули небо, не залишивши жодного просвіту, крізь який Скарлет могла б розгледіти Шукача. Треба ж було статися такому саме зараз, коли йому потрібна допомога драконихи! Річард обурювався на долю.

Здавалося, весь світ налаштований проти нього, і самі духи прийшли на допомогу Даркену Ралу. Люди Рала, мабуть, вже схопили Келен і відвели її в Народний Палац. Гра програна. Марно намагатися що-небудь змінити.

Річард погнав коня в гору по крутому, порослому віковими ялинами схилу. У лісі було темно. Стежку покривав товстий килим моху, що заглушував перестук кінських копит. Дерева розступилися, і холодний пронизливий вітер вдарив подорожньому в обличчя. Вилоги плаща зметнулися і голосно заплескали в нього за спиною, як крила. Черговий порив вітру жбурнув на стежку чорні клапті хмар і туману. Рятуючись від негоди, Річард щільніше загорнувся в плащ і натягнув на голову капюшон. Він нічого не міг розгледіти крізь густий туман, але знав, що вже перевалив вершину і тепер спускається вниз.

Стояла глибока ніч. Світанок принесе з собою перший день зими. Останній день свободи.

Річард зауважив скелю, що нависла над стежкою. Дощ майже не проникав в це природне укриття. Шукач вирішив зупинитися і трохи перепочити. Він втомлено зісковзнув з мокрої кінської спини, прив'язав змиленого скакуна до найближчої сосни і, навіть не потрудившись скинути з плечей лямки дорожнього мішка, повалився на траву. Річард щільніше закутався в плащ і спробував заснути, думаючи про те, що йому належить завтра зробити заради порятунку Келен. Після того як він допоможе Даркену Ралу відкрити потрібну шкатулку, той, звичайно, вб'є його, всупереч всім своїм запевненням. Та й що за життя чекало б Річарда після дотику сповідниці?

Він прекрасно знав, чого варті обіцянки Даркена Рала, і сподівався лише на те, що смерть його буде швидкою. Річард розумів, що рішення допомогти Ралу потягне за собою смерть Зедда. Але лише такою ціною можна зберегти життя всім мешканцям земель. Нехай вони будуть жити під жорстокою владою Дарка Рала, але тим не менш — жити. Річард не вправі брати на себе відповідальність за долю світу. Слова Рала, що його, Річарда, зрадили, вже підтвердилися. Як знати, можливо, Рал говорив правду і тоді, коли стверджував, що знає, яка з трьох скриньок його вб'є? Але навіть якщо він і збрехав, у Річарда залишиться лише один шанс з трьох. Ризик дуже великий, і вибирати нема з чого. Вихід один — допомогти Даркену Ралу.

У Річарда досі не зрослися ребра, переламані Денною. Йому як і раніше було боляче лежати і важко дихати. З тих пір, як він покинув Народний Палац, його щоночі переслідували кошмари. Як Річард і обіцяв, йому снилася Денна, снилося, як він, безпомічний, висить на руках, а Морд-Сіт терзає його, і немає ніякої надії на порятунок. Річард не владний зупинити тортури. Йому снилося, що поруч стоїть Майкл і з інтересом спостерігає, як Денна катує брата. Потім з'явилася Келен. Морд-Сіт катували і її, і знову поруч стояв Майкл і дивився.

Весь в поту, Річард прокинувся від власного крику. Під кам'яний навіс заглянули перші косі промені. Помаранчевий диск урочисто спливав над горизонтом.

Річард встав і потягнувся, розминаючи затерпле за ніч тіло. Він довго дивився з висоти гірського уступу на зорю першого дня зими. Внизу лежала суцільна пелена хмар — сіре море, підсвічене помаранчевими променями. Далеко попереду, на південно-сході, гордо височіла громада Народного Палацу. Палац сліпуче сяяв в ранкових променях, чекаючи Шукача.

У Річарда все всередині обірвалося. Він помилився в розрахунках — до Народного Палацу ще багато миль шляху. Не можна втрачати ні хвилини. Після полудня Рал зможе в будь-яку хвилину відкрити скриньку.

Річард повернувся і краєм ока вловив якийсь рух. Кінь пронизливо заіржав. У відповідь пролунав довге протяжне виття. Гончі серця.

Зграя псів смертоносним потоком хлинула на скелі. Річард вихопив меч і метнувся до коня, але гончі випередили його. Кінь, хриплячи, звалився на землю. Гончі кинулися на Шукача. Здавалося, їм немає числа, під ними не було видно землі. Річард стояв без руху і як зачарований, широко розкритими очима дивився на наближення хижаків. Це тривало не більше секунди. Струсивши з себе заціпеніння, він застрибнув на скелю, що була вночі укриттям від дощу. Гончі кинулися слідом за ним. Злісно ричачи і клацаючи зубами, вони встрибували на скелю, не бажаючи упускати здобич. Річард запекло відбивався мечем.

Море рудого хутра невблаганно насувалася на Шукача. Чарівний клинок срібною блискавкою миготів в повітрі, обрушуючись на спини розлючених хижаків. Хвиля звірів розділилася і покотилася вперед, огинаючи скелю. Хижаки напали зі спини. Річард ледь встиг відскочити в сторону. Два потоки знову злилися воєдино. Гончі зчепилися одні з одними в смертельній сутичці, вирішуючи, кому з них дістанеться право першим вигризти Річарду серце.

Не гаючи часу, Шукач видерся вище і напав на переслідувачів, вбиваючи всіх, хто мав необережність підібратися занадто близько. Він бився з останніх сил, повністю віддаючи собі звіт в тому, що рано чи пізно гончі здолають його: їх було набагато більше, ніж він в змозі убити. Річард впустив у себе гнів чарівної зброї і знову з нестримною люттю кинувся в бій, наступаючи на гарчачу зграю гончих. Він не має права підвести Келен. Тільки не зараз. Навколо не залишилося нічого, крім вискалених пащ і клацаючих жовтих іклів. Все було залито димлячою кров'ю. Світ пофарбувався в багряні тони.

Раптово багрянець спалахнув язиками полум'я. Гарчання змінилося протяжним виттям, переходячим в передсмертні хрипи. Грізний рев драконихи луною відбився від скель. Річарда накрила величезна крилата тінь. Шукач продовжував відчайдушно відбиватися від нападаючих гончих. Запах крові змішався з запахом паленої шерсті.

Скарлет опустила лапу і, підчепивши Річарда за пояс, забрала його геть. Річард важко дихав, до краю змучений лютою сутичкою. Сили його закінчилися. Дракониха підлетіла до невеликого кам'янистого майданчика, дбайливо опустила Шукача на землю і приземлилася сама.

Насилу стримуючи душачі його сльози, Річард уткнувся носом в шию драконихи.

— Дякую, друже. Ти врятувала мені життя. Ти врятувала безліч життів. Ти — Дракон честі. — Він ніжно провів рукою по червоної лусці.

— Я всього лише виконую умови угоди, — пробурчала Скарлет, випустивши для більшої переконливості клуб чорного диму. — Крім того, повинен же хоч хтось допомогти тобі. Здається мені, що сам ти навряд чи виплутався б з цієї історії.

Річард посміхнувся.

— Ти найдивовижніша і найпрекрасніша істота з усіх, з ким мені доводилося зустрічатися. — Все ще прискорено дихаючи, він вказав на піднесені у височінь далекі вежі. — Скарлет, мені треба потрапити в Народний Палац. Віднесеш мене? Будь ласка.

— Ти так і не розшукав своїх друзів? А що брат, теж не впізнав тебе?

Річард проковтнув підступили до горла клубок.

— Брат зрадив мене. І не тільки мене, а й багатьох-багатьох інших. Він служить Даркену Ралу. Хотів би я, щоб люди мали хоча б половину честі драконів.

Скарлет видала невизначене хмикання. Луска в неї на горлі завібрувала.

— Мені шкода, Річард Сайфер. Залазь. Я віднесу тебе.

Дракониху плавно змахнула крилами і злетіла в повітря, залишивши далеко внизу сіре море хмар, які приховали рівнини Азріта. Якби не Скарлет, Річард ні за що не встиг би дістатися до Палацу до призначеного терміну. Дракониха ж здолала величезну відстань менше ніж за годину. Тільки зараз, з висоти драконячого польоту, Річард вперше зміг розглянути Народний Палац. Його погляду відкрилося приголомшливе видовище, якого він не бачив навіть уві сні. Здавалося, ніби тут злилися воєдино всі прекрасні міста світу. Важко було повірити, що Народний Палац — справа рук людини.

Склавши за спиною крила, Скарлет стрілою кинулася вниз. Зустрічний вітер вдарив Річарда в обличчя, обпікаючи шкіру. Дракониха зробила коло над плато. Внизу нескінченною низкою замиготіли химерні вежі, різнокольорові дахи та високі зубчасті стіни. У Річарда закрутилася голова. Перелетівши фортечну стіну, дракониха заплескала крилами, сповільнюючи падіння, і м'яко приземлилася посеред внутрішнього двору. Навколо не було видно ні душі, навіть стражники — і ті кудись зникли.

Річард швидко зісковзнув на землю. Скарлет похитала головою. Жовті очі втупилися в Шукача. Вуха драконихи, як на шарнірах, повернулись в сторону співрозмовника.

— Ти впевнений, що хочеш тут залишитися?

Річард кивнув, уткнувшись поглядом в землю.

— Шість днів підійшли до кінця, — фиркнула дракониха. — Термін нашої угоди закінчується. Коли ми зустрінемося наступного разу, гра буде чесною.

Річард підняв голову і посміхнувся.

— Досить чесно, друже мій. Але в тебе немає шансів. Сьогодні я помру.

Скарлет уважно подивилася на нього.

— Постарайся не доводити себе до крайнощів, Річард Сайфер. Мені все ж хотілося б спробувати на смак справжнього Шукача.

Річард, усміхнувшись, почухав блискучу луску.

— Подбай про своє дитинча, коли воно вилупиться. Хотів би я на нього поглянути! Упевнений, коли малюк підросте і зміцніє, він стане таким ж прекрасним, як його мама. Я розумію, що ти ненавидиш носити на собі людей, адже це проти твоєї волі. Спасибі, Скарлет, що дала мені впізнати радість польоту. Я вважаю це великою честю.

Дракониха кивнула.

— Мені подобається літати. — Вона випустила клуб диму. — Ти виняткова особистість, Річард Сайфер. Я ніколи не зустрічала такої людини, як ти.

— Я — Шукач Істини. Останній Шукач.

Дракониха знову кивнула.

— Бережи себе, Шукач. У тебе є дар. Використовуй його. Використай все, що в тебе є, щоб боротися. Бийся до останнього. Не здавайся. Не дозволяй Ралу перетворити тебе в слухняного раба. Якщо тобі судилося загинути, загинь в бою. Але спочатку зроби все, що в твоїх силах. Ось як живуть дракони.

— Якби все було так просто! — Річард підняв очі на дракониху. — Скарлет, ти літала з Ралом Даркеном в Вестланд до того, як впала другий межа?

— Так. Кілька разів.

— А куди саме ти його носила?

— До одного дому. Знаєш, такий солідний будинок з білого каменю, а дах з шиферу. Якось раз Рал наказав, щоб я віднесла його в інше місце. Там стояв зовсім маленький, простий будиночок, в ньому Даркен Рал вбив людину. Я чула крики. І ще один раз — теж до маленького будиночка, що стояв в лісі.

Будинок Майкла. І батька. І його власний.

Річард втупився на черевики. Слова драконихи впали сіллю на свіжу рану.

— Спасибі, Скарлет. — Він впорався із собою й знову подивився їй в очі. — Якщо Даркен Рал знову спробує підкорити тебе, сподіваюся, маленький дракончик виявиться в безпеці, і ти зможеш битися насмерть. Ти занадто благородна, щоб бути рабою.

Скарлет обдарувала його драконячою посмішкою і злетіла в повітря. Річард стояв, задерши голову, і дивився їй услід. Зробивши на прощання коло, дракониха розвернулася і полетіла на захід. Незабаром вона перетворилася в маленьку червону крапку. Річард повернувся лицем до Палацу.

Помітивши біля входу двох стражників, він приготувався до бою, але ті лише ввічливо кивнули на знак вітання. Гість повернувся. Величезні зали поглинули Шукача.

Він досить смутно уявляв собі, де знаходиться сад Даркена Рала. Пам'ятав тільки загальний напрямок. Після хвилинного коливання Річард вирішив довіритися власному чуттю. Він минув безліч залів, і вже почав злегка турбуватися. Але незабаром на очі стали потрапляти знайомі арки, колони та майданчики для присвят. Тепер Річард не сумнівався, що правильно вибрав дорогу. Він минув мармурові сходи, що вели до покоїв Денни, але навіть не подивився в ту сторону.

З тієї самої хвилини, як Річард остаточно прийняв рішення допомогти Даркену Ралу, він перебував у якомусь дивному заціпенінні. Розум відмовлявся змиритися з необхідністю цього кроку. Подумати тільки, він, Річард Сайфер, Шукач Істини, сам передасть Даркену Ралу таємне знання, завдяки якому той одержить безмежну владу над світом живих і мертвих! Та це просто гарячкове марення! Нехай тим самим він врятує від гіршої долі Келен, нехай навіть позбавить від загибелі всіх мешканців земель, все одно, як не крути, а інакше, ніж зрадою, подібний вчинок не назвеш. Краще б йому ніколи не бачити Книги Зниклих Тіней! Наскільки все було б простіше, якби зберігачем таємного знання був не він, Річард, а хтось інший! Той же Майкл, в кінці кінців! Чому все склалося так невдало? Безглуздо мучити себе. У нього дійсно не залишається іншого виходу. Він єдиний, хто може дати відповідь на питання Рала.

Річард витер з лоба піт і зупинився перепочити. Він стояв на майданчику для присвят скраю басейну і дивився, як в прозорій воді безтурботно граються декоративні рибки. Скарлет сказала на прощання: «Бийся до останнього. Використай все, що в тебе є». Але який сенс противитися неминучому? Що це дасть йому, Річарду? Що це дасть іншим? Все закінчиться так само, якщо не гірше. Він міг би поставити на карту власне життя, але хто дав йому право піддавати смертельному ризику всіх живучих? А Келен? Яка доля чекає її? Досить. Він прийшов сюди допомогти Ралу, і він це зробить. Річард віднайшов спокій. Спокій приреченого.

Над головою загув дзвін, нагадуючи всім мешканцям Палацу, що прийшов час чергової посвяти. Майданчик заповнилася людьми. Річард відсторонено дивився, як знову люди один за другим опускаються на коліна і починають співуче повторювати давно завчені фрази. З коридору з'явилися дві Морд-Сіт, одягнені в червоне, і стали кидати на Річарда погляди, що не обіцяли нічого доброго. Бажаючи уникнути непотрібних хвилювань, Річард став на коліна, торкнувся чолом кам'яних плит і почав монотонно бубоніти собі під ніс. Рішення прийнято. Міркувати не про що. Шукач змусив себе ні про що більше не думати. Свідомість його очистилася.

«Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі».

Річард знову і знову бездумно повторював знайомі фрази. Поступово занепокоєння зникло. Всі тривоги залишили його. Його особистість немов розчинилася, і свідомість стало порожнбою і гладкою, як дзеркало. Душу наповнив мир.

Але тут промайнула думка, від якої слова застрягли у Річарда в горлі.

Якщо вже він все одно вимовляє формулу посвячення, то чому б не змінити текст так, щоб звичні фрази набули для нього свого, особливого сенсу?

«Келен веде мене. Келен наставляє мене. Келен захищає мене… Все моє життя — любов до тебе. Все моє життя належить тобі».

Річарда осінило. Широко розкривши очі, він випростався і сів на п'яти.

Тепер він знав, що треба робити.

Зедд говорив: велика частина того, що люди приймають на віру, в дійсності — обман. Перше Правило Чарівника. Він занадто довго вів себе як останній дурень. Досить, досить слухати інших. Скільки можна уникати правди? На його обличчі заграла усмішка.

Річард встав. Він усім серцем вірив в ту просту істину, що відкрилася йому зараз. Збуджений, він повернувся і пішов, переступаючи укляклих людей.

Дві Морд-Сіт піднялися йому назустріч. Вони встали плечем до плеча, перегороджуючи йому дорогу. Річард зупинився. Блакитноока білявка загрозливо підняла ейдж і помахала ним перед Шукачем.

— Нікому не дозволено пропускати присвяту.

Річард відповів поглядом, сповненим загрози.

— Я — Шукач. — Він підняв затиснутий в кулаці ейдж Денни. — Чоловік Денни. Це я вбив її. Вбив тим самим Мечем Істини, магію якого вона собі підпорядкувала. Я вже сказав своє останнє посвячення Магістрові Ралу. Наступний крок, який зробить кожна з вас, вирішить вашу долю. Вибирайте: життя або смерть.

Блондинка ошелешено подивилася на Річарда і перезирнулася з подругою. Морд-Сіт, ні слова не кажучи, розступилися, пропускаючи Шукача. Річард спокійно пройшов повз них і попрямував в Сад Життя, до Даркена Рала.

Мати-сповідниця, супроводжувана Чарівником і вартовим кордону, стрімко йшла по крутій гірській стежці. Зедд насторожено оглядав околиці. Чим вище вони піднімалися, тим світліше ставало навколо. Нарешті подорожні вийшлили з туману. Ранкові промені зимового сонця на мить засліпили їх. Почувся скрип воріт і гучний брязкіт ланцюгів. Попереду повільно опускався підйомний міст.

Коли проліт став на місце, їх поглядам постав невеликий загін збройної варти, якийчекав по іншу сторону ущелини. Чейз міцніше стиснув свій короткий бойовий меч. Стражники вели себе на диво мирно. Ніхто не спробував перегородити непроханим гостям шлях, ніхто не потягнувся до зброї. Загін невимушено стояв на узбіччі, не виявляючи ні найменшого інтересу до входячих.

Келен пройшла повз воїнів, не удостоївши їх увагою. Інша справа Чейз. Дивлячись на люту фізіономію вартового кордону, ніхто б не засумнівався в тому, що він зібрався вчинити бойню. Але люди Рала лише ввічливо кивали і посміхалися подорожнім.

Чейз нахилився до Чарівника, не відводячи настороженого погляду від озброєних до зубів стражників.

— Не подобається мені це. Занадто все просто.

Зедд посміхнувся.

— Якщо Даркен Рал збирається нас прикінчити, йому слід для початку впустити нас туди, де це станеться.

Чейз хмуро подивився на співрозмовника.

— Нічого сказати, втішив.

Зедд поклав йому руку на плече.

— Друже мій, тут немає ніякого шкоди для честі. Іди додому, поки двері за нами не закрилися назавжди.

Чейз напружився.

— У мене ще залишилися тут деякі справи.

Чарівник мовчки кивнув і додав кроку, наганяючи Келен. Подорожні досягли вершини плато. Перед ними височіла зубчаста кріпосна стіна, по якій взад і вперед походжали вартові. Сповідниця, не сповільнюючи кроку, попрямувала до закритих воріт. Помітивши її наближення, два стражника кинулися вперед і, пихкаючи від натуги, зрушили з місця важкі ворота. Келен, не зупиняючись, пройшла у двір.

Чейз обдарував капітана варти лютим поглядом.

— Ви що, пропускаєте до Палацу всіх, кого не попадя?

— Але її чекають, — відповів той, з подивом витріщившись на Чейза. — Наказ Магістра Рала.

Чейз хмикнув і підійшов за сповідниці.

— Він що, нас зовсім ні в гріш не ставить? Ми ж можемо непомітно підібратися і порішити його.

— Ніхто не може непомітно підібратися до чарівника рівня Рала.

Чейз вчепився в руку Зедду.

— Чарівник! Рал — чарівник?

Старий хмуро подивився на нього.

— Зрозуміло. Не будь він чарівником, хто б йому дозволив так вільно поводитися з магією? Даркен Рал — нащадок стародавнього роду чарівників.

На обличчі стража кордону відбилася досада.

— Я думав, чарівники існують для того, щоб допомагати людям, а не зневажати їх.

Зедд важко зітхнув.

— Раніше, в давні часи, всіма царствами на землі правили могутні чарівники. Але тих, хто наділений магічним даром, не завжди хвилюють людські турботи. Знайшлися чарівники, які добровільно відмовилися від тягаря влади і вирішили не втручатися більше в справи людей. Але були й інші, ті, хто знаходив у віддаванні їм почестей дивну насолоду… Все почалося з незначної сварки між чарівниками, які по-різному вирішили для себе питання про владу. За нею послідувала довга низка кровопролитних боїв, які увійшли в історію під назвою Війни чарівників. Коли війна закінчилася, ті що залишилися в живих повернулися до своїх занять. Мої предки билися на боці тих, хто не бажав витрачати сили заради сумнівного задоволення правити людьми. Вони розуміли владу, як служіння, і вважали за краще використовувати свій дар на благо. Предки Даркена Рала обрали інший шлях: за допомогою магії вони підпорядкували собі народ Д'хари. Вони прагнули до збільшення могутності і слави. Шукали благополуччя. Даркен Рал — чарівник з Будинку Ралів — прямий нащадок цієї лінії. Він народжений з даром, який використовує заради себе. Рал не з тих, хто обтяжений вантажем совісті.

Чейз замовк, вирішивши поки не ставити запитань. Вони піднялися по широких східцях, висічених у скелі, вступили в тінь між двома рифленими колонами, проминули високу арку, прикрашену майстерною різьбою, і увійшли під кам'яні склепіння Палацу Народів. Страж кордону ошелешено крутив головою. Йому ще не доводилося бувати в замках чарівників, і тому не дивно, що грандіозні розміри покоїв, розкіш оздоблення і блиск полірованого каменю вразили уяву Чейза. Келен йшла вперед, нічого не помічаючи, дивлячись прямо перед собою. Легкі складки плаття Матері-Сповідниці переливалися в неї за спиною. Тихий перестук черевиків віддавався луною від кам'яних стін.

По залах Палацу походжали люди, одягнені у все біле. Багато сиділи на мармурових лавах, віддаючись спогляданню, деякі стояли, схиливши коліна, на спеціальних майданчиках. На всіх обличчях застигли однакові усмішки — посмішки людей, які перебувають у стані блаженного самообману. Здавалося, немає в світі сили, здатної вивести їх з цілковитої безтурботності і непохитної впевненості в істинності їх ілюзорного світу. Дійсність здавалася їм не більш ніж непевним туманом. Послідовники і учні Даркена Рала. Всі, як один. Більшість мешканців Палацу не звертали жодної уваги на непроханих гостей, що простували по розкішних залах. Деякі вітали їх ввічливими, але більше нічого не означаючими кивками.

Зедд побачив попереду двох гуляючих Морд-Сіт в червоних шкіряних шатах. Помітивши Матір-сповідницю з нанесеними на обличчя блискавками Кон Дар, Морд-Сіт на мить завмерли, швидко розвернулися і зникли в найближчому коридорі.

Келен зупинилася, не знаючи, куди йти далі. Чейз з цікавістю розглядав круглу кімнату з безліччю дверей, що вели у інші зали. Все разом нагадувало гігантське колесо. Високо над головами подорожніх, в самому центрі купола, що вінчав цю своєрідну ротонду, розташовувався вітраж у формі квітки. Крізь різнокольорові шибки в приміщення проникали сонячні промені, і від цього здавалося, ніби на мармурову підлогу опускаються зверху примарні колони. На кам'яних плитах грали химерні відблиски.

Келен запитально глянула на Чарівника.

— Куди тепер?

Той махнув рукою направо. Келен без коливань рушила в зазначеному напрямку.

— Послухай, Зедд! Тут же запросто можна заблукати. Як тобі вдається орієнтуватися в цьому лабіринті? — Поцікавився Чейз.

— Ну, по-перше, Народний Палац створений за відомим мені зразком. Зали розташовані в певній послідовності і разом утворюють гігантську магічну фігуру, яка покликана відгородити Дарка Рала від будь-яких небезпек і примножити його силу. Крім того, магічна фігура захищає Рала від інших чарівників. Тут я практично безпорадний. З тією самої хвилини, як ми вступили у володіння Рала, я почав втрачати чарівну силу. З кожним кроком сили все більше залишають мене. Серце Палацу — Сад Життя. Даркен Рал повинен бути там.

Чейз стурбовано подивився на старого.

— А по-друге?

— Скриньки, — після хвилинного коливання відповів Зедд. — З них знято покрови, я відчуваю це. Вони теж у Саду Життя. — Він замовк, прислухаючись до власних відчуттів.

Щось тут було не так. Зедд добре пам'ятав, що він відчував, перебуваючи поруч з однією з шкатулок Одена. За всіма законами вищої магії дві шкатулки повинні були б навести на нього вплив, який вдвічі перевершував би колишній вплив по потужності. Але зараз його тиснув занадто сильний потік магії. Зедд не розумів, що відбувається. Це неможливо! Остання шкатулка — в надійному місці. Невже Ралу таки вдалося захопити її?

Чарівник мовчки крокував по Палацу, залишаючи позаду нескінченну низку розкішних залів, піднімаючись по сходах, петляючи довгими коридорами. Іноді він сповільнював крок і рухом руки вказував сповідниці потрібний напрям. Кожна нова зала тепер була схожа на попередні. Око втомлювався від різноманіття барв і форм. Чейз навіть і не підозрював, що на світі існує стільки видів мармуру! У деяких залах височіли колони, які служили опорою довгим галереям, огородженим витонченими балюстрадами. Уздовж стін стояли, наче вартові, гігантські мармурові статуї. Зедд вів друзів до Даркена Рала, в Сад Життя — серце Народного Палацу.

Нарешті вони підійшли до високих дверей, прикрашених майстерною різьбою. Келен зупинилася, запитально дивлячись на Чарівника.

— Ми прийшли, мила. Це Сад Життя. Скриньки там. Там ти зустрінеш і Даркена Рала.

Вона довго не відводила погляду від його обличчя.

— Спасибі тобі, Зедд. І тобі теж, Чейз.

Келен взялася за ручку дверей, але Зедд м'яко обняв її за плечі і розверрнув до себе.

— У Даркена Рала тільки дві скриньки. Сьогодні він помре. Без твоєї допомоги.

У зелених очах сповідники спалахнула холодна лють.

— Отже, мені слід поквапитися.

Вона штовхнула двері і зробила крок у Сад Життя.

49

Перше, що відчув Чарівник, увійшовши в Сад Життя, був нудотно-солодкий квітковий запах. В ту ж секунду він відчув міць магії Одена. Зедд застиг, як вкопаний. Сумнівів не залишалося: Ралу вдалося роздобути всі шкатулки. Але Чарівника мучила якась неясна тривога. Він постарався позбутися цього тяжкого почуття: тут, в самому серці володінь Даркена Рала, влада Зедда була настільки мала, що він не міг покладатися на себе.

Сповідниця рішуче зробила крок вперед. Зедд поспішив за нею. Чейз йшов останнім, наступаючи на п'яти Чарівникові. Стежка петляла серед дерев, вела повз повиті плющем стіни, огинала пишні клумби. Келен зупинилася біля краю невеликої зеленої галявини.

Посеред трави виділялося білою плямою рівне піщане коло. За все своє довге життя Зедд ще жодного разу не бачив такої кількості магічного піску. Найбільше — маленьку жменьку, яка цілком уміщалася в кисет. Те, що відкрилося зараз його здивованому погляду, було варто десятка королівств! Кожна піщинка, як осколок кришталю, відбивала світло, відкидаючи в усі боки райдужні відблиски. Коло таємниче виблискувало і переливалося в яскравих променях полуденного сонця. Охоплений трепетом, Зедд мовчки дивився на гру світла і тіні. «Цікаво, — подумав Чарівник, — навіщо Ралу знадобилося стільки магічного піску? Що він з ним робив?» Зедд насилу змусив себе повернутися до реальності.

Трохи віддалік, за піщаним кругом, височів жертовний вівтар. На важкій кам'яній плиті стояли три скриньки Одена. І хоча Зедд вже знав, що всі три скриньки в руках Рала, але до останньої хвилини у нього жевріла боязка надія. Тепер, коли старий побачив шкатулки власні очі, в душі його щось обірвалося. Серце болісно стислося.

Зі скриньок були зняті перші покрови. Чорні грані, здавалося, втягували в себе світло.

Перед вівтарем, спиною до ввійшлих, стояв Даркен Рал. При вигляді того, хто послужив причиною стількох нещасть, того, з чиєї вини загинув Шукач, Зедда охопив гнів. Крізь прозорий купол в сад текли потоки сонячного світла, огортаючи біле вбрання і довге світле волосся Рала сяючим німбом. Майбутній володар світу невідривно дивився на свою нагороду — шкатулки Одена.

Зедд відчув, що обличчя його палає. Як цей мерзотник відшукав останню скриньку? Як йому вдалося до неї добратися? Втім, зараз не час задаватися подібними питаннями. До чого шукати винних? Важливо збагнути, що вони троє можуть зробити в цій ситуації. Даркен Рал може в будь-який момент відкрити скриньку, і тоді вже нічого не можна буде змінити. Але як зупинити його? Зедд перевів погляд на сповідницю. Та нерухомо стояла біля краю травяного покрову, пожираючи очима противника. Якщо тільки вона й справді зуміє торкнутися Рала своєю владою… Чарівник із сумнівом похитав головою: ні, навряд чи. Навіть за допомогою магії Кон Дар сповідниці не здолати його. Що стосується самого Зедда, то в цьому Палаці, тим більше в Саду Життя, він безсилий. Тут Даркен Рал надійно захищений від будь-яких чар і заклинань. Якщо хто і здатний зупинити Рала, так це Келен. Зедд відчував виходячі від сповідниці смертоносні хвилі кривавої люті.

Келен зробила крок на галявину. Зедд з Чейзом рушили за нею. Коли вони підійшли до кола магічного піску, Келен обернулася і рухом руки зупинила друзів.

— Зачекайте тут.

Зедд заглянув в зелені очі Матері-сповідники, і здригнувся, побачивши застеляючу їх пелену гніву. Втім, старий прекрасно розумів і поділяв її почуття. Як і Келен, він переживав біль втрати. Як і Келен, він був готовий на все, щоб покарати вбивцю.

Чарівник поглянув на Рала. Погляди їх зустрілися. Якусь мить обидва невідривно дивилися один на одного, потім блакитні очі переметнулися на Келен, яка крокувала уздовж піщаного кола. На обличчі Матері-сповідники не відбивалося ніяких емоцій. Вона була спокійна. Лякаюче спокійна.

Страж кордону нахилився до вуха Зедда і прошепотів:

— Що будемо робити, якщо це не спрацює?

— Помремо, — відповів Чарівник, знизавши плечима.

В душі його спалахнула шалена надія: Даркен Рал здавався стривоженим. Стривоженим і переляканим. Він розгублено дивився на подвійні блискавки, що перетинали лице Келен. Зедд посміхнувся: Рал явно не розраховував на зустріч з сповідницею, яка закликала магію Кон Дар.

Чарівник із завмиранням серця стежив за подіями. Ще кілька кроків — і Келен опиниться на відстані витягнутої руки від противника. І тоді… Швидким, як блискавка, рухом Рал вихопив з піхов Меч Істини. Клинок зашипів і став білим. Даркен Рал виставив перед собою чарівну зброю, намагаючись зупинити Мати-сповідницю.

Зедд зрозумів, що вони близькі до мети. Необхідно підтримати Келен, допомогти їй скористатися своєю владою, бо тільки Келен може врятувати їх. Чарівник зосередився і, зібравши всі залишки колишньої могутності, метнув в Рала сліпучо синю блискавку. Це коштувало Зедду неймовірних зусиль, старий відчув себе остаточно спустошеним. Блискавка врізалася в сталевий клинок, вибивши зброю з рук Даркена Рала. Меч Істини з дзвоном впав на землю. Рал якось дивно подивився на Зедда і прокричав кілька слів чужою мовою. Потім він повернувся до Келен і, відчайдушно жестикулюючи, почав щось говорити.

Сповідниця повільно насувалася на Рала. Той позадкував і врізався спиною у вівтар. Шляху до відступу не залишалося. Келен зупинилася і неспішно підняла руку. Рал розгублено скуйовдив пальцями волосся.

Посмішка Зедда згасла. Жест Рала здався йому болісно знайомим.

Сповідниця схопила Рала за горло.

— Це за Річарда.

У Зедда померкло в очах. У серце встромилася крижана голка. Він зрозумів, чим була викликана смутна тривога, і похолов, усвідомивши істину.

Це не Даркен Рал.

— Келен! — Крикнув чарівник. — Ні! Зупинися! Це… — Беззвучний грім прокотився по саду. На деревах затремтіло листя. За траві колами пробігли хвилі. —… Річард!

Занадто пізно.

— Пані, — прошепотів Річард, падаючи на коліна.

Зедд заціпенів. Його скрутило від болю. Радість, яку принесло з собою осяяння, змінилася безмірним відчаєм. Старий уже пережив звістку про загибель Річарда. Тепер, всього лише на коротку мить, він знову знайшов його і остаточно втратив. Гранітна стіна, прикрашена орнаментом, безшумно від'їхала убік. В отворі з'явився справжній Даркен Рал. За його спиною стояли два величезних стражники. Через плеча визирав злегка сторопілий Майкл. Сповідниця розгублено провела рукою по обличчю, намагаючись позбавитися від мани. Закляття спало, і той, хто здавався Ралом Даркеном, відновив знайомі риси Річарда.

Широко розкривши очі, Келен в жаху відступила від уклінно зігнутого Шукача. Усвідомивши нарешті, що вона накоїла, Сповідниця зайшлася в риданні. Розбита і спустошена, вона втратила владу над магією кривавої люті.

Стражники кинулися до Келен і встали в неї за спиною. Чейз потягнувся до меча і застиг на місці, так і не дотягнувшись до нього рукою. Зедд звів руки, бурмочучи заклинання. Нічого не сталося: Чарівник втратив магічну силу. Він хотів підійти до друзів, але, зробивши два кроки, наткнувся на незриму стіну. Зедда заточили, немов в'язня, в прозору темницю, і тепер старий міг лише проклинати власну немічність.

Келен вихопила у стражника кинджал. З криком, сповненим муки, вона піднесла клинок до грудей, збираючись звести рахунки з життям.

Майкл одним стрибком підскочив до Келен і, вирвавши у неї зброю, приставив кинджал до горла дівчини. Річард в люті кинувся на брата. Перед ним негайно виникла хоч і невидима, але цілком відчутна перешкода. Келен виснажила в Кон Дар всі свої сили і не могла продовжувати боротьбу. Здригаючись від ридань, вона опустилася на землю. Нахилившись до сповідниці, стражник заткнув їй рота і зав'язав ззаду кінці кляпа. Тепер Келен не могла навіть прошепотіти дороге їй ім'я.

Річард впав перед Ралом Даркеном на коліна і судорожно вчепився в його вбрання.

— Не завдавай їй зла! Будь ласка! Не чини їй зла!

Рал поклав руку на плече Шукача.

— Я радий, Річард, що ти вирішив повернутися і допомогти мені. Втім, іншого я й не очікував. Дозволь висловити захоплення твоїй відданості друзям.

Зедд не вірив власним вухам. Річард вирішив допомогти Даркену Ралу? Цікаво, в чому?

— Будь ласка, — благав Річард крізь сльози, — не чини їй зла.

— Ну, тепер це цілком залежить від тебе. — Даркен Рал розтиснув руку Шукача і поправив складки свого облачення.

— Все, що завгодно! Я зроблю все, що завгодно. Тільки не завдавай зла моїй пані!

Губи Рала розсунулися в посмішці. Він машинально облизав кінчики пальців. Потім поплескав Річарда по голові.

— Шкода, що довелося вдатися до послуг сповідниці. Дійсно, шкода. Залишся ти колишнім, я б багато чому тебе навчив. Повір, мені було приємно спілкуватися з тобою. Знаєш, Річард, адже ми дуже схожі, хоч ти цього й не усвідомлюєш. На жаль, мій хлопчику, боюся, ти став жертвою Першого Правила Чарівника.

— Не завдавай зла пані Келен, — повторював Річард. — Прошу тебе, будь ласка.

— Якщо будеш слухняним і зробиш все, що я скажу, я додержу слова. Вона буде жити в моєму Палаці як королева, ні в чому не знаючи відмови. Може, я навіть зроблю з тебе якусь симпатичну тваринку на зразок дресированого пуделя. Я постелю тобі килимок в нашій спальні, щоб ти зміг переконатися на власні очі в правдивості Отця Рала. Я навіть, мабуть, назву твоїм ім'ям свого спадкоємця. На подяку за надану мені допомогу. Річард Рал… Красиво звучить! У цьому є своєрідна іронія, ти не знаходиш?

— Роби зі мною, як тобі буде завгодно, тільки, будь ласка, не заподіюй зла пані Келен. Прошу тебе, скажи, що я повинен зробити.

Дарці Рал поплескав Шукача по плечу.

— Не поспішай, сину мій, скоро я тобі все скажу. А поки почекай тут.

Він відвернувся від уклінно зігнутого Річарда і попрямував до Зедда. Рал повільно ступав уздовж краю магічного піску. Блакитні очі були прикуті до обличчя старого Чарівника. Під цим поглядом Зедд відчув себе абсолютно спустошеним.

Рал зупинився і, лізнув пальці, пригладив ними брову.

— Як твоє ім'я, старий?

— Зеддікус Зул Зорандер. — Він скинув підборіддя. — Це я вбив твого батька.

Даркен Рал кивнув.

— А чи знаєш ти, високоповажний Зеддікус Зул Зорандер, що чарівне полум'я не тільки знищило мого батька? Чи відомо тобі, що вогненна куля обпалила і мене, тоді ще дитину? І що я довгий час боровся зі смертю, страждаючи від нестерпного болю? І що в мене до цього дня збереглися шрами як всередині, так і зовні?

— Мені шкода, що я доставив страждання дитині, ким би вона не стала. Але в даному випадку я назвав би це превентивним покаранням.

Лице Рала зберігало колишній приємний вираз, на губах грала посмішка.

— Ми проведемо разом багато часу, і ти зможеш сам випробувати всю ту біль, яку заподіяв мені тоді. Ти дізнаєшся, що це таке.

Зедд відповів йому поглядом, повним гіркоти.

— Ніщо на світі не зможе зрівнятися з болем, який я вже випробував через тебе.

Даркен Рал лизнув пальці і відвернувся.

— Подивимося, — кинув він через плече.

Зедд безпорадно спостерігав, як Рал повернувся до Шукача і став перед ним.

— Річард! — Закричав Зедд. — Не допомагай йому! Келен швидше померла б, ніж дозволила битобі поступити так!

Річард підняв очі на Дарка Рала.

— Я зроблю все, що накажеш, якщо ти не заподієш зла моїй пані.

Рал жестом велів йому піднятися.

— Я дав слово, син мій. Але й ти повинен виконати моє прохання. — Шукач кивнув. — Прочитай мені Книгу Зниклих Тіней.

Зедд похитнувся. Річард повернувся до Сповідниці.

— Пані, що я повинен зробити?

Келен рвалася з рук Майкла, не звертаючи ніякої уваги на приставлений до горла ніж, і марно намагалася щось прокричати, але кляп заглушав слова.

Пролунав м'який, спокійний голос Рала.

— Читай мені Книгу Зниклих Тіней, або я накажу Майклу відрізати їй по одному всі пальці. Чим довше ти будеш мовчати, тим гірше доведеться твоїй пані.

Річард в жаху повернувся до Рала.

— «Якщо той, хто володіє скриньками, не прочитав цих слів сам, але почув їх із уст іншої людини, в достовірності переданого знання він може переконатися лише за допомогою сповідниці!..»

Зедд опустився на землю. Як тільки Шукач вимовив перші фрази, у Чарівника відпали всі сумніви. Неповторний стиль стародавньої магії! Ніхто з живучих не зміг би підробити його. Так, це дійсно була Книга Зниклих Тіней. Зедд не розумів, як могла Книга потрапити до Річарда. Втім, тепер це вже не мало ніякого значення.

Перший день зими стане першим днем панування Рала. Даркен Рал переміг. Відтепер світ належить йому.

Зедд сидів в повному заціпенінні і уважно слухав. Деякі слова самі по собі мали магічні властивості, і ніхто, крім народженого з даром, не зміг би утримати їх в голові. Ці слова спрацьовували, як спускові гачки, повністю стираючи з пам'яті весь зміст Книги. Захист від непередбачених обставин. Захист від випадкової людини. Прочитати таємну Книгу може будь-хто, але не кожному дозволено її запам'ятати. Те, що Річард спокійно вимовляв ці слова, доводило, що він народжений з даром. Народжений магією і для магії. Як би Річард не ненавидів усе, що пов'язано з магією, він був чарівником. Все відбувалося за словами стародавніх пророцтв.

Незважаючи ні на що, старий захоплювався Річардом. Захоплювався ним і сумував за ним. Але головне, нарікав на власний недомисел. Він постарався би оберегти Річарда від сил, які могли оволодіти ним, якщо б тільки знав правду. Народжені з даром в перші роки життя завжди уразливі. Уразливі, поки не зміцніють. Доказ тому — сам Даркен Рал. Ось чому Зедд волів нічому не вчити Річарда, не присвячувати його в таємниці чарівництва. Старому здавалося, що єдиний спосіб захистити дитину — приховати його від сил зла. Зедд і сподівався на те, що у Річарда є дар, і одночасно боявся цього. Він розраховував, що здібності хлопчика не проявляться до тих пір, поки той не змужніє. І ось тоді-то, думав Зедд, у них буде достатньо часу, щоб зайнятися таємною наукою. Чарівник терпляче чекав свого часу, розуміючи, що зайва поспішність може коштувати хлопчикові життя. Але все виявилося марним. Його обережність не привела ні до чого хорошого. Зедд завжди відчував, що у Річарда — дар, що він виняткова особистість. Всі, з ким Річарду доводилося зустрічатися, розуміли, що він не схожий на інших. Винятковий. Відзначений магією.

Чарівникові згадалися довгі лісові прогулянки в товаристві Річарда. Скільки незабутніх хвилин життя подарував йому цей хлопчина! Тоді Зедд вперше пізнав щастя, доступне більшості людей. Щастя мати друга. Тим, хто посвячений у таємниці магії, рідко дається таке. Зазвичай люди відчувають перед чарівниками забобонний страх, дивляться на них з побоюванням, запобігають перед ними. Річард щиро любив старого, довіряючи йому і захоплюючись ним. Славні це були часи. Роки без магії. Кращі роки його життя. На очі Зедда навернулися сльози.

Річард спокійно і впевнено декламував Книгу. Судячи з усього, він знав її досконало. Зедд зловив себе на тому, що пишається своїм вихованцем, і відразу ж гірко пошкодував про його талант. Більшість подій, що згадуються в Книзі Пророцтв, вже відбулася. Виросла зміїна лоза. З шкатулок були зняті верхні покрови. Але Рал не зупиняв і не квапив Річарда, побоюючись, що той, збившись, пропустить щось важливе. Час від часу Даркен Рал просив Шукача повторити кілька фраз, бажаючи переконатися, що все зрозумів правильно. Він зосереджено слухав слова Книги про сонячні кути, хмари, силу вітру.

День хилився до вечора, а Річард все читав. Рал стояв біля нього і слухав. Майкл не забирав клинок від горла Келен, два охоронця тримали її за руки. Чейз застиг як статуя. Зедд сидів на землі, замкнений в невидимій темниці. Чарівник розумів: для того, щоб відкрити скриньку, Ралу знадобиться багато часу. Можливо, це займе всю ніч. У Книзі Зниклих Тіней говорилося про те, що претендент повинен спочатку накреслити певні магічні фігури. Так ось навіщо Ралу знадобилася така кількість дорогоцінного піску! У складному переплетенні ліній кожній шкатулці відводилося особливе місце, яке залежало від числа тіней, що відкидаються нею в перших променях зимового сонця.

Тепер Зедд зрозумів, звідки взялася назва Книги: всі шкатулки Одена здавалися на вигляд абсолютно однаковими, але одна відкидала один стовпчик тіні, інша — два, третя — три.

Даркен Рал перервав Шукача і попрямував до білого кола. Він легко і впевнено почав креслити на піску магічні фігури, багато з яких Зедд бачив вперше в житті. Стемніло. Рал наказав запалити факели і продовжив роботу. Всі стояли, затамувавши подих, і мовчки проводжали поглядами кожен рух його руки. Це було мистецтво, але руни підземного світу наповнювали душу свинцевою вагою.

Зедд знав, що надзвичайно складні візерунки мають бути виконані в належному порядку і без єдиної помилки. Кожна лінія — в належний час. Магічну фігуру не можна ні підправити, ні стерти, ні почати заново. Будь-яка помилка означає смерть.

Зедд знав чарівників, які роками вивчали таємні символи, але так і не наважувалися накреслити їх на магічному піску. Рал же, здавалося, не відчував ніякої тривоги. Рука його була тверда, рухи точні. Зедд ще ніколи не зустрічав чародія, який володів би таким талантом. «По крайній мірі, — з гіркотою подумав старий, — нас переміг найкращий». Він не міг в цей момент не захоплюватися Ралом Даркеном. Ніколи раніше Зедд не був свідком подібної досконалості.

Книга Зниклих Тіней стверджувала, що претендент може відкрити шкатулку в будь-який момент. Але для того, щоб визначити потрібну скриньку, потрібно безпомилково накреслити складне переплетення магічних фігур. Той, хто вступив у гру, повинен проявити всю свою майстерність. Зедд прочитав багато таємних книг і знав, що така міра обережності вкладена проти випадкового невігласа. Не будь цього, будь-хто, прочитавши Книгу Зниклих Тіней, зміг би без особливих зусиль стати володарем світу. І тоді доля всіх живучих виявилася би куди сумнішою. Лише присвяченому дозволено керувати людьми. Сам Зедд, який довгі роки присвятив вивченню магічного мистецтва, не володів належними знаннями. Очевидно, Даркен Рал все життя чекав цієї миті і готувався до неї. Спочатку під керівництвом батька, а потім — своїми силами. Зедд пошкодував було, що чарівний вогонь, який знищив Паніза, не спалив заодно і спадкоємця Будинку Ралів, але по роздумі оцінив подібну думку негідною.

Всю довгу зимову ніч Даркен Рал провів за роботою. До світанку весь пісок був покритий таємничими знаками. Прийшла пора покласти туди шкатулки, кожну — в належне місце, щоб вони вмістили в себе велику міць стародавньої магії. Настав другий день зими. З першими променями сонця Рал знову переніс шкатулки Одена на вівтар. Старий Чарівник з подивом зазначив, що тепер вони відкидають тіні зовсім в іншій кількості. Властивості шкатулок змінилися. «Ще один захід обережності», — зрозумів Зедд. Слідуючи вказівкам Книги, Даркен Рал першою зліва поставив шкатулку з однією тінню, другою — з двома тінями, і останньою — з трьома.

— Продовжуй, — наказав він, пожираючи поглядом непроникно чорні поверхні.

Не вагаючись ні хвилини, Річард вимовив наступний абзац.

«Якщо ти належним чином слідував кожному слову цієї Книги Тіней і вірно виконав всі вказівки, ти гідний нагороди. Магія Одена готова скоритися переможцю. Отже, розпоряджайся нею, як порахуєш за потрібне. Пам'ятай: однієї тіні недостатньо, щоб підтримати життя, три тіні — більше, ніж можуть винести всі живучі. Рівновага — посередині: одна тінь — за тебе і одна — за світ, яким ти будеш правити владою Одена. Дві тіні означають єдиний світ під єдиною владою. Відкривши належну шкатулку, ти знайдеш нагороду».

Даркен Рал повільно повернувся до Шукача.

— Далі.

Той розгублено моргнув.

— «Прав на свій вибір». Це кінець.

— Повинно бути щось ще.

— Ні, Магістр Рал. «Прав на свій вибір.» Це кінець, останні слова.

Рал схопив Річарда за горло.

— Ти вивчив її всю? Всю Книгу?

— Так, магістр Рал.

Магістр Рал почервонів.

— Ти брешеш! Скринька з двома тінями несе смерть гравцеві! Я попереджав тебе, що принаймні це мені відомо!

— Я не брешу. Кожне слово, сказане мною, — правда. До останньої літери!

Дарці Рал розтиснув руки.

— Я не вірю тобі. — Він кинув погляд на Майкла. — Підріж їй горло!

Річард впав на коліна.

— Будь ласка! Ти обіцяв! Ти сказав: якщо я зроблю, як ти велиш, ти не завдасиш їй шкоди! Будь ласка! Я сказав правду!

Не зводячи допитливого погляду з обличчя Шукача, Рал зупинив Майкла недбалим помахом руки.

— Я тобі не вірю. Якщо ти негайно не скажеш все як є, я уб'ю твою пані.

— Ні! — Злякано вигукнув Річард. — Я сказав правду! Я не можу нічого змінити, це буде обман!

— Останній шанс, Річард. Обирай: або ти скажеш правду, або вона помре.

— Я не можу більше нічого сказати, — ридав Шукач. — Це буде брехнею! Клянуся, Магістр Рал, я говорив правду і тільки правду!

Зедд піднявся на ноги. Він повільно відірвав погляд від сталевого клинка, приставленого до горла Келен, від широко розкритих зелених очей Матері-сповідниці і подивився на Даркена Рала. Очевидно, той почерпнув якісь уривчасті відомості з іншого джерела таємних знань. Відомості, суперечили тому, про що говорилося в Книзі Зниклих Тіней. З подібними розбіжностями рано чи пізно доводилося стикатися будь-якому чарівникові, і того, хто вивчав мистецтво магії, цим не здивуєш. Згідно неписаного закону, перевага в таких випадках віддавалася Книзі, присвяченій даному питанню. Спроби вчинити інакше завжди тягнули за собою фатальний результат. В душі Зедда прокинулася божевільна надія. Що, якщо Рал не обізнаний з цього приводу, і неуцтво погубить його?

На обличчі Даркена Рала знову з'явилася посмішка. Він лизнув кінчики пальців і провів ними по бровах.

— Гаразд, Річард. Досить. Я просто повинен був переконатися, що ти не збрехав.

— Ні, Магістр Рал! Клянусь життям пані Келен, кожне сказане мною слово — правда.

Даркен Рал кивнув і зробив знак Майклу. Той слухняно опустив ніж. Келен безсило заплющила очі. По щоках її бігли сльози. Рал повернувся до скриньок і зітхнув, глибоко і задоволено.

— Нарешті, — прошепотів він. — Магія Одена — моя.

Зедд не міг нічого розгледіти за спиною Рала, але знав, що той підняв кришку на середній скриньці. Старий Чарівник міг судити про це по яскравих відблисках, які загралих навколо. Золотисте світло, що здавалося густим і неймовірно важким, нехотя підвелося зі шкатулки, зависло над Магістром Даркеном і огорнуло його золотим сяйвом. Рал повернувся. На обличчі його грала блаженна посмішка. Даркен Рал трохи піднявся над землею, розпростер руки і величаво поплив до центру піщаного кола. Мерехтлива хмара слідувала за ним, повторюючи кожен рух нового володаря світу. Коли Рал зупинився, хмара стало повільно обертатися навколо нього.

— Дякую тобі, сину мій, — урочисто вимовив Даркен Рал, звертаючись до Шукача. — Дякую за те, що повернувся і допоміг Отцю Ралу. Ти отримаєш нагороду: я вмію тримати слово. Сьогодні, синку, ти вручив мені ключі від світу. Відтепер він мій. Я відчуваю цю владу всім своїм єством. Проте Річард, ти й уявити собі не можеш, наскільки це чудово.

Шукач ніяк не відреагував на вдячну промову Отця Рала. Погляд його здавався порожнім і безглуздим. Зедд опустився на землю. Все скінчено. Невже Річард не розуміє, що накоїв? Як міг Шукач Істини віддати магію Одена Даркену Ралу? Дозволити йому правити світом? А ось як: Річарда торкнулася сповідниця. Тут немає його провини. Він втратив волю, а Келен була позбавлена можливості наказати йому. Злість пройшла. Старий Чарівник пробачив Річарда.

Якби у Зедда збереглася магічна сила, він, не вагаючись, вдихнув би своє життя в чарівний вогонь. Але тут, у володіннях Даркена Рала, Чарівник був безпорадний. На нього навалилася безмірна втома. Зараз, як ніколи раніше, Зедд відчував себе немічним і старим. Він знав, що вже не встигне постаріти більше. Але не через себе горював Чарівник. Душа його вболівала за усіх невинних.

Омитий золотим сяйвом, Рал плавно піднявся ще на кілька футів. По обличчю його блукала щаслива усмішка, в очах світилося торжество. Він в екстазі опустив повіки і закинув голову. Іскриста золота хмара повільно оберталася навколо володаря світу.

Тим часом магічний пісок змінював забарвлення. Ставши з білого золотистим, він продовжував темніти, поки не став кольору паленого цукру. Сяйво, що оточувало Дарка Рала, прийняло бурштиновий відтінок. Рал відкрив очі. Усмішка його зів'яла.

Пісок покрився чорними брижами. Земля затремтіла.

Шукач з переможним виглядом попрямував до Меча Істини. Він ступив кілька кроків і підібрав чарівну зброю. Прихований в клинку гнів магії потужним потоком ринувся йому в жили, спалахнув в очах. Зедд піднявся. Хмара, що огорнула Рала, стало бридко коричневою. Блакитні очі Магістра здивовано розкрилися.

З надр землі почувся глухий рев. Чорна гладь магічного піску розкололася, з неї вирвалися довгі язики фіолетового полум'я, які тут же потяглися до гравця, який програв. Рал скрикнув і відчайдушно забився, намагаючись вирватися з пут.

Річард застиг на місці, не в силах відірвати очей від цього видовища. Груди його важко здіймалися.

Невидимі стіни, так довго оточували Зедда, зникли відразу. Рука Чейза впала на руків'я бойового меча. Вихопивши зброю, страж кордону кинувся до Келен. Назустріч виступили охоронці.

Майкл зблід. Нічого не розуміючи, він дивився на Чейза. Той у миттю заколов одного з охоронців. Келен ліктем з усієї сили вдарила Майкла під дих і вирвала у нього кинджал. Залишившись без зброї, Майкл божевільним поглядом обвів Сад Життя, вишукуючи шляхи до відступу. Недовго думаючи він помчав вниз по доріжці і зник за деревами.

Чейз налетів на другого стражника. Обидва покотилися по землі, хриплячи від напруги і люті. Кожен прагнув підім'яти під себе противника. Пролунав передсмертний крик. Чейз, як ні в чому не бувало, піднявся на ноги і струсив з себе бруд. Кинувши погляд на Даркена Рала, страж кордону пустився навздогін за Майклом. Зедд вловив краєм ока майнуле серед листя біле плаття Келен і примітив, в який бік втекла сповідниця.

Старий Чарівник, як зачарований, стояв поруч з Річардом. Його погляд був прикутий до Даркена Рала, що рвався з лещат магії Одена. Холодне фіолетове полум'я міцно тримало переможеного над чорною безоднею.

— Річард! — Несамовито закричав Рал. — Річард, синку, що ти наробив?

Шукач ступив до піщаного кола.

— Нічого, Магістр Рал, — відповів він з самим невинним виглядом, — всього лише сказав тобі те, що ти сам хотів почути.

— Але це була правда? Ти не збрехав в ні єдиному слові?

Річард кивнув.

— Ні. Все, що я сказав, записано в Книзі Зниклих Тіней. Все, до єдиного слова. Просто я випустив велику частину останнього абзацу. «Будь обережний. Дія шкатулок мінлива. Вона залежить від наміру. Якщо бажаєш стати володарем світу, щоб допомагати іншим, перестав шкатулку вправо. Якщо хочеш підкорити всіх своїй волі, перестав шкатулку вліво. Прав на свій вибір». Твої відомості були вірними, шкатулка з двома тінями принесла тобі смерть.

— Але ти повинен був сказати мені все! Тебе ж торкнулася сповідниця!

Річард посміхнувся.

— Справді? Перше Правило Чарівника! Перше і найголовніше. Тобі варто було б трохи краще захиститися від нього. Така ціна самовпевненості. Я визнав свою вразливість, ти — ні. Мені не сподобався запропонований тобою вибір. А оскільки, слідуючи твоїм правилам, я перемогти не міг, довелося подумати і винайти парочку нових. У Книзі сказано, що переконатися в справжності переданого знання ти можеш лише за допомогою сповідниці. Тобі тільки здавалося, що ти виконав цю умову. Перше Правило Чарівника! Ти повірив тому, що хотів повірити. Я побив тебе.

— Цього не може бути! Та це просто неможливо! Яким чином тобі вдалося знайти засіб?

— Ти сам учив: все на світі, в тому числі і магія, має зворотню сторону. «У світі немає нічого, — сказав ти, — що не мало б зворотньої сторони… Постарайся знайти повноту сприйняття». — Річард повільно похитав головою. — Не слід було тобі вчити мене чогось, якщо ти не хотів, щоб я це знав. Ну а коли ти передав мені знання, я вільний використати його, як побажаю. Спасибі, Батьку Рал, що навчив мене найголовнішого — як стати коханим Келен.

Лице Даркена Рала спотворилося від болю. Він сміявся і плакав.

Річард озирнувся.

— Де Келен?

— Я бачив, як вона попрямувала он у ту сторону, — відповів Зедд, вказуючи довгим кістлявим пальцем.

Річард вклав меч у піхви і кинув погляд на Даркена Рала, який продовжував відчайдушну боротьбу з фіолетовим полум'ям.

— Прощай, Отець Рал. Мені немає потреби дивитися на твою агонію. Упевнений, ти помреш і так.

— Річард! — Заволав Рал вслід Шукачеві. — Річард!

Старий Чарівник один залишився з Ралом Даркеном. Він дивився, як прозорі пальці диму обвивають білий одяг, міцно пов'язуючи невдалого володаря світу. Зедд ступив вперед. Блакитні очі переметнулися на старого.

— Ти переміг мене, Зеддікус Зул Зорандер. Але перемога твоя не остаточна.

— Самовпевнений до останнього подиху?

Рал посміхнувся.

— Скажи мені, хто він?

— Шукач, — відповів Зедд, здивовано знизав плечима.

Даркен Рал, пересилюючи біль, хрипко засміявся.

— Адже він твій син? Ну що ж, принаймні мене переміг народжений з даром. Я знаю, ти його батько.

Зедд негативно похитав головою, його рот скривився в сумній посмішці.

— Він мій онук.

— Ти брешеш! Для чого ж тобі треба було накидати на нього мережу, яка приховувала ім'я батька?

— Я огорнув Річарда мережею лише тому, що хотів приховати від нього ім'я блакитноокого покидька, який згвалтував його матір і подарував йому життя.

Брови Даркена Рала зметнулися вгору.

— Твою дочку вбив Квод! Батько казав мені!

— Всього лише маленький трюк. Я повинен був захистити її від небезпеки. — Зедд спохмурнів. — Ти навіть не знав, хто вона така, але все одно поглумився над нею. І, сам того не бажаючи, подарував їй щастя. Ти залишив їй Річарда.

— Я його батько? — В жаху прошепотів Рал.

— Так. Коли ти згвалтував мою дочку, я зрозумів, що не зможу покарати тебе. Я хотів тільки одного: захистити і втішити її. Ми перебралися в Вестланд. Там моя дочка зустріла молодого вдівця, на руках якого після смерті дружини залишився синочок. Джордж Сайфер був хорошою, доброю людиною. Я пишався тим, що у мене такий зять. Джордж знав правду, але це не заважало йому любити Річарда, як рідного сина. Але про те, хто я такий, він навіть не здогадувався. Це було надійно приховане за допомогою чар. Я міг би зненавидіти Річарда за те, що він твій син. Але хіба цей малюк був винен у злочинах свого батька? Я полюбив його таким, який він є. Ти не знаходиш, що він справжній чоловік? Тебе переміг той самий спадкоємець, про якого ти так мріяв. Спадкоємець, народжений з даром. Це рідкість. Річард Сайфер — істинний Шукач. Кров Ралів змішалася в його жилах з кров'ю Зорандерів. Запальність і схильність до насильства врівноважені в ньому здатність до любові, розуміння і прощення.

Навколо Даркена Рала замиготіли чорні тіні магії Одена. Корчачись від болю, він ставав все прозоріше і прозоріше. Як дим.

— Подумати тільки, Будинок Ралів поріднився з Будинком Зорандерів! Все-таки він мій спадкоємець. Значить, в якомусь сенсі, я переміг, — прохрипів Даркен Рал.

Зедд негативно похитав головою.

— Ти програв. Програв по всіх статтях.

Світло і темрява змішалися і закружляли в ревучому вихорі. Земля здригнулася. Чорний, як дьоготь, магічний пісок, втягнуло у вир, який обертався над безоднею. Звуки світу живих і царства мертвих злилися в єдине страхітливе виття.

До Зедда долинув гучний, порожній голос Дарка Рала.

— Читай пророцтва, старий. З них ти дізнаєшся, що для мене ще не все втрачено. Я — ПОСЕРЕДНИК.

Сліпучий яскравий спалах на мить засліпив Зедда. Чарівник прикрив очі рукою. Сніп розпечених до білого променів пронизав скляний дах і вистрілив в небо. Другий пучок полетівв в чорні глибини. Пролунав пронизливий вереск. Від нестерпного жару затремтіло повітря. Сад Життя осяявся мертвенно білим сяйвом.

Настала тиша.

Зедд обережно розплющив очі. Магічний пісок зник. Там, де тільки що була бездонна воронка, залишилося рівне коло голої землі. Пролом між двома світами закрився. Принаймні Зедд хотів сподіватися, що це дійсно так.

Чарівник відчув, як у нього знову вливається сила. Господар Палацу пропав, і його магія поволі зникала.

Зедд встав перед вівтарем, звів руки до небес і закрив очі.

— Я знімаю всі закляття. Відтепер я — той, ким був колись, Зеддікус Зул Зорандер, Чарівник першого рангу. Нехай всі знову дізнаються про це. І про все інше теж.

Народ Д'хари був пов'язаний з Будинком Ралів давніми узами, викованими магією тих, хто правив країною. Ланцюг намертво прикував народ Д'хари до Дому Ралів, а Будинок Ралів — до людей цієї країни. Тепер, коли закляття зникло, багато людей відчують цей зв'язок і зрозуміють, що Річард — новий Магістр Рал.

Доведеться Зедду розповісти Шукачеві, хто його справжній батько. Тільки не сьогодні. Спочатку він підшукає слова. Йому багато доведеться розповісти, але не сьогодні.

Річард знайшов Келен на пустинному майданчику для присвят. Дівчина стояла на колінах біля краю басейну. Навколо шиї у неї все ще висіла знята з лиця пов'язка. Опущені плечі здригалися від ридань. Довге волосся хвилями котилося по спині. Келен подалася вперед, міцно стиснула обома руками кинджал і приставила вістря до грудей. Річард підійшов до неї і зупинився, торкнувшись складок блискучого білого плаття.

— Не роби цього, — прошепотів він.

— Я повинна. Я люблю тебе, любий, — простогнала Келен. — О духи! Я торкнулася тебе владою сповідниці! Краще померти, ніж бути твоєю пані. Ціною моєї смерті ти знайдеш свободу. Іншого шляху немає. — Дівчина знову зайшлася в риданнях. — Поцілуй мене на прощання і йди. Не хочу, щоб ти при цьому був присутній.

— Ні.

Сповідниця підвела на нього очі.

— Що ти сказав? — Недовірливо перепитала вона.

Річард упер руки в боки.

— Я сказав: «Ні». Ніяких поцілунків. Ти тільки подивися на себе! І з чого це тобі спало на думку прикрасити лице цими безглуздими блискавками? Та я ледве зі страху не помер, коли тебе побачив! Поки ти так розмальована, про поцілунки не може бути й мови.

Келен ошелешено втупилася на Шукача.

— Я ж торкнулася тебе своєю владою! Ти не можеш мені ні в чому відмовити.

Річард підсів ближче до сповідниці і взявся діловито розв'язувати кляп, який бовтався у неї навколо шиї.

— Значить, так. Ти звеліла мені поцілувати тебе, — він змочив ганчірку в воді, — а я сказав, що не стану цього робити, оскільки твій бойовий малюнок наводить на мене жах. — Річард обережно потер обличчя Келен. — По-моєму, єдине вірне рішення — змити ці штуковини.

Келен не пручалася. Закінчивши свою роботу, Річард відкинув кляп. Він заглянув в широко розкриті зелені очі, встав перед сповідники на коліна і ніжно пригорнув її до себе.

— Річард, я звернула на тебе магічну силу. Я відчувала це. Я чула це. Я бачила це. А ти залишився тим самим. Так не буває! Поясни мені, чому магія не поневолила тебе?

— Тому, що я був захищений.

— Захищений? Чим?

— Любов'ю. Я зрозумів, що люблю тебе більше за життя. Що готовий прийняти все, навіть жалюгідну долю раба, тільки б ніколи з тобою не розлучатися. Я хотів одного — присвятити тобі своє життя, і в ім'я любові готовий був пожертвувати всім. І ось, усвідомивши, як сильно я люблю тебе, як прагну, незважаючи ні на що, належати тобі, я зрозумів: магія проти мене безсила. Що може змінити якийсь дотик, якщо я і без того відданий тобі? Мене торкнулася твоя любов, в ній я знайшов захист. Я вірив всім серцем: ти відчуваєш те ж саме. У мене не було страху. Засумнівайся я хоча б на мить, магія тут же відшукала б тріщину і заволоділа мною. Але я забув, що таке страх. Через любов! І любов моя виявилася цільна і бездоганна. Вона захистила мене від магії.

Келен обдарувала його своєю особливою усмішкою.

— Правда? І зовсім ніяких сумнівів?

Річард посміхнувся у відповідь.

— Ну, якщо вже зовсім чесно, то, побачивши на твоєму лиці ті лінії, я порядком злякався. Я не знав, що можуть означати ці моторошні блискавки, а тому схопився за меч. Вбивати я тебе, зрозуміло, не хотів. Мені просто треба було виграти час, щоб подумати. Але потім я зрозумів, що це неважливо. Ти — Колишня Келен, і я люблю тебе, як і раніше. Все інше не має значення. Більше всього на світі я хотів, щоб ти торкнулася мене. Адже тоді б я зміг би довести тобі мою безмірну відданість і любов. Ну а потім мені довелося влаштувати спектакль з риданнями і заламуванням рук. Вибач, але інакше нам не вдалося би зупинити Рала.

— Цей «бойовий малюнок» означає, що я теж пожертвувала всім заради тебе, — прошепотіла Келен, обіймаючи Шукача.

Вони стояли на колінах, тісно притулившись один до одного, і Річард цілував її наяву так, як уже робив це тисячі разів у своїх снах і мареннях. Річард цілував кохану до тих пір, поки у нього не закрутилася голова, а потім цілував ще і ще, не звертаючи ніякої уваги на здивовані погляди випадкових перехожих.

В обіймах Келен Річард втратив будь-яке уявлення про час. Нарешті, згадавши про старого чарівника, він встав з кам'яних плит і допоміг піднятися Келен. Річард ніжно обійняв дівчину за талію, та схилила голову йому на плече, і вони побрели в Сад Життя. Вони зупинилися перед різьбленими дверима, поцілувалися ще раз і увійшли в сад.

Зедд стояв перед вівтарем, задумливо погладжуючи підборіддя. Келен впала перед Чарівником на коліна і притулилася щокою до його руки.

— Зедд, він любить мене! Він зумів перемогти мою магію! Зедд, він відшукав спосіб!

— Довго ж він провозився з цією задачкою, — пробурчав старий.

Келен піднялася з землі.

— Ти що, знав, як це зробити?

Її питання обурило Зедда.

— Звичайно, знав. Я — Чарівник першого рангу.

— І ти нічого не сказав нам?

Зедд посміхнувся.

— Скажи я вам хоч слово, і фокус не вийшов би. У будь-якому знанні завжди приховано зерно сумніву. А де сумнів — там невдача. Щоб врятуватися від магії сповідни, необхідно повністю відмовитися від своєї волі. Поставити на карту все. Річард повинен був піти на це сам — добровільно, безкорисливо і безоглядно, інакше у нього нічого би не вийшло.

— Схоже, тобі відомо багато чого. — Келен спантеличено насупилася. — Але мені ще жодного разу не доводилося чути історій, подібних до нашої. Скажи, таке вже бувало?

Зедд потер підборіддя і спрямував погляд кудись удалину.

— Ну, наскільки мені відомо, до вас таке сталося лише одного разу. — Він суворо глянув на закоханих. — Але ви повинні пообіцяти, що нікому нічого не розповісте. Дуже боляче і важко мовчати, коли на твоїх очах страждають люди. Я сам довго виступав у цій ролі, не маючи можливості допомогти вам. Запам'ятайте найголовніше: якщо хоч одна людина почує від вас, як все було насправді, таємниця перестане бути таємницею. І тоді у тих, хто ще не народився, не залишиться жодного шансу. Жодного! Така насмішка магії: той, хто не готовий прийняти поразку, ніколи не досягне успіху. Відтепер на ваші плечі лягає важкий тягар. Ви не можете розповідати про це нікому з нині живущих. Але своїм мовчанням ви збережете надію для майбутнього.

— Обіцяю, — тихо сказала Келен.

— Обіцяю, — повторив Річард. — Так, Зедд, а що у нас з Даркеном Ралом? Все скінчено? Він вже мертвий?

Зедд якось дивно глянув на Шукача.

— Даркен Рал мертвий, — відповів Чарівник і міцно стиснув кістлявими пальцями плече свого вихованця. — Ти все зробив правильно, Річард. Ніколи не бачив такої вистави. Я ледве з розуму не зійшов від жаху.

Річард не зміг стримати самовдоволеної усмішки.

— Нічого особливого. Так, маленький трюк.

Розпатлана сива шевелюра придавала Чарівникові дикуватий вид.

— Більше, ніж трюк, мій хлопчик. І куди більше, ніж маленький.

Почулися кроки. Обернувшись, Шукач побачив Чейза, який тягнув за шиворот Майкла, який щосили упирався. Судячи з обшарпаного костюму Першого Радника, можна було припустити, що йому дісталося, і дісталося грунтовно. Чейз підштовхнув бранця вперед і змусив встати перед Річардом.

Побачивши брата, Річард нахмурився. Майкл підняв голову і з викликом подивився на Шукача.

— Не варто так поводитися зі мною, братику. — Тон його, як завжди, був поблажливим. — Ти сам не знаєш, у що вплутався. Це справа державної ваги. Намагаючись об'єднати всі країни, я виступав за мир і працював на благо нашого народу. Ти ж накликав на співвітчизників нові страждання, від яких вони були б позбавлені під мудрим пануванням Даркена Рала. Ти дурень, братику.

Річард згадав всі випробування, що випали на його долю. Подумав про те, що довелося винести Зедду, Чейзу і Келен. Перед його внутрішнім зором пройшла низка знайомих облич. Він ніколи не побачить їх в'яві — всі ці люди загинули від руки Даркена Рала і його поплічників. А скільки їх було насправді? Тих, хто так і не дожив до перемоги? Він подумав про страждання, жорстокості, звірства. Про всі тиранів, що процвітали під владою Рала. Про тих, кого йому довелося вбити в цій нещадній битві. Річард відчув біль і гіркоту, згадавши все, що він змушений був зробити.

В повітрі пролунав протяжний дзвін — Шукач оголив меч. Чарівний клинок уперся в горло зрадника. Майкл витріщив очі.

Річард нахилився до брата.

— Віддай мені салют переможеного, Майкл.

Майкл почервонів.

— Краще померти.

Річард випростався і розуміюче кивнув. Якусь мить він пильно дивився в очі братові, потім прибрав меч. Шукач придушив гнів. Він хотів, щоб клинок побілів в його руках, але нічого не вийшло. Меч ковзнув назад у піхви.

— Радий бачити, Майкл, що хоча б в одному ми схожі: кожен з нас готовий померти за свої переконання. — Річард перевів погляд на велику серповидну сокиру, приторочену до поясу вартового кордону. Очі його ковзнули вгору, до суворого обличчя Чейза. — Страть його, — тихо сказав Шукач. — Голову віддай його особистій охороні. Скажи, що він страчений за зраду батьківщини. За моїм наказом. Вестланду доведеться знайти нового Першого Радника.

Чейз схопив Майкла за волосся. Той з криком впав на коліна, віддаючи салют переможеного.

— Річард! Прошу тебе! Я — твій брат! Не роби цього! Зупини його! Я винен перед тобою, прости мене! Я був не правий. Будь ласка, Річард, прости мене!

Річард подивився на брата, що стояв перед ним на колінах, і стиснув в кулаці ейдж. Руку пронизав пекучий біль. Він терпів її, згадуючи довгий шлях, пройдений від захованого в Оленячому лісі маленького будиночку до Саду Життя в палаці Рала. Яскраві видіння мелькали одне за іншим.

— Даркен Рал розповів тобі, що збирається зі мною зробити. Ти це знав. Ти знав, що мало статися зі мною, але тебе не турбувала моя доля. Це мало для тебе значення лише остільки, оскільки допомагало досягненню власної користі. Я прощаю тебе, Майкл. Прощаю за все, що ти зі мною зробив.

Майкл полегшено зітхнув. Шукач напружився.

— Але я не вправі вибачити інше. Через твої дрібні амбіції безліч людей поплатилося життям. Ти будеш страчений за ці злочини. Не за ті, що скоїв проти мене.

Чейз потягнув Майкла з Саду. Той кричав і плакав.

Річард з болем дивився йому вслід. Реакція брата викликала в нього дрож.

Зедд поклав долоню поверх стискаючу ейдж руку Шукача.

— Відпусти це, мій хлопчику.

Душевна біль, що охопила Річарда, була настільки сильною, що він забув про біль фізичну, заподіювану ейджем. Річард глянув на Зедда і прочитав в очах одного те, чого ніколи не бачив раніше: розділене страждання. Він випустив ейдж.

Очі Келен розширилися.

— Річард, ти повинен це зберігати?

— Поки що так. Я дав обіцянку тій, яку вбив. Вона допомогла мені зрозуміти, як сильно я люблю тебе. Даркен Рал розраховував, що вона мене зламає, а вона навчила мене тому, як перемогти його. Якби я зараз викинув ейдж, я відрікся б від того, що живе у мене всередині, від самого себе.

Келен взяла його за руку.

— Я не в змозі зрозуміти тебе, але думаю з часом все прийде.

Річард окинув поглядом Сад Життя. Смерть Дарка Рала. Смерть батька. Правосуддя відбулося. Батько… Річард знову відчув біль втрати. Що ж, принаймні, він виконав свій обов'язок. Він не забув жодного слова Книги Зниклих Тіней. Батько може спочивати з миром.

Зедд поправив складки довгого балахона.

— О духи! Невже у всьому величезному будинку не знайдеться для гостей шматочка хліба? — Пробурчав Чарівник.

Річард засміявся, взяв друзів під руки і повів в ту саму обідню залу, куди він колись супроводжував Денну. Здавалося, смерть господаря не торкнулася звичного розпорядку життя. Мешканці Палацу, ніби нічого й не сталося, сиділи за столиками. Річард вибрав затишне містечко в самому кутку зали. До прийшлих тут же підбігли слуги. На підносах апетитно диміли чаші, наповнені гострим супом, стояли страви з рисом та овочами, чорний хліб і сир. Здивовані та усміхнені слуги ще довго продовжували носити їжу до їхнього столика, а порядком зголоднілий Чарівник невпинно спустошував тарілку за тарілкою.

Річард надкусив шматочок сиру і, скривившись, кинув його на стіл.

— Що трапилося? — Поцікавився Зедд.

— Це найогидніший сир, який мені коли-небудь доводилося їсти! Смак прямо-таки нудотний!

Зедд підняв скибочку, покрутив його в руках, понюхав і ризикнув спробувати.

— Самий звичайний сир, мій хлопчику. — Чарівник знизав плечима.

— Чудово, тоді їж його сам.

Зедд не став відмовлятися. Річард і Келен швидко покінчили з закускою і, посміхаючись, дивилися на старого. Нарешті Зедд задоволено відсунув останню тарілку, і вони відправилися на прогулянку по Народному Палацу.

Загудів дзвін, який скликав на посвяту. Довгий передзвін, багаторазово відбитий луною, заповнив собою всі зали і коридори. Мешканці Палацу поспішно кинулися до майданчиків і, ставши навколішки, почали співуче повторювати формулу посвяти. Подібне видовище явно не викликало захоплення у Матері-сповідниці. Річард подумав було, що не завадило б скасувати цей ритуал, але потім вирішив, що головне він уже зробив.

Друзі покинули похмурі палацові лабіринти. Яскраві промені зимового сонця на мить засліпили їх. Сходи, висічені в камені, спускалася у величезний кріпацький двір. Підійшовши до краю обриву, всі троє завмерли. Внизу виднілася незліченна кількість народу. У Річарда вирвався здивований вигук.

Двір був заповнений воїнами. Тисячі солдатів, шеренга за шеренгою, вишикувалися перед Шукачем і застигли по стійці смирно. Попереду, біля самого підніжжя сходів, стояла особиста охорона Першого Радника, що носила раніше, до вступу Майкла на посаду, почесне звання Вестландської внутрішньої гвардії. Вітер грав жовтими знаменами. Щити і палиці блищали на сонці. Позаду гвардійців виднілося грізне вестландське військо. А далі — численні сили Д'хари. Найпершим, склавши руки на грудях, стояв Чейз. Страж кордону, мружачись, дивився на Шукача. Поруч з Чейзом стирчав вкопаний в землю кілок з відрубаною головою Майкла. Пануюча навколо тиша потрясла Річарда.

Зедд рішуче підштовхнув одного вперед. Келен стиснула його лікоть і, тримаючись дуже прямо, пішла поруч, минаючи довгі прольоти і широкі сходові площадки. Чейз дивився прямо в очі Шукачеві. Річард зауважив Речел. Правою рукою дівчинка міцно трималася за штанину Чейза, лівою — стискала свою Сару. З іншого боку в ляльку вчепилася рука Сіддіна. Ледве побачивши Келен, Сіддін відпустив ляльку і помчав до сповідниці. Келен, сміючись, підхопила хлопчика на руки. Він посміхнувся Річарду і збуджено заторохтів щось на своїй мові. Келен притиснула малюка до себе, пошепталася з ним і, опустивши на землю, взяла за руку.

Капітан Внутрішньої гвардії виступив на крок вперед.

— Шукач Річард! Внутрішня гвардія Вестланд побудована і готова принести тобі присягу вірності.

Командувач вестландського війська став поряд з капітаном.

— Як і вестландське військо.

— Як і сили Д'хари, — луною відізвався д'харіанський полководець.

Річард онімів. В душі його піднялася хвиля гніву.

— Ніхто нікому не буде присягати на вірність, а вже тим більше мені! Я Шукач і нічого більше. Зарубайте це на носі. І лісовий провідник!

Річард окинув поглядом море голів. Всі погляди були прикуті до нього. Він подивився на насаджену на спис закривавлену голову Майкла і на мить прикрив очі. Потім повернувся до воїнів Внутрішньої гвардії.

— Поховайте його. І голову, і тіло. — Ніхто не рушив з місця. — Зараз же!

Гвардійці підскочили на місці, віддали честь і поспішно кинулися виконувати наказ. Річард звернув погляд на застиглого перед ним д'харіанського полководця.

— Розішліть вістових. З усякою ворожнечею покінчено. Війна припинена. Прослідкуйте, щоб збройні формування були відкликані по домівках, всі окупаційні війська виведені. Кожен воїн, який скоїв злочини проти мирних жителів, — неважливо, рядовий це чи генерал, — повинен постати перед судом. Якщо вина його буде доведена, він понесе законне покарання. Жителям Серединних Земель необхідно надати допомогу з продовольством. Відповідальність за це покладається на війська Д'хари. Відтепер кожен має право розводити вогонь. Якщо воїни, з якими ви зіткнетеся, не погодяться з даним наказом, вам доведеться переконати їх. — Річард вказав на командувача вестландським військом. — Зберіть загони і допоможіть їм. Разом ви будете представляти досить грізну силу, щоб з вами рахувалися. — Офіцери здивовано втупилися на Шукача. Він нахилився і тихо додав: — Крім вас, ніхто не в змозі з цим покінчити.

Воїни притиснули до грудей кулаки і вклонилися.

Д'харіанський полководець підняв очі на Річарда. Погляди їх зустрілися.

— Слухаю, Магістр Рал.

Річард здивовано подивився на офіцера, але вирішив, що той назвав його Магістром Ралом за старою звичкою, і не став задавати зайвих питань.

Шукач зауважив стражника, що стояв трохи осторонь. Того самого, що ніс варту тиждень тому, коли Річард залишав Народний Палац. Він тоді запропонував подорожньому коня і попередив його про дракона. Річард жестом підкликав до себе стражника. Той вийшов вперед і встав струнко, стривожено дивлячись на Шукача.

— Тут є одна справа. — Стражник мовчки чекав. — Мені здається, ти впораєшся з нею краще за інших. Я хочу, щоб ти зібрав всіх Морд-Сіт. Всіх до єдиної.

— Так, ваша милість. — Воїн зблід. — Все Морд-Сіт будуть страчені до заходу сонця.

— Ні! Я не бажаю, щоб їх стратили!

— Що я повинен з ними зробити? — В замішанні запитав стражник.

— Ти повинен знищити їх ейджіли. Всі! Я не хочу більше бачити ні одного ейджіла. — Річард підняв той, що висів у нього на шиї. — Крім цього. Потім ти знайдеш для них нові сукні. Їх одежі спали. З усіма Морд-Сіт слід поводитися з добротою і повагою.

Очі стражника полізли на лоб.

— З добротою, — пробурмотів він, — і з повагою?..

— Так, саме це я і сказав. Їм потрібно підшукати якусь корисну справу. Морд-Сіт повинні навчитися поводитися з людьми так само, як поводяться з ними: з добротою і повагою. Я не знаю, як саме ти цього досягнеш, доведеться тобі подумати. Ти, схоже, недурний хлопець. Домовилися?

Стражник нахмурився.

— А якщо вони не захочуть змінитися?

Річард блиснув очима.

— Скажи всім Морд-Сіт, що якщо вони вважатимуть за краще слідувати колишнім шляхом, то в кінці їх чекатиме Шукач з білим Мечем Істини.

Воїн посміхнувся, приклав до серця стиснений кулак і рвучко вклонився.

— Річард, — гукнув Чарівник, — ейджіли — породження магії, їх не так-то просто знищити.

— Тоді допоможи йому, Зедд. Допоможи знищити ейджіли або заховати їх покраще. Загалом, тобі вирішувати.

Зедд посміхнувся.

— Буду радий допомогти в цій справі, мій хлопчику. — Зедд завагався, провів кістлявим пальцем по підборіддю і неголосно запитав: — Річард, ти дійсно думаєш, що все це спрацює? Я маю на увазі виведення військ і допомога вестландського війська? Ти думаєш, цього досить?

— Можливо, й ні. Але ти краще не розповідай нікому про Перше Правило Чарівника, поки всі не повернуться додому. А потім ти відновиш кордони, і ми знову опинимося в безпеці. І з магією буде покінчено.

Зверху долинув громовий рев. Річард задер голову і побачив Скарлет. Дракониха повільно спускалася по спіралі, готуючись приземлитися біля підніжжя сходів. Гвардійці, волаючи і спотикаючись, кинулися врозтіч. Скарлет спланувала на кам'яні плити перед Річардом, Келен, Зеддом і двома діточками.

— Річард! Річард! — Прокричала дракониху, стрибаючи з ноги на ногу. Величезні крила тремтіли від збудження. Червона голова метнулася до Шукачеві. — Яйце проклюнулися! Там такий прекрасний малюк! Ну зовсім як ти говорив! Давай полетимо в гніздо. Я хочу, щоб ти сам помилувався на мого дракончика! Він такий сильний! Тримаю парі, не пройде і місяця, як він навчиться літати. — Тут Скарлет нарешті звернула увагу на гвардійців. Вона повернула голову, обводячи присутніх критичним поглядом. Потім звернулася до Річарду: — О духи! Знову зв'язався з цілим військом? Тобі підсобити? Як щодо драконячого полум'я?

— Ні, ні, Скарлет, — з посмішкою відповів Шукач, — все нормально.

— Ну тоді забирайся, я віднесу тебе до малюка.

Річард обійняв Келен за талію.

— Якщо ти візьмеш і Келен, я буду щасливий відправитися з тобою.

Скарлет оглянула сповідницю з голови до п'ят.

— Якщо вона з тобою, вона бажана гостя.

— Річард, — сказала Келен, — а як бути з Сіддіном? Везелен і Савідлін з розуму сходять від занепокоєння. — Зелені очі зробилися глибокими і серйозними. Дівчина припала до Шукачеві і прошепотіла: — І у нас залишилося незакінчена справа в будинку духів. Думаю, там до цих пір лежить те саме яблуко.

Рука Келен ще міцніше обвила його талію, куточки губ злегка здригнулися. Річард впізнав цю посмішку, і в нього перехопило подих.

Він насилу відірвав очі від коханої і подивився на Скарлет.

— Коли Даркен Рал літав з тобою в Плем'я Тіни, він викрав цього малюка. Його мати сумує, як ти сумувала за своїм дракончиком, і жадає повернути сина. Чи не віднесеш ти нас туди після того, як ми відвідаємо твого малюка?

Велике око Скарлет втупилося в Сіддіна.

— Я цілком можу зрозуміти занепокоєння його матері. Вирішено. Забирайтеся.

Зедд ступив уперед і, підперши боки, встав перед дракониху.

— І ти дозволиш людині літати на тобі? — З сумнівом запитав Чарівник. — Ти, червоний дракон? Ти віднесеш його туди, куди він побажає відправитися?

Скарлет пихнула на Чарівника димом, змусивши його відступити на крок.

— Людину — ні. Але це Шукач. Для нього я б полетіла куди завгодно, хоч у підземний світ.

Річард, хапаючись за гребені драконихи, забрався їй на шию. Келен передала йому Сіддіна. Шукач посадив малюка собі на коліна і простягнув руку Келен. Та влаштувалася позаду, обхопила Річарда руками, поклала голову йому на плече і міцно пригорнулася до нього.

Річард нахилився до Чарівника.

— Бережи себе, друже мій! — Він обдарував старого широкою посмішкою. — Птахолов буде щасливий, коли дізнається, що я все-таки зважився взяти дружину з Племені Тіни. Де тебе шукати?

Зедд підняв худу руку і дружньо ляснув Річарда по щиколотці.

— В Ейдіндрілі. Приходь, коли будеш готовий.

Річард кинув на Чарівника погляд, сповнений рішучості, і нагнувся ще нижче.

— І тоді ми поговоримо. Це буде довга розмова.

— Я сподіваюся, — посміхнувся Зедд.

Річард підморгнув Речел, помахав рукою Чейзу і легенько ляснув дракониху по червоній лусочці шиї.

— Вперед, мій друже!

Скарлет з ревом випустила стовп полум'я і піднялася вгору, несучи своїх друзів вдалину.

Зедд дивився услід відлітаючим друзям до тих пір, поки дракон не перетворився в ледь помітну темну крапку в небі. Чарівник постарався вгамувати неспокій. Чейз погладив по голівці Речел, потім схрестив руки на грудях і, піднявши брову, подивився на Чарівника.

— Як для лісового провідника він віддає занадто багато наказів.

— Що правда, то правда, — розсміявся Зедд.

По кам'яних сходах збігав вниз лисий коротун, відчайдушно розмахуючи руками.

— Чарівник Зорандер! Чарівник Зорандер! — Він нарешті добіг і зупинився поруч з Зеддом, намагаючись віддихатися. — Чарівник Зорандер!

— В чому справа? — Насупившись, запитав Чарівник.

Чоловічок ніяк не міг відновити дихання.

— Чарівник Зорандер, біда!

— Що за біда? І хто ви такий?

Коротун підійшов ближче і, знизивши голос, почав змовницьким тоном:

— Я старший майстер персоналу склепу. У нас біда. — Очі-намистинки заметушилися по сторонам. — Біда в склепі.

— У якому ще склепі?

Очі чоловічка викотилися від подиву.

— У склепі Паніза Рала, діда Магістра Рала, звичайно ж.

— Так що за біда, врешті-решт?

Старший майстер гарячково доклав пальці до губ.

— Сам я не бачив, Чарівник Зорандер, але мої люди ніколи б не стали брехати. Ніколи. Вони все мені розповіли, а вони не брешуть.

— Так про що ти?! — Заревів Зедд. — Яка біда?

Очки чоловічка знову забігали, голос знизився до шепоту:

— Стіни, Чарівник Зорандер, стіни.

Зедд зціпив зуби.

— Що зі стінами?

Старший майстер звів очі на Чарівника, губи його затремтіли.

— Вони тануть. Чарівник Зорандер. Стіни склепу тануть.

Зедд розправив плечі і в остервенінням подивився на чоловічка.

— О духи! У вас є білий камінь з кар'єру пророків?

— Звичайно! — Коротун улесливо закивав.

Зедд порився в кишені балахона і витягнув звідти невеликий кисет.

— Замуруйте вхід в склеп білим каменем з кар'єру пророків.

— Замурувати наглухо? — Ахнув старший майстер.

— Так, наглухо. Інакше розтане весь Народний Палац. — Він вручив переляканому чоловічкові кисет. — Змішайте з вапняним розчином магічний пил. Необхідно закінчити все до заходу сонця, зрозуміло? Наглухо закрийте і замажте вхід, перш ніж сяде сонце.

Старший майстер вихопив мішечок і побіг нагору, перевалюючись на коротких ногах. Назустріч вже спускалася інша людина, зростом повище. Він ховав руки в широкі рукави білого, облямованою золотом одягу. Чейз вимогливо подивився на Зедда, тицьнувши пальцем в кістляві груди Чарівника.

— Паніз Рал — дід Магістра Рала?

Зедд делікатно відкашлявся.

— Так… Ну, про це пізніше.

— Чарівник Зорандер, — звернувся до Зедда прибулий, — де Магістр Рал? Поблизу? Мені необхідно дещо обговорити з ним.

Зедд закинув голову й подивився на небо, де зник дракон.

— Магістр Рал відлучився на час.

— Але він повернеться?

— Так. — Зедд перевів погляд на співрозмовника. Той мовчки чекав продовження. — Він повернеться. Але поки що вам доведеться управляться самим.

Незнайомець знизав плечима.

— В Народному Палаці звикли чекати, поки повернеться господар. — Він повернувся, збираючись йти.

— Зачекайте! — Вигукнув Зедд. — Я голодний. Можна десь роздобути їжі?

Незнайомець з посмішкою вказав рукою на Палац.

— Звичайно, Чарівник Зорандер. Дозвольте мені показати вам обідню залу.

— Чейз, ти як? Складеш мені компанію? Я збираюся злегка перекусити перед дорогою.

Страж кордону подивився на Речел.

— Ну що, мала, пообідаємо? — Дівчинка радісно закивала. — Гаразд, Зедд. А куди це ти зібрався?

Чарівник відправив балахон.

— Побачити Еді.

— Трохи відпочити і розслабитися? — Єхидно поцікавився Чейз.

Зедд не зміг стримати посмішки.

— І це теж. І ще я повинен взяти її в Ейдіндріл, в замок Чарівника. Нам багато чого треба зробити.

— А чому ти хочеш взяти Еді в Ейдіндріл, в замок Чарівника?

Зедд кинув зацькований погляд на стража кордону.

— Тому, що вона — єдина з живих, кому відомі таємниці підземного світу.

Content

Гудкайнд Террі Перше Правило Чарівника

Террі Гудкайнд ПЕРШЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49