Гудкайнд Террі

Друге Правило Чарівника, або Камінь Сліз

Террі Гудкайнд

ДРУГЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА,

або

КАМІНЬ СЛІЗ

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Рейчел ще міцніше притиснула ляльку до грудей і втупилася на чорного звіра, котрий спостерігав за нею з-за кущів. Принаймні Рейчел здавалося, що звір за нею спостерігає. Це важко було сказати з повною визначеністю, оскільки очі у звіра були такими ж чорними, як і все інше.

Правда, коли на них падало світло, очі спалахували золотим блиском.

Їй вже доводилося бачити в лісі звіряток — кроликів, і єнотів, і білок, і ще всяку живність, але цей звір був більшим. Він був на зріст з Рейчел, а може, навіть і вище. Ведмеді бувають чорні. А що, якщо це ведмідь?

Але це — не справжній ліс, адже він — в палаці. Рейчел ще ніколи не бувала в такому лісі. Цікаво, водяться в таких палацових лісах звірі, як у справжніх?

Вона, мабуть, злякалася б, якби поруч не було Чейза. Рейчел знала, з Чейзом їй нічого не загрожує. Чейз — сама хоробра людина на світі. Але все одно вона трохи боялася. Чейз сказав їй, що вона — сама відважна дівчинка з усіх, кого він знає. Рейчел не хотіла, щоб Чейз подумав, ніби вона злякалася якогось великого кролика.

Може, це всього лише великий кролик, який мирно сидить собі на камені? Але у кроликів довгі вуха. А може, і справді ведмідь?

Вона повернулася і подивилася на стежку, на прекрасні квіти і повиті лозою низькі стіни, і на галявину, на якій Чейз розмовляв з Зеддом, чарівником. Вони стояли біля кам'яного постаменту, дивлячись на шкатулки, і говорили про те, що з цими скриньками робити. Рейчел була рада, адже це означає, що Даркен Рал не дістався до них і що він ніколи нікому не зможе заподіяти більше зла.

Рейчел обернулася перевірити, чи не наблизився чорний звір. Звір зник.

Вона озирнулась по сторонах, але ніде його не побачила.

— Як ти думаєш, Сара, куди він міг подітися? — Прошепотіла вона.

Лялька не відповіла. Рейчел попрямувала до Чейза. Її ноги хотіли втекти, але Рейчел не хотіла, щоб Чейз подумав, ніби вона зовсім не така вже й хоробра.

Чейз сказав, що вона хоробра, і від цього їй було добре. Рейчел йшла, раз у раз озираючись через плече, але чорного звіра вже ніде не було видно. Може, він живе десь у норі і пішов туди? Її ноги все ще хотіли бігти, тільки вона їм цього не дозволяла.

Коли Рейчел дійшла до Чейза, вона кинулася до нього і обхопила його коліно.

Чейз розмовляв з Зеддом, а вона знала, що перебивати — неввічливо, і тому терпляче чекала.

— Ну і що буде, якщо ти просто закриєш кришку? — Запитав чарівника Чейз.

— А все, що завгодно! — Зедд змахнув своїми кістлявими руками. Його сиве хвилясте волосся розтріпалося. — Звідки мені знати? Якщо я знаю, що таке шкатулки Одена, це зовсім не означає, що я знаю, що з ними робити зараз, коли Даркен Рал відкрив одну скриньку. Магія Одена вбила його за те, що він відкрив скриньку. Вона могла б знищити весь світ. За те, що я закрию скриньку, вона може вбити мене. Або ще того гірше.

Чейз зітхнув:

— Гаразд. Але ж ми не можемо просто так їх тут залишити? Значить, доведеться нам з ними щось зробити?

Чарівник насупився і в глибокій задумі задивився на шкатулки.

Минуло вже більше хвилини. Рейчел щосили смикнула Чейза за рукав. Чейз опустив погляд на дівчинку.

— Чейз…

— «Чейз»? Про що ми домовилися? — Він взявся в боки і скорчив пику, зображуючи дуже важливого дядька. Рейчел захихотіла і ще міцніше обхопила його коліно. — І місяця не минуло, як ти стала моєю донькою, а вже порушуєш домовленість. Я ж казав, що ти повинна називати мене «тато». Нікому з моїх дітей не дозволено називати мене Чейзом. Зрозуміло?

Рейчел посміхнулася і кивнула:

— Так, Че… тато.

Чейз закотив очі, похитав головою і скуйовдив їй волосся.

— Ну що там?

— Там за деревами такий великий звір. По-моєму, це ведмідь або хтось ще страшніший. Я думаю, тобі треба вийняти меч з піхов і піти подивитися, що це таке.

— Ведмідь? Тут? — Чейз розреготався. — Рейчел, цей сад — в палаці. В таких садах ведмеді не водяться. Може, це була гра світла. Світло витворяє тут досить дивні штучки.

Рейчел похитала головою:

— Я так не думаю, Че… татко. Він стежив за мною.

Чейз посміхнувся, знову скуйовдив їй волосся, поплескав по щоці і ще міцніше притиснув її до себе.

— Ну тепер, коли я поруч, ніхто не посміє тебе образити.

Рейчел мовчки кивнула. Зараз, коли Чейз тримав її за руку, їй було вже не так страшно, і вона знову окинула поглядом зарості.

Чорний звір, майже прихований низенькою, оповитою лозою стінкою, метнувся в її сторону. Рейчел ще міцніше вчепилася в ляльку і тихенько запхикала, дивлячись на Чейза. Він вказував рукою на шкатулки.

— А до речі, що це за штука така, кругляк або діамант, або як його там? Він що, з шкатулки виліз? Зедд кивнув:

— Так. Але я не хочу говорити вголос, що я про це думаю, поки не буду повністю впевнений.

— Тату, — запхикала Рейчел. — Він наближається!

Чейз опустив погляд.

— Відмінно. Ти, головне, не випускай його з поля зору. — Він повернувся до чарівника. — А чому це ти не хочеш говорити про це вголос? Ти що, думаєш, воно якось пов'язано з тим, що ти розповідав про завісу, яка відділяє нас від Підземного світу? Що вона розірвана?

Зедд спохмурнів і пошкріб кістлявими пальцями своє гостре підборіддя. Він опустив погляд на чорний камінь, що лежав перед відкритою скринькою.

— Це саме те, чого я боявся.

Рейчел глянула поверх стіни — відстежити, де ховається чорний звір. Над краєм стіни виднілися руки. Вона здригнулася: звір вже зовсім близько!

Його руки… Це були не руки. Це були кігті. Довгі криві пазурі.

Вона подивилася на Чейза, подивилася, чим він озброєний, — просто, щоб упевнитися, що цього достатньо. У Чейза були ножі, дуже багато ножів, приторочених до пояса, а ще — меч, що висів на перев'язі, а ще велика-велика сокира, пристебнута до пояса, а ще — кілька товстих палиць з гострими шипами, а ще — арбалет за спиною. Рейчел дуже надіялася, що цього достатньо.

Подібний арсенал налякав би будь-яку людини, але він, здавалося, анітрохи не лякав чорного звіра, який добирався до них усе ближче і ближче. А у чарівника навіть ножа немає. На ньому один простий світло-коричневий балахон, і все. І він такий худий і кістлявий. Куди йому до Чейза! Але у чарівника є магія. Може, його магія злякає чорного звіра?

Магія! Рейчел згадала про магічну вогневу паличу, яку їй подарував чарівник Джіллер. Вона опустила руку в кишеню і міцно стиснула паличку.

Може, Чейзу знадобиться її допомога? Вона не дозволить, щоб цей звір образив її нового тата. Вона повинна бути хороброю!

— А це небезпечно?

Зедд спідлоба глянув на Чейза:

— Якщо це те, що я думаю, і якщо це потрапить не в ті руки, то «небезпечно» не те слово.

— Тоді, може, нам краще кинути камінь у глибоку прірву або взагалі знищити?

— Неможливо. Камінь нам ще знадобиться.

— А що, якщо ми його сховаємо?

— Саме про це я і думаю. Питання — де? Тут слід врахувати багато чинників. Мені треба відвезти Еді в Ейдіндріл і вивчити разом з нею пророцтва, і лише тоді я буду з повною упевненістю знати, що робити з каменем і що робити зі скриньками.

— А до тих пір? Поки ти не будеш знати з повною впевненістю?

Рейчел озирнулася на чорного звіра. Він був ще ближче, у самого краю стіни, зовсім поряд з ними. Підтягнувшись на своїх пазуристих лапах, він підняв голову і подивився їй прямо в очі.

Звір посміхнувся, оголивши довгі гострі зуби. У Рейчел минулося дихання. Його плечі тряслися. Він реготав. Дівчинка широко розкрила очі.

Серце шалено калатало в неї в грудях.

— Тату… — Жалібно прошепотіла вона.

Чейз навіть не подивився на неї. Він тільки цитькнув, щоб вона замовкла.

Чорний звір перекинув ноги через стіну і зістрибнув на землю, все так же дивлячись палаючими очима на Рейчел, все так же здригаючись від беззвучного реготу. Він перевів погляд на Чейза, на Зедда, зашипів і припав до землі, готуючись до стрибка.

Рейчел смикнула Чейза за штанину і насилу промовила:

— Тату… він наближається!

— Чудово, Рейчел. Зедд, я все-таки не знаю…

Чорний звір завив і вискочив на галявину. Він промчав як стріла, як чорна блискавка. Рейчел заверещала. Чейз різко повернувся — як раз в той момент, коли звір опинився прямо перед ним. Кігті майнули в повітрі.

Чейз впав на землю, а звір кинувся на Зедда.

Чарівник простяг вперед руки. Спалахи світла вилетіли з його пальців, відскочили від чорного звіра і рикошетом вдарили в землю. Звір збив Зедда з ніг.

Регочучи і підвиваючи, чорний звір знову кинувся до Чейза, який намагався зірвати з ременя сокиру. Кігті вп'ялися в Чейза, і Рейчел знову відчайдушно заверещала. Цей звір був такий стрімкий, вона ще ніколи не бачила таких звірів.

Чейз поранений! Рейчел збожеволіла від жаху. А звір, все так же дико регочучи і підвиваючи, вибив з рук Чейза сокиру. Рейчел, не роздумуючи, схопила вогневу паличку.

Одним стрибком вона підскочила до звіра і тицьнула його паличкою в спину.

— Гори, — викрикнула вона чарівне слово.

Полум'я охопило чорного звіра. Він злобно завив, повернувся до дівчинки і вишкірився. Відблиски полум'я заграли на величезних гострих зубах. Звір розреготався, але не так, як сміються люди, коли вони думають про кумедні речі. Від його сміху у Рейчел мурашки пробігли по шкірі. Звір згорбився і повільно пішов прямо на неї, весь охоплений полум'ям. Рейчел позадкувала.

Чейз зірвав з пояса важку колючкувату булаву і жбурнув її в чорного звіра.

Звір ліниво озирнувся через плече, подивився на Чейза і з диким реготом висмикнув булаву у себе зі спини. А потім повернувся і знову кинувся на Чейза.

Зедд був уже на ногах. З його пальців зірвався чарівний вогонь, і звіра ще сильніше охопило полум'я. Він розреготався в обличчя Зедду. Вогонь зник, лише тонкі цівки диму піднімалися до стелі. А звір знову виглядав точно так само, як і раніше. По правді кажучи, у нього з самого початку був такий вигляд, ніби він уже обгорів дочорна і обвуглився.

Чейз піднявся з землі, і Рейчел побачила на ньому кров. Сльози навернулися їй на очі. Страж кордону зняв зі спини арбалет, і в повітрі просвистіла стріла. Вона встромилася в груди чорному звірові. З жахливим реготом звір витягнув стрілу і розламав її навпіл.

Чейз відкинув арбалет, вихопив з піхов меч, підбіг до звіра і з нальоту рубонув його. Звір миттєво кинувся в сторону — удар не досяг мети.

Зедд змахнув рукою, і чорний звір, перекинувшись в повітрі, покотився по траві. Чейз затулив собою Рейчел, однією рукою притискаючи її до себе, в іншій тримаючи оголений меч.

Звір різко підхопився на ноги, переводячи погляд з Зедда на Рейчел і Чейза.

— Ідіть, — відчайдушно закричав Зедд. — Тільки не біжіть! І не стійте на місці.

Чейз схопив Рейчел за руку і позадкував. Зедд теж повільно почав відступати. Чорний звір затих і, кліпаючи, забігав поглядом. Чейз важко дихав. Його кольчуга і шкіряна туніка були розідрані і покриті кров'ю. Рейчел тихенько схлипувала, дивлячись на нього. А кров стікала по його руці прямо в її долоню. Вона так любила свого тата і так боялася за нього. Адже йому боляче! Вона ще міцніше притиснула до себе ляльку.

Зедд зупинився.

— Продовжуйте йти, — тихо сказав він Чейзу.

Чорний звір подивився на Зедда і вишкірився, оголивши в страшній усмішці величезні гострі зуби. Він розреготався — моторошно і страшно і, розриваючи кігтями землю, кинувся на чарівника.

Зедд повільно підняв руки. З-під ніг звіра зметнулися в повітря шматки трави і грудки землі. І звір піднявся в повітря. Перш ніж він впав, в нього з усіх боків вп'ялися сині стріли блискавок. Звір зареготав, відчайдушно підвиваючи, і, весь оповитий димом, плавно приземлився на ноги.

Тоді Зедд зробив щось ще, Рейчел не зрозуміла, що саме, тільки звір раптом застиг на місці, хапаючи лапами повітря, немов намагаючись втекти, але ноги його ніби приросли до землі. Він верещав і звивався, але не міг зрушити з місця. Зедд зробив кілька пасів і знову звів руки до неба. Грім струсонув землю, і в звіра вдарила ще одна блискавка. Він видав скрипучий смішок — немов дерево зламалося — і кинувся на Зедда.

Зедд знову почав відступати. Звір зупинився і спохмурнів. Чарівник теж зупинився і розвів руки в сторони. Жахливий вогненна куля, розсипаючи іскри, з ревом пролетіла назустріч чорному звірові.

Від удару здригнулася земля. Жовто-блакитне полум'я спалахнуло так яскраво, що Рейчел навіть заплющила очі. Вогонь поглинув звіра.

За мить чорна паруюча фігура неспішно вийшла з бурхливого полум'я, здригаючись від нестримного реготу. Ще мить — і чарівний вогонь беззвучно розчинився в повітрі.

Чарівник буркнув під ніс щось незрозуміле і знову почав відступати.

Рейчел не зрозуміла, що він сказав, а Чейз попросив його більше не виражатися так при дітях. Зедд був весь якийсь кострубатий і жалюгідний, від його балахона залишилися одні лахміття.

Рейчел з Чейзом йшли по стежці між деревами. Вони були вже зовсім близько до виходу. Зедд ненабагато відставав від них. Чорний звір, не рухаючись з місця, розгублено дивився на чарівника. Зедд зупинився, і звір тут же кинувся до нього.

Між ними встала ревуча стіна полум'я. Повітря наповнився димом і гуркотом. Звір, не зупиняючись, пройшов крізь вогонь. Зедд створив ще одну вогняну стіну, і звір пройшов її так само, як і першу.

А коли чарівник знову позадкував, звір зупинився біля низької, оповитої лозою стіни і тупо дивився на нього. Товста лоза зірвалася зі свого місця і, звиваючись, як змія, обернулася навколо чорного звіра. Зедд вже майже наздогнав Чейза і Рейчел.

— Куди ми йдемо? — Запитав Чейз. Зедд обернувся. Він виглядав втомленим.

— Подивимося, чи вдасться нам його тут замкнути.

Чорний звір відчайдушно звивався і рвав лозу зубами і кігтями, а три людини повільно наближалися до рятівних дверей. Нарешті вони опинилися зовні. Чейз з Зеддом одночасно навалилися на важкі позолочені стулки і різко зачинили їх.

З саду долинуло пронизливие виття, і двері здригнулися від потужного удару.

На металевій поверхні з'явилася величезна вм'ятина. Зедд не встояв на ногах. Чейз стрибнув до дверей, навалившись на них усім тілом, намагаючись стримати натиск жахливого створіння.

Пролунав жахливий скрегіт — звір пустив в хід кігті. Весь у крові, Чейз ледь тримався на ногах. Зедд схопився з підлоги і кинувся до нього на допомогу.

Між стулками зявився кіготь, потім ще один. Крізь двері до Рейчел доносився леденячий душу регіт. Чейз крякнув. Двері затріщали.

Чарівник відступив назад і простягнув руки, розкривши долоні, немов бажаючи відштовхнути від себе повітря. Тріск припинився. З саду почулося злобний виття.

— Ідіть! Ідіть звідси! — Зедд схопив Чейза за рукав.

Чейз позадкував від дверей.

— Вони утримають його?

— Не думаю. Якщо він наздожене вас, ідіть. Не біжіть і не стійте на місці це привертає його увагу. Попередьте всіх, кого побачите.

— Зедд, що це за звір?

Ще один важкий удар — і ще одна вм'ятина на дверях. А потім вони побачили кінчики кігтів, які рухалися вниз, розпорюючи метал. Від дикого скреготу у Рейчел заклало вуха.

— Ідіть! Негайно!

Чейз схопив Рейчел за руку, і вони швидко пішли вниз, в залу.

2

Зедд обмацував крізь грубу тканину балахона камінь, який затишно гніздився у внутрішній кишені, і дивився, як кігті, що з'явилися в розірваному металі, втягуються назад. Він обернувся і побачив, як страж кордону веде Рейчел подалі.

Ледве вони відійшли на півсотні кроків, як двері з жахливим гуркотом зірвалася з петель. Міцні петлі розлетілися вщент, ніби були зроблені з глини.

Зедд відскочив вбік — покриті золотом залізні двері просвистіли поруч і врізалася в гладку гранітну стіну, висікаючи іскри і піднімаючи клуби кам'яного пилу. Зедд схопився на ноги і побіг.

Скрійлінг вистрибнув з Саду Життя в зал — на перший погляд навіть не дуже страхітливо: присадкуватий скелет, абияк обтягнутий сухою, хрусткою, почорнілою шкірою. Як труп, за довгі роки висушений сонцем. Подекуди клаптями висіла шкіра і стирчали білі кістки — мабуть, він постраждав у сутичці. Але скрійлінг не з тих, хто звертає увагу на подібну нісенітницю, — він прийшов з Підземного світу, і йому не перешкоджала тлінність живих.

Крові не було зовсім.

Якщо б його можна було серйозно поранити або розчленувати, може, це б його зупинило, але він жахливо швидкий. І магія, безумовно, не могла заподіяти йому відчутної шкоди. Скрійлінг породження Магії Збитку. Магія Приросту просто абсорбувалося Магією Збитку, усмоктуючись, як у губку.

Може, його й можна пошкодити Магією Збитку, але у Зедда була геть відсутня ця сторона дару. Як і у будь-якого іншого чарівника за останні кілька тисяч років. Дехто міг, правда, мати здібності до магії Збитку — Даркен Рал тому доказ, — але ніхто не володів даром.

Ні, його магія не зупинить цю тварюку, подумав чарівник, — в усякому разі, безпосередньо. Але, може, побічно?

Зедд відступав, скориставшись тим, що скрійлінг ошелешено моргає.

Тепер, вирішив чарівник, поки він нерухомий.

Сконцентрувавшись, Зедд згустив повітря. Він зробив повітря щільним, щільним настільки, щоб підняти важкі двері. Він втомився, а це вимагало зусиль. Подумки бурмочучи закляття переміщення, він уявив двері на спині скрійлінга.

Закурився пил. Двері пронеслася по залу і обрушилася на скрійлінга, придавивши його до землі. Скрійлінг дико завив. Цікаво, від болю або від люті, подумав Зедд.

Двері підвелися, посипалася всяка труха. Скрійлінг тримав двері на голові і реготав, на шиї у нього все ще бовталася лоза, якою його безрезультатно намагалися задушити.

— Прокляття, — пробурмотів Зедд. — Як все непросто.

Він продовжував відступати. Скрійлінг виліз з-під дверей, і двері звалилася на підлогу. Він пішов на Зедда.

Схоже, він уже почав розуміти, що ті, хто повільно переміщається, це ті ж самі, що біжать або стоять нерухомо. Це був поки що незнайомий йому світ.

Зедд повинен щось придумати до того, як скрійлінг зрозуміє ще що-небудь. Якби він не був таким втомленим…

Чейз йшов вниз по широких мармурових сходах. Зедд — швидким кроком за ним.

Якби знати точно, що ті, за ким полює скрійлінг, це не Чейз з Рейчел. Тоді він пішов би іншим шляхом і відвернув увагу на себе, але ця тварюка могла запросто ув'язатися за ними, і він не хотів залишати Чейза боротися поодинці.

Чоловік і жінка, обоє в білому одязі, піднімалися сходами назустріч. Чейз спробував окликнути їх, але вони вже проминули його.

— Ідіть кроком! — Крикнув їм Зедд. — Не біжіть! Поверніться назад, або вас уб'ють.

Вони здивовано дивились на Зедда. Скрійлінг неквапливо рушив, клацаючи кігтями по мармуровій підлозі. Зедд чув важке дихання і моторошний регіт. Чоловік і жінка побачили чорну тварюку і завмерли, широко відкривши однакові голубі очі. Зедд розштовхав їх, розвернув кругом і підштовхнув назад, вниз по сходах. Вони разом кинулися бігти, перескакуючи через три сходинки. Їх світле волосся і білі шати майоріли.

— Не біжіть! — Одночасно прокричали Зедд і Чейз.

Скрійлінг підвівся на кінчиках кігтів, приваблений несподіваним рухом, вибухнув кудахкаючим реготом і кинувся до східців. Зедд вдарив його у груди щільним повітряним згустком, відкинувши на мить назад. Але скрійлінг не помітив цього. Він дивився поверх різьблених кам'яних перил вздовж сходів на бігунів.

Закудахкавши, скрійлінг вчепився в перила і перемахнув через них, одним стрибком подолавши добрих двадцять футів, які відділяли його від біжачих, одягнених в біле фігур. Чейз миттєво притиснув лице Рейчел до свого плеча і, розвернувшись назад, почав підніматися сходами. Він знав, що зараз відбудеться, і нічого не міг з цим вдіяти.

Зедд чекав нагорі.

— Швидше, поки він відволікся.

Сутичка була недовгою, і крики — настільки ж недовгі. Завиваючий регіт луною відбивався від стін. Кров фонтаном бризнула на білий мармур. Рейчел що є сили притиснулася до Чейзу, уткнувшись в плече, але не видала ні звуку.

Зедд був просто вражений. Він ніколи не бачив, щоб хтось настільки ж юний так добре все розумів, як вона. Вона винахідлива. Спритна і рвучка. Він зрозумів, чому Джіллер використав її, щоб зберегти останню шкатулку Одена. Так і чинять чарівники, подумав Зедд, використовують людей, які роблять те, що повинно бути зроблено.

Вони встигли пробігти майже через весь зал, перш ніж скрійлінг з'явився на верху сходів, а тоді перейшли на крок. Скрійлінг скалив криваві зуби, його чорні очі на мить блиснули золотом в сонячному світлі з вузького високого вікна. Він скривився від світла, злизав кров з пазурів і вистрибом побіг за ними. Вони пройшли наступний проліт сходів.

Тварюка переслідувала їх, іноді зупиняючись в замішанні, ніби втрачаючи впевненість, що слідує за тими, за ким треба.

Чейз однією рукою тримав Рейчел, а іншою — меч. Зедд тримався між ними і скрійлінгом. Задкуючи, вони увійшли в маленький зал. Скрійлінг дерся по стінах, продовжуючи переслідування, — дряпав гладкий камінь, стрибав по гобеленах, розриваючи їх кігтями.

Поліровані столики горіхового дерева, кожен на трьох прикрашених ніжках, з різьбленням з виноградних лоз і позолочених квітів, полетіли на підлогу, коли скрійлінг зачепив їх кігтем, гримасничаючи і регочучи, під звуки розбитих об камінь скляних ваз. Вода і квіти виплеснулися на килим. Скрійлінг зіскочив вниз, роздер в клапті безцінний жовто-блакитний танімурський килим, а потім, завиваючи й регочучи, побіг по стіні на стелю.

Він просувався по стелі, як павук, висячи вниз головою, вистежуючи їх.

— Як це в нього виходить? — Прошепотів Чейз.

Зедд тільки похитав головою. Продовжуючи відступ, вони опинилися в неосяжних центральних залах Народного палацу. Стеля тут йшла вгору футів на п'ятдесят і складався з декількох арочних склепінь, підтримуваних колонами.

Несподівано скрійлінг промчав по стелі маленького залу і спікірував на них.

Зедд послав вогняну стрілу, поки тварина була ще в повітрі, але промахнувся, і вогонь лише вдарив в гранітну стіну, залишивши чорну мітку.

А ось Чейз на цей раз не промахнувся, його меч наздогнав скрійлінга і обрубав одну лапу. Вперше вони почули, як тварина завила від болю. Скрійлінг відскочив убік, сховався за оповитою плющем мармуровою колоною. Обрубок на кам'яній підлозі конвульсивно смикався.

До зали увірвалися солдати з мечами наголо. Брязкання амуніції і зброї відбивалося від склепінчастих стель високо над головами, як і мірний тупіт солдатських чобіт по кам'яних плитах навколо басейну. Їх обличчя спотворила лють — в палаці виявлений окупант.

Зедд відчув, що, як не дивно, він може їх зрозуміти. Всього кілька днів тому ці солдати настільки ж охоче схопили б його самого і потягли до попереднього Магістра на розправу, але тепер вони законослухняні сподвижники нового Магістра Рала — Річарда, внука Зедда.

Зедд раптом зрозумів, що в залах повно народу — посвята тільки що закінчилося. Навіть якщо у скрійлінга всього лише одна рука, це не завадить йому влаштувати тут криваву бійню. Скрійлінг встигне вбити сотню людей перш, ніж до них дійде, що треба звідси тікати. А ще більше він уб'є, коли вони побіжать. Треба вивести звідси всіх.

Залізна хвиля докотилася до чарівника і оточила його. Солдати напружено видивлялися ворога, готові до всього. Зедд звернувся до командира, здоровенного хлопця у шкіряній сорочці з кольчугою зверху. На грудях воїна був начищений до блиску нагрудник з химерною буквою «Р» — символом будинку Ралів. На передпліччях, покритих широкими кольчужними кільцями, виднілися знаки рангу. Пронизливі блакитні очі блищали з-під блискучого шолома.

— Що тут відбувається? Де вороги?

— Негайно виведіть людей із цього залу. Вони в небезпеці.

Обличчя командира почервоніло від злості.

— Я солдат, а не якийсь там вошивий пастух. Зедд процідив крізь зуби:

— А солдат і повинен перш за все оберігати людей. І якщо ти зараз же не виведеш людей із залу, я простежу, щоб ти і справді став пастухом.

Тут до солдата дійшло, з ким він, власне, сперечається. Командирський кулак бухнув в груди на знак вітання.

— Винен, чарівник Зорандер. І він повернув свій гнів на своїх людей:

— Викинути всіх звідси! Так ворушіться, кляті! Розгорнути стрій!

Очистити зал!

Солдати тут же перебудувалися, штовхаючи перед собою хвилю переляканих людей.

Зедд сподівався, що вони встигнуть звільнити зал, а потім, може, за допомогою солдат вдасться зупинити скрійлінга і порубати його на шматки.

Але вони не встигли.

Скрійлінг вискочив біля колони і метнувся чорною блискавкою… Крики, зойки, стогони вмираючих… беззахисні люди в паніці металися по залу… А скрійлінг реготав. І не було нічого жахливішого цього потустороннього, крижаного реготу…

Солдати спробували було навалитися всім скопом на скрійлінга, але той легко вирвався, розшпурлявши їх по залу. Серед збожеволілого натовпу солдати не наважилися використовувати сокири і мечі, а ось скрійлінгу явно нічого було боятися, і він невблаганно просувався крізь натовп, залишаючи за собою розтерзані тіла. Він накидався на будь-кого, хто зустрівся на його шляху, і рвав на частини.

— Прокляття! — Закричав Зедд і повернувся до Чейза. — Тримайся ближче до мене. Треба терміново кинути цю тварюку куди-небудь.

Зедд озирався в пошуках чогось підходящого і вирішив, що басейн, мабуть, те, що треба.

— Сюди! У басейн!

Басейн посеред майданчика яскраво висвітлювали сонячні промені, що лилося крізь отвір в куполі. У центрі басейну з води виступав чорний камінь, на камені — дзвін.

Золоті рибки ліниво плавали в теплій воді. Те, що творилося в залі, їх анітрохи не турбувало.

І тут у Зедда виникла ідея. Раз на скрійлінга не діє вогонь, слід спробувати щось протилежне. Зусиллям волі він зрікся всіх жахів, які відбувалися, простяг руки над водою, вбираючи все тепло. Над водою пробігли примарні мерехтливі хвилі. Зедд вбирав енергію, все посилюючи вплив… Здавалося, ще трохи — і марево пекуче спалахне.

— Коли скрійлінг кинеться на тебе, постарайся спихнути його в воду, сказав він Чейзу. Чейз кивнув.

Зедд порадів, що страж кордону не з тих, кому потрібно все сто разів пояснювати і хто витрачає час на непотрібні запитання. Чейз опустив Рейчел на підлогу і наказав їй встати за його спиною. Вона слухняно кивнула і, ні про що не питаючи, відступила назад, притискаючи до себе ляльку. В іншій руці вона тримала вогневу паличку. Зедд не забув відзначити, що Рейчел теж схоплює все на льоту, і звернув свій погляд у саму гущу сутички, туди, де метався чорний монстр, з нелюдською швидкістю завдаючи ударів. Зедд жбурнув вогненна кулю, прагнучи поцілити прямо в скрійлінга. Він знав, що вогнем йому не нашкодити, просто хотів його полоскотати і відвернути увагу на себе. Солдати з переляку відсахнулися.

Скрійлінг завмер і повільно повернувся до Зедда. З закривавленої пащі звисала відкушена рука. Там, де полум'я торкнулося скрійлінга, піднімалися хмарки пари. Побачивши чарівника, скрійлінг закудкудакав.

Солдати намагалися відтягнути людей подалі від місця сутички, але і ними вже опанувала паніка, і вони й самі були б раді опинитися подалі звідси. Зедд випустив по скрійлінгу кілька вогняних куль. Скрійлінг жартома відбивав їх, як дитячі м'ячики, кулі перетворювалися в снопи іскор і зникали. Зедд знав, що іншого ефекту він не доб'ється, але ж він хотів привернути увагу скрійлінга, і це йому цілком вдалося.

— Гей, Чейз! Увага! Приготуйся спихнути його в воду, — нагадав він Чейзу.

— Невже ти думаєш, що він від цього здохне?

— Там видно буде.

Жахливий скрегіт пазурів по камінню — і скрійлінг метнувся на них. З-під пазурів полетіли снопи іскор і осколки граніту. Зедд стріляв в скрійлінга щільними згустками повітря, з усіх сил намагаючись уповільнити його рух.

Після кожного удару скрійлінга відкидало на підлогу, але він тут же схоплювався, продовжуючи невблаганно наближатися. Чейз пригнувся, встав в бойову стійку, готуючись гідно зустріти противника. Тепер в руках стража кордону був не меч, а важка булава з шістьма гострими шипами.

Скрійлінг раптом зробив неправдоподібно величезний стрибок і, перш ніж чарівник встиг хоч якось відреагувати, регочучи і завиваючи, підім'яв його під себе. Впавши об землю, Зедд таки встиг накинути чарівну мережу, захистившись від кігтів і зубів, які з ляскотом зімкнулися в міліметрі від горла.

Чарівник і скрійлінг покотилися по підлозі. Вибравши момент, коли скрійлінг виявився зверху, Чейз обрушив булаву йому на голову. Скрійлінг відпустив Зедда і, завивши, кинувся було на Чейза, але Чейз завдав йому удару в груди, намагаючись відкинути подалі від Зедда. Пролунав хрускіт кісток. Але проклятій тварюці все було дарма.

Чорна лапа різко вдарила Чейза по ногах, він втратив рівновагу і впав.

Кігті скрійлінга вчепилися в нього… Зедд встиг очухатися і вдарив повітряним кулаком, думаючи, що, можливо, вдасться скинути скрійлінга в воду, але той, міцно вчепившись у Чейза, навіть не зсунувся з місця. Рейчел відважно зробила крок вперед і знову ткнула скрійлінга своєю паличкою. Скрійлінг завив від люті, охоплений полум'ям. Він метався у вогні, гарчав і шкірився.

Чейз заніс булаву і завдав йому нищівного удару в бік. Скрійлінг розтиснув пазурі, відлетів убік і впав прямо в басейн. Вогонь з шипінням погас, і з басейну повалила пара.

Зедд, ні секунди не зволікаючи, заморозив воду в басейні. Чарівний вогонь миттєво увібрав всю енергію, перетворивши басейн в каток. Ввібравши всю теплоту, вогонь погас, а скрійлінг вморозився в брилу льоду. Ну от і все.

Можна трохи перепочити. Несподівано навалилася тиша, що порушувалася лише стогонами поранених.

— Чейз, з тобою нічого не сталося? — Закричала Рейчел, насилу стримуючи сльози.

— Ні-ні, повний порядок, доню, — відповів він і спробував сісти.

Зедд щось міцно сумнівався, що це твердження відповідає дійсності. Напевно Чейз просто хотів заспокоїти Рейчел.

— Послухай, Чейз, мені треба надати допомогу пораненим, і я не хочу, щоб Рейчел на це дивилася. Ви могли б з нею влаштуватися на он тій лавці? Зедд вирішив схитрувати, адже інакше би не вдалося змусити Чейза спокійно посидіти, щоб Зедд міг оглянути його рани. Але схоже, це спрацювало Чейз покірно кивнув і попрямував з Рейчел туди, куди вказав йому чарівник.

Командувач і вцілілі солдати — всього лише сім чи вісім чоловік, закривавлені, в порваних кольчугах, — поспішили до Зедда, боязко позираючи на скрійлінга в льоду.

— Хороша робота, чарівник Зорандер. — У голосі командира тепер звучала непідробна повага. — От тільки постраждалих дуже багато. Деякі ще живі. Не могли б ви якось допомогти?

— Так, звісно. Я зроблю все, що в моїх силах. А ти тим часом накажи своїм людям зайнятися цією твариною. Не можна втрачати часу. Нехай візьмуть сокири і порубають скрійлінга на шматки, а то як би він не збагнув, що можна розтопити лід.

— А він що, все ще живий? Зедд пирхнув.

— Чим швидше ви це зробите, тим краще. Солдати вже тримали в руках бойові сокири з серповидними лезами і чекали тільки наказу командира.

Той дав знак, і вони побігли до скрійлінга, ковзаючи по льоду. Переконавшись, що наказ виконується, командувач запитав:

— Що це було, чарівник Зорандер? Зедд глянув на Чейза: той уважно прислухався до розмови.

— Це був скрійлінг.

Як завжди, Чейз ніяк не проявив своїх почуттів. Зате командувач був явно вражений.

— Скрійлінги вирвалися на свободу? Цього не може бути, чарівник Зорандер!

Зедд пильно подивився на бувалого воїна: шрами на обличчі свідчили про багато битв, де він бився, не шкодуючи життя, як і личить солдатові Д'хари. Те, що може налякати таку людину, повинно бути гірше смерті.

Чарівник зітхнув. Він уже забув, коли востаннє спав, і відчував себе препогано. Та власне, він ні разу і не відпочивав з того дня, коли два Кводи спробували схопити Келен. Сповідниця, думаючи, що Річард мертвий, закликала магію Кон Дар і сама знищила убивць. Потім Зедд з Чейзом три доби безупинно слідували за Матір'ю-сповідники, охопленої магією Кривавої люті, щоб їй помститися. Сповідниця, захоплена силою двох стародавніх магій, не зупиниться, поки не здійсниться помста. Потім виявилося, що Річард живий, а самі вони потрапили в полон. Це сталося тільки вчора, хоча Зедду здавалося, що пройшла ціла вічність.

А потім була нескінченно довга ніч. І вони стояли і безпорадно дивилися, як Даркен Рал намагається одержати могутність, вкладену в скриньки Одена.

Аж над ранок Магістр Рал зник, бо відкрив не ту шкатулку. Він був знищений Річардом за допомогою Першого Правила Чарівника. Це доводило, що Річард і сам чарівник, хоче він того чи ні, адже тільки той, хто наділений великим даром, міг обдурити такого могутнього чародія, як Даркен Рал.

Зедд задумливо дивився, як солдати орудують сокирами.

— Як твоє ім'я, командувач?

— Командир Внутрішньої гвардії, капітан Трімак, — чітко відрапортував він, вставши по стійці «струнко».

— Внутрішньої гвардії? Що це означає?

— Це особиста охорона Магістра Рала, чарівник Зорандер. Добірна гвардія.

Дві тисячі чоловік. Поки хоч один з нас живий, Магістрові нічого не загрожує.

— Зрозуміло. Сподіваюся, капітан Трімак, тобі відомо, що високе звання зобов'язує. Тяжко нести тягар небезпечного знання. Важко зберігати його в таємниці.

— Мені це відомо.

— Так от. Те, що на нас напав скрійлінг, — небезпечне знання і повинно бути збережено у таємниці. Принаймні деякий час.

Трімак зітхнув:

— Зрозуміло. Так ви допоможете пораненим, чарівник Зорандер?

— Так, я зараз цим займуся.

Зедд з повагою зазначив, що командувача, мабуть, дуже турбує доля поранених — будь то солдати або просто люди.

Чарівник попрямував до поранених, Трімак послідував за ним.

— Ти знаєш, що Даркен Рал мертвий? — Запитав Зедд.

— Так. Я був там сьогодні вранці і встиг побачити нового Магістра перш, ніж він відлетів на червоному драконі.

— І ти будеш служити Річарду так само віддано, як і його попередникові?

— Адже він з Ралів?

— Так, з Ралів.

— У нього є дар?

— Так.

— Я буду служити йому до останньої краплі крові, — сказав Трімак. — Поки хоч один з нас живий, нічия тінь не впаде на його обличчя.

— Вас чекає чимало труднощів. Він дуже впертий.

— Він — Рал, і цим все сказано. Вони всі такі.

Хоча обстановка не підходила для веселощів, Зедд не зміг стримати посмішки.

— До того ж він мій онук, хоч сам ще про це не знає. Та що там говорити, він не знає навіть, що він Рал і новий Магістр. І майже напевно, коли дізнається, це його не потішить. Але прийде день, коли ви йому знадобитеся. Я буду дуже вдячний, капітане Трімак, якщо ти спробуєш при нагоді пояснити це Річарду.

— Я готовий віддати життя за нього, — відповів Трімак. Зедд не міг не помітити, що капітан ні на секунду не дозволяє собі розслабитися, він весь час напоготові і готовий у будь-який момент відбивати раптовий напад.

— Для початку було б непогано допомогти Річарду усвідомити, ким він став. А то він звик вважати себе лісовим провідником. Річард народжений бути вождем, він покликаний вести за собою людей, ось тільки ніяк не хоче цього зрозуміти.

Але подобається йому чи ні, нікуди йому від цього не дітися.

Трімак посміхнувся.

— Буде виконано. — Він зупинився і подивився на Зедда. — Я солдат Д'хари. Я служив Магістрові Ралу. Але й Магістр Рал служив нам. Я — сталь проти сталі, а Магістр — магія проти магії. Можливо, він би і обійшовся без нашої сталі, але народ Д'хари не може обійтися без його магії. Річард дізнається про це. Капітан трохи помовчав і додав:

— Але поясни мені, чарівник, як скрійлінг опинився за межами Підземного світу?

— Це справа рук колишнього Магістра, — зітхнув Зедд. — Він викликав дуже небезпечну магію — магію світу смерті. І порушив завісу між світами.

— Тупий кретин! Як він міг! Він повинен був служити нам, а сам хотів, щоб прийшла велика темрява і накрила весь світ! Він заслуговує смерті!

— Саме так. Тому Річард його і вбив.

— Отже, новий Магістр Рал вже почав служити нам.

— Не далі як вчора подібне висловлювання вважали б зрадою, — посміхнувся чарівник.

— Немає більшої зради, ніж приректи на смерть все живе.

— Але ще вчора ти б сам убив Річарда, щоб захистити Дарка Рала.

— А хіба Річард не вбив би мене, щоб дістатися до свого ворога? Але тепер ми служимо один одному. Нерозумно згадувати минуле.

Зедд з повагою посміхнувся солдату. І тут же знову нахмурився.

— Якщо не замкнути завісу, капітан, дещо вилізе з Підземного світу. Тоді всіх живучих спіткає одна доля. Не тільки д'харіан, але взагалі всіх. А в пророцтвах сказано, що якщо кому і судилося розділити знову два світи, то тільки Річарду. Пам'ятай про це завжди, і особливо, якщо на особу Річарда впаде тінь ворога.

— Ми будемо сталлю проти сталі. А він стане магією проти магії.

— Добре. Ти вірно все зрозумів.

3

Зедд йшов, дивлячись на мертвих і вмираючих. Неможливо було не наступати на кров. Його серце розривалося при вигляді страждань. Тільки один скрійлінг.

Що буде, якщо прийдуть ще?

— Капітан, пошліть за цілителями. Я не зможу допомогти всім.

— Уже зроблено, чарівник Зорандер. Зедд кивнув і став оглядати тих, хто ще був живий. Солдати Внутрішньої гвардії снували між тілами, влаштовуючи зручніше поранених, несучи геть загиблих, багато з яких були їх товаришами. Зедд підходив до поранених і прикладав пальці до їх скронь щоби відчути травму, відчути, яке лікування потрібно зараз і яке — надалі.

Він доторкнувся до молодого солдата, який хрипло дихав, булькаючи кров'ю.

Зедд здригнувся від того, що відчув. Він підняв очі і побачив реберні кістки, що стирчали з дірки в латах завбільшки з кулак. У чарівника нудота підступила до горла. Трімак опустився на коліна поруч з юнаком.

Погляд Зедда зупинився на капітана, і той кивком показав, що все зрозумів.

Молодій людині життя залишалося на кілька ковтків повітря.

— Ідіть, — тихо сказав капітан, — я побуду з хлопчиком.

Зедд пішов далі, а Трімак стиснув руку юнака в своїй і став нашіптувати йому втішну брехню. До залу стрімко увійшли три жінки у довгих коричневих спідницях з нашитими рядами кишенями. Жоден мускул не здригнувся на їхніх обличчях.

Витягнувши з кишень бинти й цілющі зілля, три жінки схилилися над пораненими і почали накладати шви і давати ліки. Більшість ран було підвладне мистецтву жінок-цілительок, а в інших випадках все одно б ніхто не допоміг. Зедд попросив одну з трьох, ту, з якою, здавалося, нікому не захочеться сперечатися, піти оглянути Чейза. Зедд бачив, як він сидить на лаві в дальньому кінці залу, опустивши голову, а Рейчел, примостившись на підлозі, обхопила руками його коліно.

Зедд з двома іншими цілительками поволі просувалися серед людей, допомагаючи тим, кому могли допомогти, проходячи повз тих, кому допомогти не могли. Одна цілителька покликала його. Вона схилилася над жінкою середніх років, яка всіляко намагалася відмовитися від її допомоги.

— Будь ласка, — говорила вона слабким голосом, — допоможіть іншим. Я прекрасно себе почуваю. Мені потрібен тільки відпочинок. Будь ласка. Допоможіть іншим.

Зедд опустився поруч з нею на коліна і відчув, що балахон намок від крові. Жінка однією рукою відштовхнула його руки. Іншою рукою вона тримала кишки, щоб вони не вивалилися з рваної рани в животі.

— Будь ласка. Тут є інші, кому можна допомогти. Зедд підняв брову, дивлячись на її мертвенно-бліде обличчя. Найтоншої роботи золотий ланцюжок в волоссі підтримував блакитний камінь на лобі. Камінь настільки поєднувався з її очима, що створювалося враження, ніби у неї троє очей. Чарівникові здалося, що він упізнав камінь, і він задумався, чи дійсно це той самий камінь або ж усього лише дрібничка, куплена з якоїсь примхи. Він довго, дуже довго не бачив жодного, хто мав Камінь, згідно покликання.

Звичайно, ніхто з цієї молоді не може знати, про що насправді говорить Камінь.

— Я чарівник Зеддікус З'ул Зорандер. А ти хто, дитя, щоб вказувати мені?

Вона зблідла ще сильніше.

— Вибачте мене, чарівник… — І замовкла, як тільки Зедд поклав їй пальці на виски. Від болю в нього так різко припинилося дихання, що він відсмикнув пальці і закликав на допомогу всю свою мужність, щоб стримати сльози.

Тепер він знав без всяких сумнівів: ця жінка носила Камінь за покликанням. Камінь, під колір її очей, на лобі, ніби око розуму, був талісманом, який підтверджував внутрішнє бачення.

Чиясь рука схопила його ззаду за балахон і різко смикнула.

— Чарівник, — долинув з-за спини кислий голос. — Спочатку ви повинні подбати про мене!

Зедд повернувся і побачив обличчя, абсолютно під стать голосу.

— Я — леді Ордіт Кондатіт де Дакідвіч, з будинку Бургаласса. Ця дівка всього лише моя покоївка. Будь вона спритнішою, я не страждала б так!

Через її нерозторопність я ледь не загинула! Ви повинні спочатку подбати про мене! Я ось-ось помру!

Зедд, і не торкаючись до неї, міг сказати, що вона практично не постраждала.

— Вибачте, пані. — Приклавши пальці до її скронь, він подумав: важкий забій ребер, зовсім невеликий — колін, і дуже маленький поріз на кисті, що вимагає, найбільше, одного-двох стібків.

— Ну? — Вона вчепилася в свій сріблястий гофрований комір. Чарівник, — пробурчала вона. — Теж мені, чарівник. Нікудишній, якщо хочеш знати правду. А ці солдати! Заснули, напевно, на своїх постах!

Магістр Рал ще почує про це! Ну? Що зі мною?

— На жаль, пані. Боюся, я нічим не зможу вам допомогти.

— Що?! — Вона схопила його за комір балахона і різко рвонула. — Дивися краще, не то я ще помилуюся, як Магістр Рал насадить на піку твою голову! Подивимося, чим тоді тобі допоможе твоя нікчемна магія!

— О, зрозуміло, пані. Я постараюся зробити для вас все, що в моїх силах.

Він різко рвонув темно-бордовий атласний рукав, і тканина звісилася з руки леді Ордіт, як прапор, потім поклав руку на плече жінки з блакитним каменем. Вона застогнала, коли чарівник трохи заблокував її біль і надав їй сили. Її нерівне дихання вирівнялося. Він тримав руку на її плечі, вливаючи в неї магію розради і затишку.

Леді Ордіт заверещала:

— Моє плаття! Ти знищив його!

— Вибачте, пані, але ми не можемо ризикувати зараженням рани. Я б скоріше втратив сукню, ніж руку. Або ви дотримуєтеся іншої думки?

— Ну… Так, я розумію…

— Тут потрібно десять або п'ятнадцять стібків, — сказав Зедд, звертаючись до міцного складу цілительки, що сиділа на підлозі між двома жінками.

Її суворі, сіро-блакитні очі блиснули легким подивом і звернулися на чарівника.

— Вам видніше, чарівник Зорандер, я не сумніваюся, — рівним голосом промовила цілителька. Тільки пильний погляд видав, що вона зрозуміла його справжній намір.

— Що?! Ви збираєтеся дозволити цій корові, цій повивальній бабці робити за вас вашу роботу?

— Пані, я старий чоловік. У мене ніколи не було здібностей до шиття, і мої руки страшенно тремтять. Боюся, я принесу більше шкоди, ніж користі, але, якщо ви наполягаєте, я докладу всі старання…

— Ні, — фиркнула вона. — Краще вже ця корова.

— Дуже добре. — Він подивився на цілительку. Ніщо не спотворило її обличчя, тільки щоки вкрилися червоними плямами. — Що стосується інших її травм, боюся, тут тільки одна надія — це зняти біль. У ваших кишенях знайдеться трохи кореня мімози?

Цілителька в замішанні підняла брови.

— Так, але…

— Відмінно, — різко обірвав її Зедд. — Думаю, двох кубиків буде достатньо. Її брови зметнулися вгору.

— Двох?

— Не смійте на мені економити! — Зойкнула леді Ордіт. — Якщо на всіх не вистачить, отже, менш знатним має дістатися менше! Дайте мені повну дозу!

— Дуже добре. — Зедд кинув погляд на цілительку. — Призначаю їй повну дозу. Три кубика. І не цілком, а подрібнені.

Цілителька ще ширше розкрила очі і, не вірячи своїм вухам, перепитала:

— Подрібнені?

Зедд примружився і кивнув, підтверджуючи свої слова. Кути її губ зігнулися в ледве помітній усмішці.

Корінь мімози в малих дозах дійсно знімав біль, але його необхідно ковтати цілим, не розжовуючи. Одного маленького кубика було б цілком достатньо. Подрібнений, та ще три кубика… хм… мабуть, леді Ордіт доведеться побігати в убиральню.

Більшу частину наступного тижня добра леді, мабуть, проведе в своїх покоях.

— Як тебе звуть, мила? — Запитав він цілительку.

— Келлі Халлік. Зедд втомлено зітхнув.

— Келлі, є тут хто-небудь ще, кому цілительки допомогти не в змозі?

— Ні, пане. Міддея і Аннелі вже закінчують з останніми.

— Тоді, будь так добра, забрав леді Ордіт куди-небудь, де вона не… де їй буде зручніше лежати, поки ти будеш лікувати її.

Келлі швидко подивилася на жінку, яку Зедд, втішаючи, тримав за руку, на рану поперек її живота і знову на Зедда.

— Звичайно, чарівник Зорандер. Ви виглядаєте дуже втомленим. Якщо ви потім зайдете до мене, я відновлю ваші сили стенадіновим відваром. — Куточки її губ знову зігнулися в легкій усмішці.

Зедд підморгнув Келлі:

— Може, зайду.

В будь який інший час він куди серйозніше поставився б до подібної пропозицією — Келлі була жінкою красивою, — але якраз зараз йому було зовсім не до того.

— Леді Ордіт, як звуть вашу покоївку?

— Джебр Бевінвье. І ще вона — нікчемна дівка. Зухвала і лінива.

— Ну що ж, ви не будете більш обтяжені її нікчемними послугами. Їй, судячи з усього, буде потрібно немало часу на одужання, а ви незабаром збираєтеся покинути палац.

— Покинути? Що значить «залишити»? — Леді Ордіт підвела голову. — У мене немає наміру виїжджати звідси.

— Зараз в палаці небезпечно залишатися таким знатним панам, як ви. Боюсь, вам самій доведеться піклуватися про власну безпеку. Як ви вірно помітили, солдати сплять на своїх постах. Доведеться вам поїхати.

— Але, у мене просто не було наміру…

— Келлі, — Зедд суворо подивився на цілительку, — будь добра, допоможи леді Ордіт пройти туди, де ти зможеш надати їй допомогу.

Келлі відтягла леді Ордіт, як пакунок з білизною, на достатню відстань, щоб у тієї не залишилося ні найменшої можливості заподіяти чарівникові будь-яких неприємностей. Зедд з теплою посмішкою повернувся до Джебр і відкинув з її обличчя коротке, світле волосся. Він уже практично зупинив кровотечу, але це її не врятує. Те, що виявилося зовні, необхідно повернути туди, де йому слід перебувати.

— Дякую вам, пане. Мені тепер набагато краще. Якби ви допомогли мені стати на ноги, я б пішла геть.

— Лежи, дитя, — м'яко сказав він. — Ми повинні поговорити.

Зедд важким поглядом обвів глядачів. Солдатам Внутрішньої гвардії достатньо було зловити його погляд, і вони тут же розігнали цікавих.

Губи Джебр затремтіли, вона насилу зробила вдих і ледь помітно кивнула.

— Я вмираю, так?

— Не хочу тебе обманювати, дитя. Поки я не відпочину, твоя рана — на межі моїх можливостей. У тебе немає часу чекати, поки я відпочину. Якщо я нічого не зробимо, ти помреш. Якщо я спробую щось зробити, я можу прискорити кінець.

— Скільки мені залишилося?

— Якщо я нічого не зроблю — можливо, годину. Може бути, ніч. Я можу полегшити біль настільки, щоб принаймні зробити її терпимою.

Вона закрила очі, і з-під повік просочилися сльози.

— Ніколи не думала, що я дорожу життям.

— Через Камінь провидиці, який ти носиш? Її очі широко розкрилися.

— Ви знаєте? Ви впізнали Камінь? Ви знаєте, хто я?

— Знаю. Багато часу пройшло з тих пір, коли люди впізнавали провидців по Каменю, але я старий. Я бачив таких, як ти. Ти через це не хочеш, щоб я тобі допоміг? Ти боїшся того, що може зробити зі мною дотик?

Вона ледь помітно кивнула.

— Але я раптом зрозуміла, що мені дороге життя. Зедд поплескав її по плечу.

— Ось це-то мені і треба було знати, дитя. Не турбуйся про мене. Я Чарівник першого рангу, а не якийсь там новачок.

— Першого рангу? — Прошепотіла Джебр, ще ширше розплющивши очі. — Я і не знала, що такі залишилися. Будь ласка, пане, не ризикуйте через мене.

Зедд посміхнувся:

— Ніякого ризику, всього лише трохи болю. До речі, мене звуть Зедд.

Вона на мить замислилася, а потім стиснула йому руку.

— Зедд… якщо у мене є вибір… я вважатиму за краще спробувати вижити.

Він трохи посміхнувся і погладив її холодний, вологий лоб.

— Тоді я обіцяю тобі зробити все-все, що тільки в моїх силах. — Вона кивнула, вхопившись за його руку, вхопившись за свій єдиний шанс. Чи є щось, що ти можеш зробити, джебр, щоб заблокувати свій біль провидіння?

Вона закусила нижню губу і похитала головою, насилу стримуючи сльози.

— Мені дуже шкода, — ледве чутно прошепотіла вона. — Напевно, вам не вдасться…

— Мовчи, дитино, — заспокоїв він її.

Зедд глибоко зітхнув і накрив долонею її руку, що утримувала кишки. Іншу руку він ніжно опустив їй на очі. Зовнішній світ перестав існувати для нього. Він повинен пробитися всередину, до її свідомості. Це може вбити її. І його — теж.

Він зосередився і опустив бар'єри своєї свідомості. Удар болю вибив повітря з легенів. Зедд не ризикнув витрачати сили на те, щоб віддихатися. Він зціпив зуби і впорався з цим, напружуючи м'язи до тіх пір, поки вони не стали твердими, як камінь. А він же ще навіть не торкнувся болю від рани.

Він повинен прийняти біль провидіння, пройти крізь неї, і лише тоді йому вдасться впоратися.

Мука затягнуло його розум в річку темряви. Вир минулих видінь Джебр закружляв його. Він міг лише здогадуватися, що вони значать, але біль їх реальності була занадто гостра. Сльози полилися з-під його міцно зімкнутих вік, він весь затремтів, немов намагаючись вирватися з наринулого потоку страждань. Він знав, що він не може дозволити, щоб цей вир затягнув його, інакше він загубиться, розчиниться.

Емоції її видінь зачепили його, коли він поліз глибше в її свідомість.

Темні думки відразу за поверхнею сприйняття вчепилися в його волю, намагаючись затягнути його в глибини безнадійної самотності. Його власні, повні болю спогади спливли на поверхню свідомості, щоб з'єднатися з усією скорботою Джебр в одній божевільній агонії. Лише його досвід і рішучість зберегли його розум, його свободу волі, не дозволивши затягти себе у бездонні води гіркоти і смутку.

Нарешті він пробився до спокійного, білого світу в Центрі її буття. Зедд виявив в порівняно слабкому болю смертельну рану. Реальність не завжди відповідає уяві, але в уяві біль була реальною.

Навколо спокійного центру, з усіх сторін, холодна темрява зовнішньої ночі зазіхала на тьмяніюче тепло і світло її життя в нетерпінні навіки огорнути своїм покровом душу Джебр. Зедд зірвав цей покрив, щоб світ його дару зігрів її душу, влив у неї життя і життєві сили. Тіні відступили перед міццю його Магії Приросту.

Міць цієї магії, її життєва сила повернула всі органи туди, де їм призначено бути Творцем. Зедд поки не рішався витрачати сили на те, щоб зменшити страждання. Спина Джебр вигнулась. Вона заволала від болю. І він відчув ту ж біль. І здригнувся від обпалюючої гостроти цього болю.

Коли найважче, і те, що виходило за межі його розуміння, залишилося позаду, він нарешті направив магію, щоб заблокувати їй біль. Джебр осіла на підлогу зі стогоном полегшення, і він відчув це полегшення в своєму тілі.

Керуючи потоком магії, Зедд завершив лікування. Він використовував свою силу, щоб звести разом краю рани, зростив тканина з тканиною, плоть з плоттю, шар за шаром, до самої поверхні шкіри, з'єднавши все, як якщо б воно ніколи не було розділено.

Тепер, коли все було закінчено, залишалося тільки вийти з її свідомості.

Це було настільки ж небезпечно, як і увійти, а сил в нього майже не залишилося, він все віддав їй. Більш ніж виснажений і ще сильніше стурбований, він відпустив себе в потік мук.

Тільки приблизно через годину він виявив себе стоячим на колінах, згорбленим і ридаючим без міри. Джебр сиділа, обхопивши його руками, притискаючи його голову до свого плеча. Як тільки він усвідомив, що повернувся, він узяв себе в руки і випростався.

Зедд окинув поглядом залу. Всіх відігнали далеко, на достатню відстань, за межі чутності. Та й хто захоче перебувати поруч із чарівником, коли у нього така магія, що люди так страшно кричать? Адже всі чули, як кричала Джебр.

— Так, — сказав він нарешті, майже повернувши почуття власної гідності, — це було не так погано. Упевнений, тепер все добре.

Джебр тихо засміялася тремтячим сміхом і міцно обняла його.

— Мене вчили, що чарівник не може лікувати провидців.

Зедд змусив себе підняти кістлявий палець.

— Звичайний чарівник не може, мила. Але я — Зеддікус З'ул Зорандер, Чарівник першого рангу. Джебр витерла сльозу зі щоки.

— У мене немає нічого цінного заплатити тобі. — Вона розстебнула золотий ланцюжок, який ковзнув по її волоссю і впав вниз, в підставлену долоню. — Мабуть, крім цього скромного підношення.

Зедд опустив погляд на ланцюжок з блакитним каменем.

— Ти дуже добра, Джебр Бевінвье. Я зворушений. — Зедд раптово відчув біль провини. Адже це він послав імпульс в її свідомість. — Це прекрасний ланцюжок, і я прийму його зі смиренною вдячністю.

Він використав тонкий спрямований потік сили, щоб відокремити Камінь від основи. Камінь Зедд повернув назад, йому потрібен був тільки ланцюжок.

— Ланцюжок — достатня плата. Бережи Камінь, він належить тобі по праву.

Джебр стиснула Камінь в руці і, кивнувши, поцілувала чарівника в щоку. Він прийняв поцілунок з посмішкою.

— А тепер, мила, тобі необхідно відпочити. Я використав більшу частину твоїх сил, щоб все виправити. Можливо, кілька днів у ліжку — і ти станеш як новенька.

— Боюся, ви залишаєте мене не тільки зціленою, а й безробітною. Я повинна знайти роботу, щоб прогодувати себе. — Вона подивилася вниз, на закривавлений, роздертий поділ зеленої сукні. — І щоб одягнутися.

— Чому ти носила Камінь, будучи покоївкою леді Ордіт?

— Ніхто не знає, що означає Камінь. Леді Ордіт не знала. Її чоловік, герцог, знав. Він хотів, щоб я служила йому, але дружина ніколи б не дозволила, щоб йому прислужувала жінка, тому довелося влаштувати мене на місце її покоївки. Я знаю, для провидиці не найжахливіше сховатися де-небудь, і в Бургаласі багато людей вмирають голодною смертю. Моя сім'я знала про мої здібності провидиці і закрила для мене двері, побоюючись тих видінь, які у мене могли б бути про них. Перед смертю моя бабуся вклала мені в руку свій Камінь, сказавши, що, якщо я буду носити її Камінь, це буде для неї честю.

Джебр притиснула до щоки стиснутий в кулаці Камінь.

— Дякую, — прошепотіла вона, — що не прийняли від мене Камінь. Що зрозуміли.

Зедд відчув ще один укол совісті.

— А потім герцог узяв тебе на службу і використовував у своїх власних цілях?

— Так. Років дванадцять тому, напевно. Оскільки я була покоївкою леді Ордіт, я майже завжди присутня на будь-яких вечорах і урочистих прийомах. А потім герцог таємно приходив до мене, і я розповідала, що бачила про його противників. З моєю допомогою він зміцнив свою владу і добробут. По суті, зараз ніхто майже нічого не знає про Камені провидіння. Він зневажав людей, які нехтували давнім знанням. Він глузував над невіглаством ворогів, дозволяючи мені відкрито носити Камінь. А ще він змушував мене стежити за леді Ордіт. Це завадило їй досягти успіху в спробах зробитися вдовою. Тому зараз вона задовольняється тим, що вважає за краще бути відсутньою в будинку герцога при будь-якій можливості. Її не дуже засмутить, якщо вона мене більше ніколи не побачить. Герцог використовував свою владу, щоб я могла зберегти своє місце, тоді коли леді Ордіт бажала зворотнього.

— І чому їй так не подобалися твої послуги? — Зедд посміхнувся. — Чи ти і правда лінива і зухвала, як вона заявляє?

Джебр посміхнулася у відповідь. Тоненькі зморшки в кутах її очей стали виразніше.

— Ні. Це через видіння. Іноді, коли у мене відкривається бачення… Ну, ви відчули щось з тих страждань, коли лікували мене, хоча, я сподіваюся, не так сильно, як відчуваю це я. Але іноді через біль я якийсь час не могла їй служити.

Зедд потер підборіддя.

— Ну, оскільки ти тепер без роботи, то будеш гостею тут, в Народному Палаці, до тих пір, поки не одужаєш. У мене є тут деякий вплив. — Він раптом сам здивувався тому, що це правда, і вийняв з кишені балахона гаманець. — Це на витрати, і — за роботу, якщо мені вдасться переконати тебе змінити роботодавця.

Джебр зважила гаманець в долоні.

— Якщо тут мідь, цього недостатньо ні для кого, крім вас. — Вона посміхнулася і нахилилася трохи ближче до нього, дивлячись весело і сердито одночасно. — А якщо срібло, це занадто багато.

Зедд обурено глянув на Джебр.

— Це золото. — Перелякана, вона закліпала. — Але не моє, а того, на кого ти будеш працювати.

Вона дивилась на гаманець із золотом, потім знову подивилася на чарівника.

— Хто він?

— Річард. Новий Магістр Рал.

Джебр зблідла і рішуче похитала головою. Понуро згорбившись, вона сунула гаманець Зедду.

— Ні. — Ставши ще блідіше, вона знову похитала головою. — Ні. Мені шкода. Я не хочу працювати на нього. Ні. — Зедд нахмурився.

— Він не злий. У нього насправді дуже добре серце.

— Я знаю.

— Ти знаєш, хто він?

Вона опустила очі і кивнула:

— Я знаю. Я бачила його вчора. У перший день зими.

— І в тебе було видіння, коли ти побачила його? Її голос тепер був втомлений і сповнений страху — Так.

— Джебр, розкажи мені, що ти бачила. У всіх подробицях. Будь ласка.

Це дуже важливо.

Одну довгий мить вона дивилася на нього спідлоба, потім знову опустила очі, закусивши нижню губу.

— Це сталося вчора, на ранковому посвяченні. Коли задзвонив дзвін, я пішла на площу, і він стояв там, дивлячись в басейн. Я звернула на нього увагу, тому що у нього був меч Шукача. І тому, що він високий і ставний. І він не опустився на коліна, як усі. Він стояв там, дивлячись на відповідних людей, і, коли я наблизилася, наші погляди випадково зустрілися. Всього лише на мить. Від нього йшла така сила, що у мене забракло дихання. Провидиці здатні відчувати певні види сили, такі, як дар, що виходять від людини. — Вона глянула на Зедда. — Я бачила раніше людей з даром. Я бачила їх ауру. У всіх вона завжди була, як ваша — тепла, м'яка. Ваша аура прекрасна. Його — зовсім особлива. У нього є те саме, що й у вас, але крім того — ще щось.

— Лють, — тихо сказав Зедд. — Він Шукач. Вона кивнула:

— Можливо. Я не знаю. Я ще жодного разу не бачила нічого подібного. Але я можу сказати вам, яке у мене було відчуття. Відчуття було таке, ніби мене кинули в крижану воду, перш ніж у мене з'явилася можливість зітхнути. Іноді мені не даються видіння про людей. Іноді — даються. Ніколи не можна сказати, коли прийде бачення. Іноді, коли людина засмучена, вона випромінює горе, і видіння стають сильнішими. Його аура була як блискавка в грозу. Він відчував страшний емоційний біль. Як тварина, що потрапила в капкан і намагається відгризти власну лапу. Він відчував жах від необхідності зрадити своїх друзів, щоб врятувати їх. Я не розумію цього. В цьому не було сенсу. Там був образ жінки, прекрасної жінки з довгим волоссям. Можливо, сповідниці, хоча я не знаю, як таке могло бути. Аура спалахнула так сильно при згадці про неї, що я відчула жар на обличчі і злякалася, що шкіра насправді обпечена. Якби я не була на посвяченні, я б все одно впала на коліна від болючості цієї аури. Я вже майже хотіла кинутися до нього, щоб його заспокоїти, коли підійшли дві Морд-Сіт і зауважили йому, що він стоїть в повний зріст, не опустившись на коліна.

Він не відчував страху, але зібрався стати на коліна так чи інакше, скорившись жахливій необхідності зрадництва, до якого його примушували. Я зрозуміла це, коли він став на коліна. Я думала, все скінчилося. Я була вдячна, що бачила тільки ауру, а не справжні видіння. Я не хотіла ніяких видінь про цю людину. — Вона спрямувала погляд повз Зедда, здавалося, загубившись в цих спогадах.

— Але це був ще не кінець? Вона прийшла до пам'яті.

— Ні. Я думала, найгірше позаду, але те, що я вже побачила, було дрібницею в порівнянні з тим, що було далі.

Джебр нервово потерла руки.

— Ми підносили хвалу Отцеві Ралу, і раптово він схопився на ноги. На обличчі у нього грала посмішка. Він знайшов рішення, склав якийсьфрагменти мозаїки. І відсутній елемент став на своє місце. Обличчя тієї жінки і його любов до неї наповнили його ауру.

Вона похитала головою.

— Мені шкода того, хто спробує просунути між ними хоча б палець. Він втратить кисть, а може, і всю руку, перш ніж у них буде час подумати і відштовхнути його.

— Її звуть Келен, — сказав Зедд, трохи посміхнувшись. — І що потім?

Джебр схрестила руки на грудях.

— Потім почалися видіння. Я побачила, як він вбиває людину, але не змогла би розповісти, як. А потім я побачила людину, яку він збирався вбити: Даркена Рала. А потім я побачила, що це його батько, але він цього не знає. Саме тоді я дізналася, хто він: син Дарка Рала, який скоро стане новим Магістром Даркеном. Аура спалахувала страшними протиріччями.

Зедд заспокійливо поклав руку їй на плече.

— Даркен Рал хотів правити світом за допомогою страшної магії. Зупинивши його, Річард врятував від смерті тисячі людей. Хоча вбивство — жахливо, але, зробивши це, він врятував куди більше життів. Упевнений, ти не через це боїшся Річарда.

Вона похитала головою:

— Ні. Це через те, що було потім. Дві Морд-Сіт встали, тому що він зібрався піти з посвяти. Одна підняла свій ейдж, погрожуючи йому. Я здивувалася, побачивши, що він носить на шиї такий же, червоний, зовсім, як у них.

Він стиснув свій ейдж в кулаці. Він сказав їм, що, якщо вони не підуть з дороги, він уб'є їх. У мене перехопило подих, така була навколо нього аура люті. Він хотів, щоб вони спробували. Вони відчули це і пропустили його. Коли він повернувся, щоб піти… це вже було, коли я побачила інше видіння. — Вона притисла руку до серця, з очей потекли сльози. — Зедд… мої видіння не завжди ясні. Іноді я не знаю, що вони означають. Одного разу я побачила одного селянина. Птахи клювали його шлунок.

Я не знала, що це означає. Виявилося, прилетіла зграя чорних птахів і з'їла всі посіви, які він вирощував. Він був готовий посіяти знову і зорав поле. Адже він і його родина могли б померти від голоду, якщо б він цього не зробив.

Вона витерла сльози, що бігли по щоках.

— Іноді я не можу сказати, що означає видіння і як все відбудеться в дійсності. Не всі видіння збуваються. — Вона струснула волоссям. Але іноді все відбувається в точності так, як я це бачила. Я можу сказати, коли вони правдиві і відбудуться безсумнівно.

Зедд поплескав її по плечу.

— Я зрозумів, Джебр. Внутрішнє бачення — вид пророцтва, і я знаю, яким невиразним може бути пророцтво. Якого роду видіння у тебе були про Річарда? Смутні чи ясні?

Вона пильно подивилася йому прямо в очі.

— Усіх типів. Видіння всіх типів, які у мене коли-небудь бували, від самого смутного до самого ясного, від можливого до обумовленого. Вони нахлинули на мене. Такого раніше ніколи не бувало. Найчастіше у мене була одна-єдина картинка, і я або знала, що це означає і що це істинно, або не розуміла цього і не могла сказати, чи відбудеться це насправді. Видіння від цієї людини обрушилися водоспадом. Вони затопили мене. Але в кожному були біль, зло і небезпека. Одні, не самі чіткі, і, я знаю, — істинні, були найжахливішими. В одному було щось навколо його шиї, я не можу сказати що, але це було щось, що завдасть йому страшного болю і забере його від жінки… Келен, ти сказав, її ім'я… забере його від усіх, кого він любить. Забере його у темницю замку.

— Річард був у полоні у Морд-Сіт, вона катувала його. Можливо, саме це ти і бачила, — припустив Зедд. Джебр різко похитала головою:

— Я бачила не те, що було, а те, що буде. І це — не біль, яка заподіюється Морд-Сіт. Інша. Я впевнена.

Зедд в задумі кивнув.

— Що ще?

— Я бачила його в пісочному годиннику. Він стояв на колінах у нижній половині, плачучи в стражданнях, пісок падав всюди навколо нього, але не піщинки завдавали йому страждання. Надгробні камені всіх, кого він любив, були у верхній половині, але він не міг пробитися до них крізь пісок. Я бачила ніж у нього в серці, ніж вбивці, стиснений в його власних тремтячих руках.

Перш ніж я змогла зрозуміти, що має статися, прийшло інше видіння, — вони не завжди дотримуються ходу подій. Він був у своєму розкішному червоному плащі, тому, що з золотими гудзиками і в парчевій обробці. Він лежав лицем вниз… з ножем у спині. Він був мертвий, але в той же самий час не був. Його власні руки перевернули його на спину, але перш, ніж я побачила його мертве обличчя, прийшло інше видіння. Найстрашніше. Саме виразне. Сльози з новою силою хлинули з її очей, і вона почала тихенько схлипувати. Зедд здавив їй плече, вимагаючи продовження. — Я бачила його палаюче тіло. — Вона витерла сльози і хитнулася назад і вперед, злегка схлипнувши. — Він кричав. Я навіть відчувала запах палаючої шкіри. Потім, що б там не спалювало його — я не можу сказати, що це було, — коли воно пішло геть, він був без свідомості, і на ньому було тавро. Тавроо, випалене на грудях.

Зедд поворушив язиком в роті, намагаючись змочити його слиною.

— Ти змогла розгледіти, що це було за клеймо?

— Ні, ні що за клеймо, ні на що воно схоже. Але я знала, що це, з такою ж упевненістю, як я знаю, що це Сонце, коли бачу його. Це було клеймо смерті, клеймо Володаря тьми. Володар відзначив його, щоб він став його власністю.

Зедд постарався впоратися з диханням, вгамувати тремтіння в руках.

— Чи були ще видіння?

— Так, але не такі виразні, і я не зрозуміла їх. Вони миготіли так швидко, що я не могла схопити образ, тільки біль. А потім він пішов. Морд-Сіт повернулись, дивлячись йому вслід, а я побігла в свою кімнату і закрилася там.

Я кілька годин пролежала в ліжку не в силах зупинити ридання, поранена тим, що побачила. Леді Ордіт стукала в мої двері, вимагала мене, але я крикнула, що дуже втомилася, і вона врешті-решт пішла в люті.

Я плакала до тих пір, поки все всередині мене не застигло. Я бачила в цій людині добро, і я прийшла в жах від зла, яке, я бачила, викраде його.

Хоча картинки були всі різні, вони були подібні. Вони всі мали однакове відчуття: небезпеки. Небезпека згустилася навколо цієї людини так щільно, як вода навколо риби. — До неї трохи повернулося холоднокровність, поки Зедд сидів мовчки, дивлячись на неї. — Ось чому я не буду працювати для нього.

Добрі духи оберігають мене, і я не хочу мати нічого спільного з небезпекою, що оточує цю людину. З Підземним світом.

— Може, тобі вдалося б допомогти йому, допомогти уникнути небезпек. Це те, на що я сподівався, незважаючи ні на що, — тихо сказав Зедд.

Джебр витерла сльози рукавом.

— Навіть за все золото і могутність герцога я не піду до Магістра Даркена. Я не боязка, але я і не героїня з пісні, і не дурна. Я не бажаю, щоб мої кишки вивалилися знову, і цього разу разом з моєю душею.

Зедд в мовчанні дивився, як вона, сама того не усвідомлюючи, схлипує, далеко занесена страшними видіннями. Джебр глибоко зітхнула і прокинулася.

Її блакитні очі нарешті подивилися на нього.

— Річард мій онук, — просто сказав він. Її повіки, здригнувшись, опустилися.

— О добрі духи, вибачте мене. — Вона прикрила рот рукою, її очі відкрилися, брови зійшлися на переніссі. — Зедд… Мені дуже шкода, що я розповіла тобі, що я бачила. Прости мене. Якщо б я це знала, я ніколи б тобі не розповіла. — Її руки затремтіли. — Прости мене. Ох, будь ласка, прости мене.

— Правда є правда. Я не з тих, хто закрив би двері перед тобою за те, що ти бачила це. Джебр, я чарівник, і я вже дещо знаю про загрожуючі йому небезпеки. Саме тому я прошу тебе про допомогу. Завіса, що відокремлює Підземний світ від нашого, розірвана. Істота, яка поранила тебе, прослизнула в світ живучих крізь розрив. Якщо завіса прорветься достатньо, Володар тьми звільниться. Річард зробив одну річ, яка, згідно з пророцтвами, відзначає його як, можливо, єдиного, хто здатний відновити завісу.

Він підняв гаманець із золотом і повільно поклав їй на коліна, її очі стежили за його рухом. Зедд відсмикнув порожню руку. Її погляд зупинився на гаманці, як ніби це був страшний звір, який може вкусити.

— Це, мабуть, дуже небезпечно? — Запитала вона нарешті слабким голосом.

Зедд посміхнувся, коли вона підняла очі.

— Не небезпечніше, ніж відправитися на післяобідню прогулянку по палацу, захищеному фортечними стінами.

Мимоволі здригнувшись, вона схопилася за живіт там, де була рана. Її очі блукали по величезному розкішному залі, немов у пошуках шляху до відступу або в очікуванні нападу. Не дивлячись на нього, вона сказала:

— Моя бабуся була провидицею і моєю єдиною наставницею. Вона сказала мені одного разу, що дар бачення може зіпсувати мені все життя і що немає нічого, що дозволить мені зупинити видіння. Вона сказала, що, якщо коли-небудь мені випаде можливість використати дар бачення на благо, не упустити свій шанс, це зробить мій тягар трохи легше. Це був день, коли вона вклала Камінь мені в руки.

Джебр підняла гаманець і поклала його Зедду на коліна.

— Я не зроблю цього за золото Д'хари. Але я зроблю це заради вас.

Зедд посміхнувся і поплескав її по щоці.

— Дякую, дитя. — Він поклав золото їй на коліна, монети неголосно задзвеніли. — Це тобі знадобиться. У тебе будуть витрати. Те що залишиться — твоє. Я хочу, щоб було так.

Вона покірно кивнула.

— Що я повинна робити?

— Ну, по-перше, нам обом необхідно як слід виспатися. Тобі потрібно кілька днів відпочити, щоб відновити сили. А потім вам належить зробити кілька поїздок, леді Бевінвье. — Він посміхнувся, дивлячись, як вона скинула брову. — Ми обидва зараз дуже втомилися. Завтра, коли я відпочину, я повинен зайнятися дуже важливою справою. Перед від'їздом я зайду до тебе, і ми поговоримо про це. Але, починаючи з цієї хвилини, я попрошу тебе не носити Камінь так, щоб його було видно. Відкрито проголошувати твої здібності перед очима темряви? Це до добра не доведе.

— Отже, мій новий господар теж буде користуватися моїми послугами потай?

Не саме почесне заняття.

— Ті, хто зможуть розпізнати тебе, не просто б'ються заради золота.

Вони служать Володарю тьми. Вони хочуть отримати владу. Якщо вони розкриють тебе, ти пошкодуєш, що я врятував тебе сьогодні.

Вона здригнулася і лише потім кивнула.

4

Спираючись руками, Зедд піднявся. Він допоміг встати Джебр. Як і слід було очікувати, вона була не в змозі втриматися на ногах і важко спиралася на Зедда. Вона вибачилася. Зедду вдалося змусити її посміхнутися, сказавши, що не приймає ніяких вибачень і завжди радий нагоді обійняти красиву жінку.

Люди потроху повернулися до своїх справ, зайнявшись обговоренням того, що сталося: вони шушукалися і лякливо озиралися — тепер у палаці небезпечно. Мертвих винесли, поранених перенесли в притулок. Служниці ретельно відтирали кров з гранітної підлоги. Вода у відрах відразу ставала червоною. Скрізь стояли солдати Внутрішньої гвардії. Зедд попрямував до капітана Трімака.

— Як би там не було, мені б хотілося опинитися подалі звідси. Я тут таких аур набачилася, що ночами кошмари мучать, — сказала Джебр.

Капітан помітив чарівника і вирішив підійти до них.

— Ти бачиш щось про цю людину, що наближається до нас? — запитав Зедд.

— Нічого особливого не бачу. Звичайний служака. — Придивившись уважніше, джебр насупилася. — Служба завжди була йому тягарем. Але тепер у нього з'явилася надія, що він зможе пишатися тим, що у нього така служба. Це щось дає?

— Так, — усміхнувся Зедд. — А видінь у тебе немає?

— Ні. Тільки слабка аура. Чарівник задумливо кивнув і запитав:

— До речі, як могло статися, що така красива жінка не знайшла собі чоловіка?

— А охочих і не бракувало. У трьох були цілком серйозні наміри.

Але коли, схиливши коліна, черговий претендент клявся у вічній любові, у мене траплялися видіння. Про кожного.

— А як ти пояснювала відмову?

— А я їм не відмовляла. Просто била по щоках, поки їх порожні голови не починали дзвеніти. Зедд хмикнув. Капітан Трімак підійшов до них.

— Знайомтеся, командувач, перед вами леді Бевінвье. — Сказав Зедд.

Трімак кивнув. — Так само як і я, ця леді зберігає спокій і безпеку нового Магістра Рала. Накажіть, щоб, поки вона в палаці, їй була забезпечена надійна охорона. Магістру Ралу необхідна її допомога, і я не хочу, щоб їй ще раз довелося ризикувати життям.

— Буде виконано, чарівник Зорандер. Клянусь честю, з нею нічого не станеться. Я про це подбаю.

Капітан обернувся і подав умовний сигнал. Тут же до нього підбігли десятка два солдатів і завмерли, очікуючи наказів.

— Це леді Бевінвье. Я доручаю вам її охороняти. Ви повинні за всяку ціну забезпечити її безпеку.

Двадцять здоровенних куркулів вдарили по металевих нагрудниках. Двоє солдатів тут же підхопили Джебр. Вона міцно стискала Камінь, а гаманець поклала в кишеню.

— Підшукайте їй підходящі апартаменти, — сказав Зедд солдатам. — Їй потрібен спокій, і прослідкуйте, щоб їй приносили їжу.

Зедд подивився у втомлені блакитні очі й ласкаво погладив Джебр по руці.

— Гарненько відпочинь, доню. Завтра вранці я відвідаю тебе.

— Спасибі, чарівник Зорандер. Солдати обережно повели її, підтримуючи під руки, а Зедд повернувся до Трімака:

— Капітан, тут в палаці десь повинна бути леді Ордіт Кондатіт де Дакідвіч. У Магістра вистачає турбот і без її втручання. Тому їй слід покинути палац ще до заходу сонця. Якщо ця леді затнеться, запропонуйте їй на вибір карету або мотузку.

— Я особисто простежу за цим. — Усмішка Трімака не віщувала леді Ордіт нічого хорошого.

— Якщо тут є й інші індивідууми з подібним темпераментом, можеш діяти на свій розсуд. Найкраще запропонувати їм такий самий вибір. Настав час змін.

Зедд не міг бачити ауру солдата, але готовий був посперечатися, що вона стала набагато яскравішою.

Капітан явно зрадів:

— Не всім припадуть до смаку нові порядки, чарівник Зорандер.

— Хіба хто-небудь, крім Магістра Рала, має право тобі наказувати?

— Так. Командувач Кводів. Демміні Насс. Друга людина після Магістра.

Почувши ім'я, Зедд здригнувся.

— Він помер.

Трімак з полегшенням кивнув, але зауважив:

— Це не все. На плато розміщується приблизно тридцятитисячна армія. У палаці моє слово закон, але за його межами старші армійські офіцери не зобов'язані мені підкорятися. Я знаю, багато хто з них зрадіють змінам. Але далеко не всі.

— Я вже говорив, що у Річарда вистачає своїх турбот. І Зедд подумав — «Магія проти магії. Проти нього буде магія Підземного світу, не треба турбувати його через дрібниці». — Я надаю тобі повну свободу дій. Роби все, що вважаєш за потрібне, щоб уберегти Магістра від замахів сталі. Це твій обов'язок.

— В Народному Палаці живуть тисячі людей, — сказав капітан. — Це ціле місто, під одним дахом. По рівнинах Азріта з усіх сторін світу, крім сходу, нескінченним потоком рухаються купці, які постачають сюди товари, від одиноких торговців до величезних караванів. Ці дороги — справжні артерії, що живлять серце Д'хари — Народний Палац. Плато, на якому стоїть палац, схоже на мурашник. Воно зрито неймовірною кількістю печер. Там розміщуються склади і живуть люди. Все це створює великі труднощі. Як і у кожному місті, неможливо ручатися за помисли тисяч приходячих сюди людей. Тому я закрию і запечатаю головні внутрішні двері, що з'єднують палац з підземеллями. Такого не траплялося вже кілька століть, і це викличе пересуди і небажані чутки в народі. Але ми ризикнемо. Крім цих дверей, на територію палацу можна проникнути тільки одним способом через східну дорогу, що проходить над прірвою. Я простежу, щоб міст був завжди піднятий. Таким чином, без нашого відома в палац не проникне ні одна людина. Правда, ще залишаються багато тисяч тих, хто живе в самому палаці. Наміри цих людей нам теж невідомі. Перш за все це солдати, добре навчені і випробувані в боях воїни, і якраз їх начальників я б хотів тримати подалі від Магістра Рала. У мене таке відчуття, що новий Магістр не з тих Ралов, з якими вони звикли мати справу, і це їм може не дуже сподобатися. Але вихід знайти нескладно. Д'хара велика. Значить, до кордонів далеко, та й неспокійно там зараз. Якраз саме час направити туди війська. Приміром, нас вкрай турбує обстановка в районі південного кордону, це ж на рубежі Диких Дебрів.

Кажуть, служба там нелегка, і просто немає часу готувати змови.

Крім того, сили Внутрішньої гвардії явно недостатні. Слід збільшити в три рази чисельність, перевівши до Внутрішньої гвардії людей з тих частин, які заслуговують довіри.

Зедд пильно глянув на капітана, який і під час розмови не забував відстежувати, що відбувається в залі.

— Я не солдат, — сказав Зедд. — Але навіть я бачу, що це дуже розумні пропозиції. Треба убезпечити палац наскільки можливо. І це доручається тобі.

— В такому разі завтра ж вранці буде представлений список генералів: тих, яким можна довіряти, і тих, кому довіряти не слід.

— А мені він навіщо?

— Але як же інакше? Адже треба прийняти рішення, що робити з цими людьми.

По тому підуть певні накази. А віддавати такого роду накази може тільки людина з даром.

— Чарівники не повинні правити людьми, — втомлено пробурмотів Зедд. — Це неприпустимо.

— Але така влада Д'хари. Магія і сталь. Я ж всього лише повинен захистити Магістра Рала. І роблю те, що вважаю за необхідне.

— А тобі відомо, що я бився і навіть убивав чарівників, які намагалися керувати народами?

Зедд говорив, спрямувавши погляд у простір, згадуючи ті давно минулі часи. Капітан помовчав. Зедд подивився на капітана і впіймав на собі його уважний погляд. Трімак помовчав ще трохи, немов щось обмірковуючи, потім чітко сказав:

— Якби я мав вибір, чарівник Зорандер, я б вважав за краще служити тому, хто вважає владу тяжким тягарем, а не тому, для кого влада є задоволенням.

— Гаразд, — буркнув Зедд, — значить, завтра вранці. Але є ще одна річ, про яку слід подбати в першу чергу, — я маю на увазі Сад Життя.

Саме там з'явився скрійлінг. Не можу сказати напевно, але цілком можливо, що він не останній, будуть і інші. Так що необхідно забезпечити надійну охорону Саду Життя. Оточи його сталевим кільцем воїнів.

Нехай їх буде якомога більше, і розстав їх на такій відстані один від одного, щоб вони могли орудувати сокирами. Крім того, треба полагодити і зміцнити стіни і двері. І не впускати тудинікого, жодної людини, тільки мене і Річарда. Будь-яка спроба увійти туди — пряма загроза безпеці Магістра Рала. Нікого не впускати, навіть садівників. І ти особисто несеш відповідальність за належне виконання цього наказу.

— Буде виконано, чарівник Зорандер.

— Добре, Магістрові Ралу знадобиться дещо з алтаря в Саду Життя. До його прибуття я не наважуюся нічого біля нього чіпати. Предмети, які знаходяться там несуть смертельну небезпеку, так що слід поставитися до охорони Саду з усією відповідальністю. Крім того, там можуть з'явитися нові скрійлінги. Або щось гірше.

— Коли?

— Не знаю. За моїми припущеннями, перший повинен був з'явитися тільки через рік, саме раніше — через кілька місяців. Те, що Володар тьми вже зараз зумів прокласти шлях одному зі своїх убивць, дуже тривожний знак. Не знаю, навіщо його послали. Може бути, саме для того, щоб вбивати всіх, хто опиниться на його шляху. Адже Володар тьми вбиває і без всяких причин, просто щоб убити. Але могло бути й так, що скрійлінга послали вбити конкретну людину. Ось це вже дійсно погано. Завтра я покину палац і спробую дізнатися побільше до того, як нагряне нова біда.

Трімак занепокоєно дивився на Зедда:

— А коли повернеться Магістр Рал?

— Не знаю. Я думав, у мене буде час навчити його тому, що може знадобитися, але ситуація змінилася. Я пошлю до Річарда гінця з повідомленням, щоб він чекав мене в Ейдіндрілі. Над ним нависла страшна небезпека, а Річард нічого не знає. Події розвиваються надто стрімко, і Володар тьми випереджає нас. Поняття не маю, що він має намір робити і як саме. Адже Даркен Рал потрапив в його руки ще до того, як була прорвана завіса. А я був безтурботний весь цей час! Ні, тільки останній дурень може бути так необережний. Якщо Річард несподівано повернеться сюди або якщо зі мною щось трапиться, постарайся допомогти йому, капітане Трімак. Поясни, що він вже не лісовий провідник, а Магістр, і він у відповіді за долі людей. Не думаю, що він так просто з цим погодиться.

Передай Річарду, що я велів довіряти тобі.

— А якщо він не повірить, що я говорю від твого імені?

— Скажи: «Щоб я луснув». Трімак був дуже здивований:

— Ви хочете, щоб капітан особистої охорони сказав Магістрові Ралу таке?!

— Так, хочу. Це наш умовний знак. Річард зрозуміє. — Трімак кивнув, хоча в нього залишалися деякі сумніви.

— Чарівник Зорандер, мені пора. Ще належить багато чого зробити, треба негайно забезпечити надійну охорону Саду Життя. Не вважайте це за нетактовність, але повинен сказати, що вам потрібно відпочити. Так, зараз це саме те, що вам потрібно. — Капітан подивився на служниць, які старанно скребли кам'яну підлогу. — Робота цілителя забирає надто багато сил.

— Не стану заперечувати. Спасибі за пораду, капітан. Думаю, я так і зроблю. На прощання Трімак вдарив кулаком в груди, але йти не поспішав. Він явно хотів щось сказати, але не наважувався і в збентеженні топтався на місці.

— Солдату не пристало мати свою думку. І все-таки я хочу сказати, що щасливий побачити нарешті людину з даром, яка застосовує магію, щоб виправити те, що накоїли інші. Зцілює покалічених людей, наприклад.

Не думав, що доведеться таке побачити.

Зедд не став звертати на жарт цей незвичайний комплімент. Йому було не до веселощів, і гіркота була в його голосі, коли він сказав:

— Мені дуже шкода, що я не зміг допомогти твоєму хлопцю, капітан. Але тут би ніхто вже не зміг допомогти.

— Вірю, — невесело кивнув капітан. — У мене немає ніяких сумнівів в тому, що це правда. Щоб мені лопнути.

Зедд ще поспостерігав, як капітан розгонистим кроком йде по залу, немов магнітом притягаючи до себе підлеглих. Потім підняв руку, глянув на обмотаний навколо пальця золотий ланцюжок і важко зітхнув. Пора зайнятися справою. Звичною для чарівника справою: використовувати людей. Будь вона проклята ця влада.

Він дістав з потайної кишені чорний, ідеально округлий камінь, старанно приклав до ланцюжка… Так, трохи магічної сили, і камінь надійно закріплений на тому самому місці, де раніше був камінь Джебр. Зедд потай сподівався, що, може, він помиляється і йому не доведеться робити вибір, не йому вирішувати, хто звалить на себе цей непосильний тягар. Він закрив очі і викликав у пам'яті образ давно загиблої дружини. Він сховав цей спогад якомога далі і вважав за краще не воскрешати в пам'яті її образ. Але тепер, після непосильної напруги боротьби за порятунок життя Джебр, всі внутрішні бар'єри зникли. Він відчув, що очі раптом стали мокрими, змахнув сльози і зусиллям волі прогнав цей образ з минулого.

«Одне втішає — себе я використовую точно так само, як і інших», — з гіркотою подумав чарівник.

Камінь — маленька чорна кулька — лежав на долоні. Зедд потер гладку поверхню мокрими від сліз пальцями. Янтар. Серце болісно стислося.

Сумніви зникли. Це саме те, чого він так боявся.

Змирившись зі своєю долею, старий накинув на камінь мережу Чарівника.

Чари приховають справжню природу каменю від усіх, крім Річарда. А його увагу, навпаки, притягнуть. Достатньо, щоб Річард хоч раз побачив намисто, і інтерес до каменю міцно засяде у нього в голові.

Зедд подивився на Чейза. Страж кордону лежав на широкій кам'яній лаві, прикриваючи очі забинтованою рукою. Поряд примостилася Рейчел, чіпко тримаючись за ногу Чейза, поклавши голову йому на коліно. Зедд попрямував до них, він подумав, що тепер, з падінням кордонів, страж залишився без роботи.

Не прибираючи руки з очей, Чейз неквапливо сказав:

— Зедд, друже, в наступний раз, коли надумаєш нацькувати на мене відьму в одязі цілительки, якій невідома жалість, і яка непохитною рукою увіллє мені в горло якусь отруту, я неодмінно скручу тобі шию, і тобі доведеться ходити задом наперед щоб бачити, куди йдеш.

Зедд посміхнувся. Схоже, з вибором цілительки він не помилився.

— Невже ліки дійсно були такі несмачні, Чейз? — Запитала Рейчел.

— Тільки спробуй ще хоч раз назвати мене Чейзом і побачиш, що з тобою станеться.

— Добре, тату. — Вона посміхнулася. — Звичайно, шкода, що тобі довелося пити гіркі ліки. Але по правді кажучи, набагато гірше, коли ти весь в крові. Може, коли ти наступного разу послухаєш мене і витягнеш меч тоді, коли я про це скажу, ні крові, ні ліків не буде.

Що ж — влучний постріл, і на додачу Рейчел вимовила це з таким удавано-безневинним виглядом, що Зедд тільки ахнув. А Чейз так і застиг з піднятою рукою, зібравши всю свою волю, щоб не розреготатися. Обличчя його так забавно зморщилося, що Рейчел захихотіла.

— Нехай помилують добрі духи того нещасного, хто буде твоїм чоловіком. — До Чейза повернувся нарешті дар мови. — І пошлють добрі духи мир і спокій цій людині, бо недовго йому куштувати мир і спокій, якщо він приречений зустріти тебе.

— Що це означає? — Насупилася дівчинка.

— А ось що. — Чейз ривком сів і посадив Рейчел до себе на коліна. — З нинішнього дня у нас з'явилося нове правило. І краще тобі його не порушувати.

— Добре, тату. А яке правило?

— Кожен раз, — сказав він зловісним шепотом, — коли тобі треба буде сказати мені щось важливе, а я не стану тебе слухати, лягни мене ногою, та посильніше. І продовжуй до тих пір, поки я тебе не вислухаю. Зрозуміло?

— Так, тату.

— Зверни увагу, я не жартую. Я кажу абсолютно серйозно Саме так ти і повинна вчинити.

— Можеш на мене покластися, Чейз. Чейз скорчив страшну пику і притиснув до себе Рейчел.

На очі Зедда навернулися сльози. При думці про те, що він зараз зробить, йому стало не по собі. Ось тільки вибору у нього не було. Старий важко опустився на одне коліно, зашкарублий від крові балахон дряпав шкіру.

— Рейчел, я хочу про дещо тебе попросити.

— Про що?

Чарівник простягнув їй золотий ланцюжок з чорним каменем.

— Це чужа річ. Чи не могла б ти приховати її якийсь час. Ну, ніби взяти на збереження. Річард повернеться і забере її. Але коли це станеться, я не знаю.

Чейз так глянув на Зедда, що той відчув себе як кролик під поглядом удава.

— Ой, яка гарна! У мене ніколи такої не було.

— Послухай, це дуже важливо. Так само важливо, як і шкатулка Одена, яку тобі довірив зберігати чарівник Джіллер.

— Але ж Даркен Рал помер. Ти сам казав. І він уже не зможе нам нічого зробити.

— Так, дитя моє. Але це тим не менше дуже важливо. Ти була такою розумною і хороброю дівчинкою, коли ховала шкатулку, і я вирішив, що краще всього довірити намисто саме тобі. Нехай воно буде у тебе і чекає на господаря. Носи його не знімаючи. І нікому не давай приміряти, навіть в жарт.

Це не іграшка. Це дуже серйозно.

Ледве Зедд згадав шкатулку Джіллера, Рейчел притихла і вже з іншим настроєм сказала:

— Добре, Зедд. Я розумію. Я буду його берегти.

— Послухай, Зедд, — Чейз притиснув дівчинку до себе і закрив їй вуха своїми ручищами, — що це ти затіяв? Мені це, знаєш, якось не подобається.

— Я хочу позбавити всіх дітей від страшних нічних кошмарів, — тихо відповів чарівник. — Яким не буде кінця.

— Послухай, я не допущу…

— Ні це ти послухай! Ти знаєш мене багато років. Скажи, хоч раз я завдавав комусь біль з примхи? Тим більше дитині? Або змушував йти на ризик заради порожньої забави?

— Ні. — В голосі Чейза звучала гранітна непохитність. — І зараз ти цього не зробиш.

— Ти повинен мені довіритись. Я знаю, що роблю. Те, що тут було сьогодні, це дрібниці, може статися щось гірше і дуже скоро. Якщо не замкнути завісу, світ зануриться в безодню страждань. Я роблю те, що повинен робити.

Це мій обов'язок. Я чарівник, і я побачив у цій дівчинці те, що ще раніше помітив Джіллер. Їй судилися великі справи. Вона сама як дорогоцінний камінь серед річкової гальки.

Пам'ятаєш, ми з тобою стежили, щоб робітники як слід заклали всі виходи в гробниці Паніза Рала? Тоді я прочитав руни на стінах, — ті, що ще не розтали. Вони були написані на старо-д'харіанській. Я не дуже обізнаний в цій мові, але все ж достатньо, щоб зрозуміти найголовніше. Це були вказівки, як проникнути в Підземний світ. Пам'ятаєш кам'яний стіл в Саду Життя? Насправді це жертовник. Даркен Рал проникав крізь кордон і подорожував там.

— Але ж він мертвий.

— Він вбивав дітей. Він приносив їх невинні душі в жертву Володарю тьми, щоб подорожувати по світу смерті. Невже ти не розумієш, що це означає? Він уклав договір з Володарем тьми! А це значить — Володар тьми використовував у своїх цілях людей з нашого світу. І напевно не одного, а багатьох. І тепер завіса прорвана. Тому-то і з'явився скрійлінг. Я знаю чимало стародавніх пророцтв, і в них йдеться саме про це. У пророцтвах говориться про Річарда. Великі пророки минулого намагалися допомогти йому крізь безодню часу. Допомогти в боротьбі проти Володаря тьми. Але багато що змінилося, пройшли століття, і сенс більшості пророцтв загублений, і в мене є побоювання, що ці спотворення і неясності в пророцтвах — робота Володаря тьми.

Володар тьми терплячий, як сам час. Вже давно він обплутав світ зловісною чорною мережею, вишукуючи таких, як Даркен Рал, тих, хто виконував би його волю. Не випадково, що саме тепер, коли нам потрібно знати якомога більше, не залишилося жодного чарівника, хто здатний розуміти пророцтва. Світ на межі катастрофи, а я навіть припустити не можу, чого вже добився Володар тьми і що він має намір учинити.

— А при чому тут моя дочка?

— Повір, не я її вибрав. Камінь повинен бути збережений, я чарівник, тому знаю, що впоратися з цим може тільки вона. Тут вже нічого не змінити. Краще подумай, як допомогти їй.

— Як допомогти їй? Скажи, що я повинен робити?

— Навчи її всього, що знаєш сам. Я знаю, вона дуже розумна. Навчи володіти будь-якою зброєю. Щоб була сильною і швидкою. Як маленький воїн.

— Як маленький воїн, — повторив Чейз.

— Завтра вранці я вирушу за Еді і заберу її в Ейдіндріл. Їдь в Плем'я Тіни. Не зволікай. Річард, Келен і Сіддін проведуть цю ніч в гостях у драконихи, а завтра вона привезе їх в село племені. У тебеж піде на дорогу кілька тижнів. Поквапся, у нас дуже мало часу.

Передай Річарду і Келен, щоб вони відразу ж вирушали до мене в Ейдіндріл. Розкажи їм все, що знаєш. Потім спробуй підшукати для Рейчел безпечне місце. Якщо таке взагалі існує.

— Що ще?

— Найголовніше, швидше знайди Річарда. Як же я був дурний, вважаючи, що у нас є ще час. Інакше не відпустив би його від себе ні на крок. — Зедд потер підборіддя. — І до речі, скажи йому, що він мій онук, а заодно син Даркена Рала. Може, до моменту нашої зустрічі його гнів встигне хоч трохи охолонути. — Чарівник зіщулився. — Знаєш, як називають Річарда в Племені Тіни? «Річард-з-характером». Він не схожий на інших. З одного боку, він один з найбільш м'яких людей, яких я коли-небудь знав, З іншого — він носить Меч Істини, і, боюся, це пробудило в його душі й інші риси.

— Він не розсердиться, дізнавшись, хто його дід, — спробував заспокоїти чарівника Чейз. — Адже він так тебе любить.

— Можливо, — зітхнув Зедд. — Зате він точно розсердиться, дізнавшись, хто його батько і що я всі ці роки приховував від нього істину. Річард і Джордж Сайфер любили один одного, як рідні.

— Ну, тут уже нічого не поробиш.

Зедд кивнув і підняв затиснуте в руці намисто.

— Ти довіряєш мені? — Запитав він у Чейза. Той кілька секунд мовчки дивився на нього, а потім зважився:

— А ну, дочко, дай я його сам тобі одягну. — Чейз обгорнув навколо шиї дівчинки золотий ланцюжок і клацнув замочоком.

Рейчел покрутила бурштин в руках, щоб трохи краще розглянути.

— Я буду добре піклуватися про нього, Зедд.

— Анітрохи не сумніваюся. Скуйовдивши Рейчел волосся, чарівник як би ненароком доклав вказівний палець до її скронь, за допомогою магії вселяючи дівчинці: це важливо, намисто треба берегти так само, як раніше шкатулку Одена. Нікому про нього не розповідати.

Коли Зедд прибрав руку, Рейчел відкрила очі і посміхнулася. Чейз підхопив Рейчел, поставив на лавку поряд з собою. Потім вибрав зі свого арсеналу самий маленький ніж, відв'язав шкіряні піхви, прив'язані ремінцем до руки, і, витягнувши ніж, показав його дівчинці.

— Тепер ти моя дочка, значить, тобі теж положено носити ніж. Але не здумай виймати його перш, ніж я навчу тебе з ним обходитися, інакше можеш ненароком сама себе порізати. Я покажу тобі, як захищатися ножем, і ти будеш у повній безпеці.

Рейчел засяяла.

— Ти навчиш мене, і я стану такою ж, як ти? Ось це здорово!

Прив'язуючи піхви до її руки, страж кордону пирхнув.

— Сумніваюся, що навчання буде успішним. Схоже, я навіть не в змозі навчити тебе називати мене тато.

— Для мене Чейз і тато — одне й те саме.

Чейз похитав головою. На його обличчі була написана сама смиренність. Зедд встав і акуратно розправив свій балахон.

— Чейз, якщо тобі щось знадобиться, звертайся до капітана Трімака.

Візьми з собою стільки солдатів, скільки вважаєш за потрібне. Хоч цілу армію.

— От ще! Я буду поспішати, і зайвий вантаж мені зовсім ні до чого. Крім того, бідний подорожній зі своєю донькою привернуть до себе менше уваги. А нам, схоже, саме це й потрібно. — Чейз подивився на камінь на грудях у Рейчел.

Зедд посміхнувся. Що й казати, страж кордону знає свою справу до тонкощів. Ця парочка цілком під стать один одному.

— Частина шляху я проїду разом з вами, а потім поверну до кордону. Вранці у мене є деякі справи, але як тільки я звільнюся, ми рушимо в дорогу.

— Добре. — Чейз уважно подивився на чарівника. — Схоже, перед дорогою тобі не завадило б гарненько відпочити.

— Так, напевно, ти правий. — Зедд раптово відчув, як на нього свинцевим тягарем навалюється втома. Раніше йому здавалося, що винні безсонні ночі, але тепер він зрозумів, що справа в іншому: кілька місяців вони вели боротьбу проти Дарка Рала, і в результаті виявилось, що з таким трудом здобута перемога — це тільки початок. І тепер їм протистоїть не якийсь зарваний чарівник, а можливо сам Володар тьми.

Боротися з Чарівниками було для Зедда справою звичною. Принаймні відомо, що представляли собою скриньки Одена, і можна було передбачати дії противника. Тепер же він не знав нічого — або майже нічого.

Цілком може бути, що битва вже програна або буде програна через п'ять хвилин, а він навіть не дізнається про це. Зедд намагався не піддаватися сумнівам, але на душі в нього було важко. Втім, вибору немає, і доведеться грунтуватися на тому, що йому відомо.

— До речі, — сказав Чейз, закріпивши, як годиться, піхви з кинджалом у Рейчел на руці, — цілителька — не та, що мене катувала, а інша, Келлі, здається, так вона себе називала — просила передати тобі записку.

Він порився в кишені і, двома пальцями вивудивши звідти маленький клаптик папірця, простягнув його Зедду.

— Що це? — Здивувався чарівник. У записці було сказано: Західна околиця, третій ярус уздовж дороги на Північне плоскогір'я.

— Це адреса, за якою можна її знайти, — пояснив Чейз. — Вона теж помітила, що ти потребуєш відпочинку, і, якщо прийдеш, заварить тобі стенадіновий чай, причому не міцний, щоб ти спокійно заснув. Тобі це про щось говорить?

— Начебто так, — хмикнув Зедд і, зім'явши записку, задумливо погладив підборіддя. — Гарненько відпочиньте перед дорогою. Якщо рани не дозволять тобі заснути, Чейз, я велю цілительці принести трохи…

— Не треба! Я прекрасно висплюся.

— Дуже добре. — Він поплескав Рейчел по руці, ляснув Чейза по плечу і рушив до виходу. Але, згадавши про видіння Джебр, зупинився.

— Чейз, ти коли-небудь бачив у Річарда червоний плащ? Дорогий червоний плащ з золотими гудзиками і парчевою облямівкою?

— У Річарда? — Чейз розсміявся. — Але ж він виріс у тебе на руках, Зедд.

Ти краще за мене знаєш, що ніякого червоного плаща у нього немає. Для урочистих випадків у нього є плащ коричневого кольору. Річард — лісовий провідник і не любить яскравих фарб. Скільки я його пам'ятаю, він навіть сорочки червоної ніколи не носив. Але чому ти про це питаєш?

Не відповідаючи на запитання прямо, чарівник сказав:

— Коли побачиш його, передай від мене, щоб ні в якому разі не надягав червоного плаща. Ніколи. — Він погрозив Чейзу пальцем. — Це дуже важливо.

Дивись не забудь. Не надягати червоний плащ.

— Добре, передам, — коротко відповів Чейз. Він знав, коли не слід проявляти надмірної цікавості.

Зедд ще раз посміхнувся Рейчел і, міцно обнявши її на прощання, відійшов від друзів, пригадуючи, де тут поблизу зал їдальні. Крім того, він навіть ще не знав, де ляже спати. Треба б розшукати одну з численних кімнат для гостей.

Зедд розгорнув записку й перечитав її. Повз нього якраз проходив ставний чоловік у лівреї — володар красивої, акуратно підстриженої сивої бороди.

— Вибачте. — Зедд загородив йому дорогу. — Не могли б ви підказати, де тут знаходиться, — він глянув на папірець, — Західна околиця, третій ярус уздовж дороги на Північне плоскогір'я?

— Звичайно, пане. — Бородань чемно вклонився. — Там живуть цілительки. Це недалеко. Дозвольте мені провести вас до того місця, звідки ви, користуючись моїми вказівками, легко доберетеся самостійно.

Зедд широко посміхнувся. Нездоланна втома раптом кудись зникла.

— Величезне спасибі. Дуже люб'язно з вашого боку.

5

Сестра Маргарита піднялася широкими кам'яними сходами і повернула за кут. Побачивши її, старенька служниця, крекчучи, опустилася на коліна. Сестра на мить зупинилася і торкнулася долонею схиленою голови.

— Хай благословить тебе Творець.

Служниця підняла очі, і обличчя її розпливлося в широкій беззубій усмішці:

— Спасибі тобі, сестро. Хай буде благословенне твоє служіння Йому.

Маргарита посміхнулася у відповідь і проводила поглядом стару, яка насилу тягла відро вниз по сходах. Бідна жінка, подумала Маргарита, їй доводиться працювати ночами. Але що поробиш?

Ось і сестру Маргариту теж підняли сьогодні посеред ночі. Сукня чомусь незвично тиснула в плечах. Нахиливши голову, Маргарита побачила, що в поспіху неправильно застебнула верхній гудзик. Привівши одяг в порядок, вона штовхнула важкі дубові двері і вийшла в темряву.

Походжаючий по двору стражник побачив сестру і кинувся до неї. Вона позіхнула, прикривши рот книгою. Стражник, похитнувшись, зупинився.

— Сестра! Де абатиса? Він кличе її! У мене мурашки по спині біжать, так він кричить. Де абатиса?

Сестра Маргарита пильно подивилася на стражника. Коли він відступив на крок, сестра повільно продовжила свій шлях.

— Абатиса не приходить просто тому, що пророк щось кричить, — кинула вона через плече.

— Але ж він кличе її, саме її!

Вона зупинилася, міцно стискаючи книгу в руках.

— Може, ти бажаєш сам порушити нічний спокій абатиси просто тому, що пророк цього захотів?

У місячному світлі обличчя стражника стало мертвеннно-блідим.

— Ні, сестра!

— Досить і того, що через нього підняли з ліжка сестру.

— Але, сестра… Ви ж не знаєте… Він кричав, що…

— Досить! — Вона підвищила голос. — Чи я повинна нагадати тобі, що, якщо хоч одне слово пророка зірветься з твоїх губ, ти втратиш голову?

— Ні-ні, сестра. — Рука його мимоволі метнулася до горла. — Я б ніколи нікому не повторив його слів. Нікому, крім сестер.

— Нікому, навіть сестрам. Його слова ніколи не повинні торкатися твого язика.

— Вибач мене, сестра. — В голосі стражника почулася благання. — Просто я ще ніколи не чув, щоб він так кричав. Він взагалі ніколи нічого не говорив, тільки іноді просив покликати сестру. Те, що він сказав, стривожило мене. Він ніколи ще не говорив таких речей.

— Він прорвався крізь щит. Таке вже траплялося. Іноді йому це вдається.

Ось тому-то його правоохоронці пов'язані обітницею ніколи нікому не говорити про те, що їм трапиться почути. Що б ти не почув, краще б тобі забути про це назавжди. Якщо ти не хочеш, щоб тобі допомогли забути.

Він тільки похитав головою, від страху не в силах вимовити ні слова. Сестрі не хотілося його залякувати, але що їй залишалося робити? А якщо він бовкне зайве за кухлем пива? Пророцтва небезпечні для непосвячених.

Маргарита м'яко поклала руку на плече стражникові.

— Як тебе звуть?

— Мечоносець Кевін Андельмер, сестра.

— Якщо ти даси мені слово, мечоносець Андельмер, що зумієш утримати язик за зубами заради свого ж блага, я подумаю, що можна для тебе зробити. Для цієї служби ти безумовно не годишся.

Він впав на коліна.

— Будь благословенна, сестра! Та я швидше погоджуся зустрітися з сотнею варварів з Диких земель, аніж ще раз почути голос пророка! Я нічого не скажу, клянусь життям.

— Ну що ж, добре. Повертайся на свій пост. А коли змінишся, знайдеш капітана і скажеш йому, що сестра Маргарита веліла перевести тебе на інший пост. — Вона поклала руку йому на голову. — Хай благословить тебе Творець.

— Спасибі, сестро. Ви були дуже добрі до мене. Вона пішла далі, через арку, мимо невеликої колонади, вниз по гвинтових сходах, в освітлений смолоскипами зал, до дверей в покої пророка. Два стражника, озброєні списами, стерегли вхід. Вони схилилися перед сестрою.

— Мені передали, що пророк говорив крізь щит.

— Хіба? — Холодні темні очі здивовано подивилися на неї. — Я нічого не чув. А ти? — Колега повернувся до товариша, який стояв, спершись на спис, підпираючи рукою підборіддя.

— Ні слова. Тут тихо як в могилі.

— Це той, що нагорі, він що, розпустив язика? — Запитав перший стражник.

— Довгий час пророк нічого не говорив, тільки просив покликати сестру.

Хлопчик ніколи ще не чув слів пророцтва.

— Ми повинні зробити так, щоб він взагалі більше нічого не чув? І не говорив?

— В цьому немає необхідності. Він поклявся мовчати, а завтра його переведуть в інше місце.

— Поклявся! — З кислою міною повторив стражник. — Клятви — не більше ніж порожні слова. Кров — вірніше.

— Ось як? Чи повинна я розуміти це так, що і твоя обітниця мовчання не більше ніж порожні слова? Кров — вірніше? — Сестра Маргарита суворо подивилася на нього.

Стражник опустив очі:

— Ні, сестра. Моя обітниця — справжня. Вона кивнула:

— Хто-небудь ще чув слова пророка?

— Ні, сестра, ніхто. Як тільки він почав кликати абатису, ми тут же перевірили приміщення. Ніде не було ні душі. Тоді я підсилив пости і послав за вами. Раніше пророк ніколи не кликав абатису, тільки сестер. Я подумав, нехай краще сестра вирішить, чи варто будити абатису серед ночі.

— Правильно подумав.

— Тепер, сестра, коли ви тут, ми, мабуть, ще раз перевіримо пости. Його голос знову став суворим. — На всякий випадок.

Вона кивнула:

— І до речі, вам би краще надіятися, що з Андельмером нічого не станеться і що він не звалиться зі стіни і не зверне собі шию. Але якщо ви почуєте, що він повторив хоча б одно слово пророка, ви негайно скажете про це сестрі.

Увійшовши у двері, вона майже одразу ж відчула щит. Вона міцно притиснула книгу до грудей і спробувала виявити щілину. Знайшовши її, вона посміхнулася: крихітний отвір в мережі. Очевидно, пророк трудився над цим довгі роки. Вона прикрила очі, поєднала мережу і пов'язала її заклинанням. Наступного разу, коли пророк підійде сюди, він відчує магічний удар.

Знову, вже вкотре, сестра захопилася його геніальністю і наполегливістю. Але, зітхнула вона, що ще йому залишається?

Величезні покої пророка були залиті світлом. На стінах висіли гобелени, а підлоги встеляли різнокольорові, блакитні з жовтим, килими. Всюди — на стільцях, на дивані, на підлозі — лежали розкриті книги, а найбільший стос пошарпаних фоліантів височів біля каміна поруч з улюбленим кріслом пророка.

Сестра Маргарита підійшла до витонченого палісандрового столика, опустилася в крісло і, відкривши книгу, перегорнула її майже до самого кінця в пошуках наступної чистої сторінки. Пророка ніде не було видно: напевно, вийшов прогулятися в садок. Виходячі туди двостулкові двері були відчинені, і в кімнату вливалося напоєне ароматами повітря. З шухляди вона дістала чорнильницю, перо і коробочку з дрібним піском і розклала все це поряд з відкритою книгою пророцтв.

Коли вона озирнулася, пророк стояв у напівтемряві дверного отвору і мовчки дивився на неї. Він був у чорному балахоні з капюшоном, накинутим на голову. Він стояв нерухомо, схрестивши руки на грудях, немов заповнивши весь дверний проріз.

— Добрий вечір, Натан, — сказала сестра, знімаючи кришку з чорнильниці.

Він повільно, впевнено ступив вперед, з мороку — в світло світильників, і відкинув капюшон. Довге, густе, пряме, біле як сніг волосся впало йому на плечі. Металевий ошийник, напівсхований чорним балахоном, блиснув в яскравому світлі. Шкіра, що обтягувала рішуче, гладко поголене підборіддя, нервово смикалася. З-під густих сивих брів на Маргариту уважно дивилися темні, проникливі очі. Він був дійсно красивий, незважаючи на вік. Також він був найстарішою людиною з усіх, кого вона коли-небудь бачила.

І він був абсолютно божевільний. Або ж досить розумний, щоб змусити всіх повірити в своє божевілля. Вона не знала, де правда. Цього не знав ніхто.

Але як би там не було, він був, можливо, найнебезпечнішим з усіх живих.

— Де абатиса? — Запитав пророк, і в голосі його прозвучала загроза.

— Зараз північ, Натан. — Маргарита потягнулася до пера. — Ми не збираємося будити абатису просто тому, що ти не спиш і захотів поговорити з нею. Записати пророцтво здатна будь-яка сестра. Може, ти сядеш, і ми почнемо роботу?

Він підійшов до столика і став навпроти, підносячись над сестрою, як башта.

— Не випробовуй мого терпіння, сестра Маргарита. Це — важливо.

— А ти не випробовуй мого, Натан. — Вона блиснула очима. — Чи варто нагадувати тобі те, про що ти забув? Ти змусив мене встати серед ночі, так що давай швидше перейдемо до справи. Я б хотіла сьогодні ще трохи поспати.

— Я кликав абатису. Це — важливо.

— Натан, ми до сих пір ще не витлумачили пророцтва, які ти дав нам багато років тому. Яка різниця, хто запише твоє нинішнє видіння — я або абатиса? А вона прочитає все сьогодні вранці. Або через тиждень. Або через рік.

— У мене не було видіння.

— Так ти, — обурилася сестра, — розбудив мене тільки заради того, щоб я склала тобі компанію?

— А чому б і ні? — Натан променисто посміхнувся. — Сьогодні чудова ніч, а ти гарна, особливо коли злишся. — Він схилив голову набік. — А?.. Гаразд, якщо вже ти прийшла і повинна отримати пророцтво, то як знаєш. Хочеш, я скажу тобі, як ти помреш?

— Творець візьме мене тоді, коли Він вважатиме за потрібне. Я залишаю вибір йому.

Пророк кивнув, дивлячись кудись поверх її голови.

— Сестра Маргарита, ти не могла б прислати мені жінку? Останнім часом мені дуже самотньо.

— В обов'язки сестер не входить підшукувати тобі дівок.

— Але ж вони раніше приводили мені жінок, коли я давав пророцтва.

Сестра підкреслено спокійно поклала перо на стіл.

— І остання втекла звідси, напівгола і напівбожевільна. Ми навіть не встигли перехопити її. До сих пір не можу зрозуміти, як їй вдалося прослизнути повз варту. Ти обіцяв не говорити їй пророцтв, Натан. Ти обіцяв.

Перш ніж ми встигли зупинити її, вона переказала людям твої слова. Чутки розійшлись, поширюючись, як пожежа. Вони спровокували громадянську війну. Майже шість тисяч людей загинули через ті кілька слів, які ти сказав тій дівчині.

Він здригнувся. Сиві брови зійшлися на переніссі.

— Це правда? Я не знав…

Вона глибоко зітхнула і, взявши себе в руки, заговорила:

— Натан, я говорила це тобі вже три рази. Сама.

Він скорботно опустив очі.

— Жалкую, Маргарита.

— Сестра Маргарита.

— Сестра? Ти? Ти занадто молода і приваблива, щоб бути сестрою. Упевнений, ти всього лише послушниця. — Вона встала.

— Доброї ночі, Натан. — Маргарита закрила книгу і зібралася йти.

— Сядь, сестра Маргарита. — В голосі пророка знову прозвучала погроза.

— Тобі немає чого сказати мені. Я пішла спати.

— Я не говорив, що мені нема чого сказати. Я сказав, що в мене немає пророцтва.

— Якщо в тебе немає пророцтва, що ж ти можеш мені повідомити?

Він витягнув руки з рукавів, сперся об стіл кісточками кулаків і схилився до її обличчя.

— Сядь, або я нічого тобі не скажу.

Маргарита хотіла було застосувати силу, але передумала. Вона вирішила, що легше і спокійніше просто виконати його прохання.

— Добре, я сяду. Так що це було?

Він нахилився ще ближче, зіниці його розширилися.

— Пророцтва минули розвилку, — прошепотів він.

— Коли? — Маргарита мимоволі схопилася з крісла.

— Тільки що. Сьогодні. У цей самий день.

— Так ось чому ти розбудив мене серед ночі?

— Я покликав вас, як тільки мені відкрилося це.

— А чому ти не дочекався ранку? Зрештою, розвилки траплялися і раніше!

Посміхнувшись, він повільно похитав головою:

— Не такі.

Вона не хотіла слухати, що буде далі, — це нікого б не обрадувало.

Нікого, крім Уоррена. Він-то буде щасливий отримати новий елемент для своєї мозаїки. А для всіх інших це означає роки важкої роботи.

Деякі пророцтва будувалися за принципом «якщо… то» та розгалужувалися на кілька можливих ліній. Для кожної гілки існувало своє пророцтво, існували і спеціальні пророцтва для «точки розгалуження».

Але навіть самі пророки не знали, по якій «лінії» підуть подальші події.

А потім, коли ставало очевидним, яка гілка справжня, а яка помилкова, для дослідників манускриптів починалися важкі часи. Адже кожна нереалізована гілка, в свою чергу, розгалужувалася, породжуючи безліч протиріч, неузгодженостей і помилок. Їх треба було виявити і відсікти.

А пророцтва не завжди розташовувалися в суворій хронологічній послідовності, і чим далі відстояло пророцтво від розвилки, тим складніше було визначити, до якої саме гілки воно належить.

Сестра Маргарита відкинулася в кріслі.

— Наскільки важливим є те пророцтво, яке розгалузилось?

— Це — основне пророцтво. Немає жодного, більш важливого, ніж це.

Десятиліття. Не роки, десятиліття. Основні пророцтва зачіпали абсолютно все. Сестра мерзлякувато зіщулилась. Це — як миттєва сліпота. До тих пір, поки не будуть відсічені всі помилкові гілки, ні на що не можна покладатися.

Вона подивилася Натану в очі:

— Ти твердо знаєш, яке пророцтво розгалузилось?

— Так. — Він гордо посміхнувся. — І я знаю, яка гілка помилкова, а яка істинна. Я знаю, що нас чекає.

Ну, принаймні — хоч щось. Сестра дещо пожвавилася. Якщо Натан скаже, яка гілка справжня, а яка — помилкова, це вже досить цінна інформація. Оскільки пророцтва не розташовувалися в хронологічному порядку, простежити кожну гілку буде не так-то просто, але головне знати, з чого почати.

— Ти молодець, Натан. — Він посміхнувся, немов дитина, якій вдалося порадувати маму. — Посунь-но своє крісло ближче і розкажи мені про розвилку.

Натан тут же присунув крісло до столу. У цей момент він був схожий на цуценя, що грає з палицею, і сестра дуже сподівалася, що їй не доведеться заподіяти йому біль, щоб відібрати іграшку.

— Натан, ти можеш сказати мені, яке пророцтво розгалузилось?

— Ти впевнена, що хочеш це знати, сестра? — Він грайливо примружився. Пророцтва небезпечні. В останній раз, коли я переказав одне якійсь гарненькій особі, загинули тисячі людей. Ти сама говорила.

— Будь ласка, Натан. Вже пізно. Це дуже важливо.

Усмішка зійшла з його обличчя.

— Я не пам'ятаю слів, але це правда.

Маргарита все ж сумнівалася, що він говорить правду. Слова пророцтв віддруковувалися у свідомості Натана, як на кам'яних скрижалях. Сестра заспокійливо накрила долонею його руку.

— Це можна зрозуміти. Я сама знаю, як важко буває пригадати все до останнього слова. Просто перекажи мені, як можеш. Але, будь ласка, постарайся.

— Ну… Добре. — Він подивився в стелю і задумливо почухав пальцем підборіддя. — Це пророцтво, в якому щось говориться про чарівника з Д'хари, який зміг би занурити в морок весь світ, якщо б порахував тіні.

— Дуже добре, Натан. Чи не можеш ти згадати ще щось? Мені дуже потрібна твоя допомога.

Швидше за все Натан пам'ятав кожне слово, але сестра знала, як він любить, коли його вмовляють. Він кинув на неї швидкий погляд і кивнув.

— «З диханням зими піднімуться Зниклі Тіні. Якщо той, хто несе в собі помсту Д'хари, порахує їх вірно, тьма накриє весь світ. Якщо ж він помилиться, то ціною буде його життя».

Дійсно, пророцтво з розгалуженням. І сьогодні спливала перша доба зими. Маргарита ніколи не знала, що означає це пророцтво, але знала про його існування. Скільки разів вона чула, як про це сперечаються внизу, в скрипторіумі, як обговорюють кожне слово і кожен раз бояться, що саме зараз воно збудеться.

— І яка ж гілка реалізувалася?

— Гірша. — Обличчя Натана спотворила крива посмішка. Маргарита почала нервово перебирати гудзики.

— Ми загинемо у темряві?

— Тобі варто трохи краще ознайомитися з пророцтвами, сестра. Далі там говориться ось що: «Але слідом за силою, що забере в нього життя, ще більш чорне зло прийде в світ через прорив. І тоді надія на порятунок буде тонка, як білий клинок в руці народженого Істиною». — Натан ще ближче схилився до сестри і прошепотів:

— Є тільки одне ще більш чорне зло, сестра Маргарита, — це Повелитель Хаосу.

— Хай врятує нас Творець, та вкриє нас у своєму світі, — прошепотіла сестра.

Тепер на обличчі Натана з'явилася насмішка.

— У пророцтві нічого не говориться про Творця, який прийде спасти нас, сестра. Краще простеж справжню гілку. Саме так Вона дасть тобі проблиск надії.

— Натан, я не знаю, що означає це пророцтво. Ми не в змозі простежити істинну і помилкову гілки, якщо не знатимемо, що це означає. Ти сказав, що знаєш про це розгалуження. Ти не міг би розповісти мені? Ти не міг би розповісти мені пророцтва кожної гілки, щоб я могла простежити і порівняти подальший хід подій?

— «Помста Магістра наздожене всіх незгодних. Жах, відчай і безнадія будуть царювати всюди». — Пророк глянув на неї. — Це початок помилкової гілки.

Сестра мимоволі здригнулася від думки про те, яка ж тоді справжня, якщо вона ще гірше.

— А пророцтво з істинної гілки?

— «Не допоможе ніхто, крім єдиного, народженого з даром нести Істину, того, хто залишиться в живих, коли нависне загроза тіней. А потім прийде темрява велика, тьма смерті. І заради надії врятувати Життя та, що в білому, повинна бути віддана народу своєму, щоб звеселився і зрадів народ».

Маргарита задумалась. Цих пророцтв вона не пам'ятала, але перше здавалося досить простим. Як би там не було, помилкову гілку простежити можна.

Друге — більш туманне, але, мабуть, і його вдасться зрозуміти після деяких пошуків. Судячи з усього, тут мова йшла про сповідницю. Слова «та, що в білому» означали Мати-сповідницю.

— Спасибі, Натан. Помилкову гілку дійсно простежити неважко. З істинною дещо складніше, але, знаючи початок лінії, простіше виявити подальший її шлях. Нам просто доведеться простежити, з якими пророцтвами пов'язана це подія.

Цікаво, як вона звеселить свій народ? — На губах Маргарити заграла легка посмішка. — Звучить так, наче вона вийде заміж, так?

Пророк примружився, відкинув голову і застогнав. Він встав на ноги, заходячись істеричним реготом. Він реготав і реготав, поки сміх не перейшов в сухий кашель. А потім він повернувся до Маргарити, весь червоний.

— Дурепи пихаті! Ви, сестри, метушитеся навколо нас так, ніби те, що ви робите, має якесь значення, немов ви знаєте, що робите! Ви нагадуєте мені квочок в курнику, які кудахкають з таким виглядом, ніби обговорюють проблеми вищої математики! Я кидаю вам зерна пророцтв, ви намагаєтеся підібрати їх, але тицяєтеся дзьобами в бруд.

Вперше з тих пір, як вона стала сестрою, Маргарита відчула себе маленькою і жалюгідною.

— Натан, будь ласка, не треба.

— Ідіотки, — прошипів пророк.

Він рвонувся до неї так стрімко, що Маргарита злякалася. Чисто рефлекторно вона вивільнила силу нашийника. Натана жбурнуло на коліна. Він схопився за груди, судорожно ковтаючи повітря. В ту ж мить Маргарита, опанувавши себе, зупинила магічний потік. Вона вже шкодувала про скоєне.

— Вибач, Натан. Ти налякав мене. Як ти? — Він вчепився в підлокітник, насилу підвівся, важко дихаючи опустився в крісло і кивнув. Маргарита зніяковіло мовчала, чекаючи, поки він прийде в себе. Натан криво посміхнувся.

— Злякав я тебе, так? А хочеш злякатися по-справжньому? Хочеш, я покажу тобі пророцтво? Не розповім, а саме покажу? Покажу все, як воно буде насправді. Я ніколи ще не показував цього жодній сестрі. Ви всі вивчаєте пророцтва і думаєте, що здатні зрозуміти, що стоїть за словами, але ви не розумієте нічого. Не так потрібно працювати з ними.

Маргарита нахилилася до пророка.

— «Не так потрібно працювати?» Що ти хочеш сказати? У пророцтвах говориться про майбутнє, і ми намагаємося зрозуміти це.

Він похитав головою:

— Це далеко не так. Пророцтва даються тими, хто наділений даром, такими, як я, пророками. І розуміння їх теж дається тим, хто наділений даром, таким, як я. А ті, хто мають лише силу, як ти, не здатні зрозуміти прочитане або почуте.

Він випростався, і знову Маргарита шкірою відчула його ауру, його могутність.

Вона ніколи не чула про такі речі. Вона не знала, чи говорить пророк правду, чи всі його слова викликані гнівом.

— Натан, все, що ти можеш розповісти або показати мені, принесе нам неоціненну допомогу. Ми разом боремося на стороні Творця. Його воля головна в нашому житті. Сили Безіменного вічно борються з нами. Так, я хотіла б, щоб ти показав мені пророцтво так, як воно здійсниться.

Лице пророка стало таким серйозним, що в неї перехопило подих.

— Добре, сестра Маргарита. — Він схилився до неї. — Дивись мені в очі, прошепотів він. — Загубися в моїх очах.

Його пильний погляд заворожував, глибокі, темні очі, здавалося, стають все більше і більше… більше і більше… Не було нічого, крім його бездонних очей. А потім Маргарита побачила безмежне чисте небо.

— Я знову скажу тобі справжнє пророцтво, але на цей раз ти побачиш, що стоїть за словами. — Маргарита слухала його і ніби пливла в небі, як хмара. — Не допоможе ніхто, крім єдиного, народженого з даром нести силу Істини, того, хто…

Слова розтанули і зникли, і вона побачила. Картини, запахи, звуки нахлинули на неї.

Вона побачила прекрасну жінку з довгим волоссям, одягнену в сукню з білого атласу, — Мати-сповідницю. Маргарита побачила, як Квод з Д'хари вбивають інших сповідниць, і її охопив жах. Вона побачила найближчу подругу, зведену сестру жінки в білому, побачила, як та вмирає у неї на руках. Вона відчула відчай Матері-сповідниці.

Потім Маргарита побачила Матір-сповідницю поруч з тією людиною з Д'хари, яка посилала кводи вбивати інших сповідниць. Стрункий, гарний чоловік у білому одязі стояв перед постаментом з трьома скриньками. Маргарита здивувалася, помітивши, що шкатулки відкидають різну кількість тіней.

Чоловік у білому одязі здійснював дивний обряд. Він накладав чари, чари зла, чари Підземного світу. Весь вечір, всю ніч, до самого світанку. А потім виглянуло сонце, і почався день, і Маргарита зрозуміла, що це сьогоднішній день. Вона бачила те, що сталося в цей самий день.

Чоловік в білому завершив приготування. Він підійшов до скриньок. Посміхаючись, він простягнув руку і відкрив ту, що посередині. Ту, що відкидала дві тіні.

З шкатулки вирвався сніп світла і немов омив людини в білому. Обличчя його засяяло. Але потім спалах магічної сили, магії шкатулки, закрутився навколо нього і погасив його життя. Він зробив неправильний вибір; за помилку він заплатив життям — таку ціну призначила магія.

Маргарита побачила Матір-сповідницю поруч з чоловіком. Чоловіком, якого вона любила. Маргарита відчула її щастя. Такої радості вона ще не відчувала ніколи. У Маргарити перехопило подих. Те, що вона бачила, відбувалося саме зараз.

А потім вихор закрутив її свідомість. Вона побачила війну і смерть, що панували всюди. Вона побачила смерть, яку приніс Володар тьми, і її охопив нездоланний жах.

І знову імла захлеснула її, закрутила і жбурнула у величезну юрбу. Посеред натовпу, на високому помості, стояла Матір-сповідниця. Збуджена юрба раділа. Це була саме та радісна подія, передбачена пророцтвом, подія тієї гілки, яка повинна реалізуватися, щоб врятувати світ від наступаючої темряви. Радість натовпу передалося Маргариті.

Вона вся затремтіла в радісній надії побачити поряд з Матір'ю-сповідницею того, кого вона так любила, того, за кого Сповідниця повинна вийти заміж, щоб наповнити радістю серця людей.

Але щось тут було не так. Немов чиясь холодна рука стиснула їй серце, і мурашки пробігли по шкірі.

Нічого не розуміючи, Маргарита дивилася на зв'язані за спиною руки Матері-сповідниці, дивилася на стоячого поруч з нею чоловіка, не того, якого вона любила, — а чоловіка в чорному каптурі, який стискав в руках величезну сокиру. Здивування змінилося жахом.

Сильна рука ката жбурнула Матір-сповідницю на коліна, схопила її за волосся і притиснула голову до грубих дощок. Тепер її волосся було зовсім коротке, не те що раніше, але це була саме вона, та сама жінка, Мати-сповідниця. З-під її щільно зімкнутих вік текли сльози. Біле плаття виблискувало в яскравих сонячних променях. У Маргарити зупинилося дихання.

Величезний серп сокири зметнувся вгору, блиснув на сонці і різко опустився на поміст.

Маргарита відчайдушно ловила ротом повітря.

Голова сповідниці впала в кошик. З натовпу почулися радісні вигуки. Фонтаном хлинула кров. Обезголовлене тіло впало на дерев'яний настил, і плаття з білого стало червоним. Так багато крові!

Натовп захоплено ревів.

У Маргарити вирвався крик жаху. Нудота підступила до горла. Натан підхопив її і притиснув до себе, схлипуючу і тремтячу. Він втішав її, як батько втішає перелякану дитину.

— Ах, Натан, і це — саме та подія, яка розвеселить і порадує народ? Невже вона обов'язково повинна померти, щоб врятувати світ?

— Так, — тихо сказав Натан. — Майже всі пророцтва ведуть до цієї події тепер істинної гілки. Щоб світ живих був врятований від Володаря тьми, всі події істинної гілки повинні відбутися в нашій реальності. Згідно пророцтва, народ повинен радіти при вигляді смерті Матері-сповідниці, інакше здійсниться інша гілка, і нас поглине вічна тьма Підземного світу. Не знаю чому, але це так.

Пророк ласкаво гладив її по спині, а Маргарита все схлипувала, опустивши голову йому на плече.

— О всеблагий Творець, — вигукнула вона, — змилуйся над своєю нещасною донькою. Ниспошли їй сили!

— У битві з Володарем тьми немає місця милосердю.

— Ах, Натан, я читала пророцтва про загибель людей, але то були слова. Я ніколи не бачила так, як воно є насправді. Це видіння поранило мою душу.

— Я знаю. Ах, як добре я це знаю! Маргарита відсторонилася від нього і витерла сльози.

— Це справжнє пророцтво, яке послідувало за сьогоднішнім розгалуженням?

— Так.

— І ти завжди так бачиш всі пророцтва?

— І так теж. Так вони приходять до мене. Я показав тобі, як я їх бачу.

Слова теж приходять разом з видінням, і ці слова повинні бути записані.

Ті, кому не дано бачити пророцтва, прочитавши ці слова, не побачать, що за ними стоїть. Але ті, кому дозволено бачити, побачать все, як воно повинно бути насправді, прочитавши ці слова. Я ще нікому не показував пророцтв.

— Тоді чому показав мені?

Кілька секунд він мовчки дивився на неї своїми сумними очима.

— Маргарита, ми боремося з Володарем тьми. Тобі призначено знати, що ми в небезпеці.

— Ми постійно боремося з тьмою.

— Мені здається, що, можливо, зараз все по-іншому.

— Я повинна розповісти іншим. Я повинна розповісти їм, що ти можеш показувати пророцтва. Нам потрібна твоя допомога, щоб розуміти їх.

— Ні. Те, що я показав тобі, я не покажу нікому. І ніяка біль, яку ви мені заподієте, не змусить мене це зробити. Я більше ніколи не покажу нічого ні тобі, ні іншим сестрам.

— Але чому?

— Вам не дозволено бачити пророцтва. Тільки читати.

— Але ж…

— Така воля Творця. Ваш дар приховує від вас пророцтва. Вам не призначено бачити їх, як і непідготовленим людям не дозволено їх чути. Ти сама мені це говорила.

— Але це може допомогти нам.

— Видіння пророцтв допоможе вам не більше, ніж тій дівчинці, якій я розповів зайве, або тим тисячам загиблих, про яких ти говорила. Як ви тримаєте мене тут в ув'язненні, щоб інші не могли почути те, що їм не дозволено чути, так і я просто повинен тримати в ув'язненні пророцтва, оберігаючи їх від усіх, крім інших пророків. Така воля Того, хто наділив нас даром і всім іншим. Якби Він вибрав тебе, Він би дав тобі ключ для розуміння пророцтв. Він наділив би тебе цим даром, але Він не зробив цього.

— Але, Натан, сестри можуть заподіяти тобі біль. Вони будуть мучити тебе, поки ти не відкриєш їм все.

— Я нічого їм не відкрию, яку б біль вони мені не заподіяли. Швидше вони просто вб'ють мене. — Він схилився до сестри. — І вони нічого мені не зроблять, якщо ти їм не розкажеш.

Вона подивилася на пророка так, як ніколи не дивилася раніше. Ніхто не був настільки втаємниченим, як він. Він був єдиним, кому сестри Світла не могли довіряти до кінця. Всі інші говорили їм правду про свій дар і про свої здібності, але Натан — сестри це знали — ніколи не говорив їм, на що він здатний. Цікаво, подумала Маргарита, що ще він знає, які ще в нього можливості.

— Те, що ти показав мені, я занесу в могилу.

— Спасибі тобі, дитино.

«Дитино». Інші сестри могли б суворо покарати його за подібне звернення.

Але Маргарита не з їх числа. Вона встала і обсмикнула плаття.

— Вранці я скажу тим, хто працює в архіві, про пророцтво, що пройшло розгалуження. Скажу, яка гілка справжня, а яка — помилкова. Вони ж самі витлумачать пророцтво з допомогою того дару, яким наділив їх Творець.

— Така Його воля.

Вона склала письмове приладдя в ящик.

— Натан, чому ти хотів, щоб прийшла абатиса? Щось я не пам'ятаю, щоб ти коли-небудь кликав її.

Вона підняла очі і зустріла холодний, відчужений погляд пророка.

— А це, сестра Маргарита, теж з тих речей, які тобі знати не дозволено. Хочеш заподіяти мені біль, щоб спробувати змусити мене говорити?

Вона взяла зі столу книгу пророцтв.

— Ні, Натан, не хочу.

— Тоді, може, передаси абатисі моє послання?

Вона кивнула:

— Що я повинна сказати їй?

— А ти пообіцяєш і цю таємницю забрати з собою в могилу і не повторювати моїх слів нікому, крім абатиси?

— Як скажеш, хоч я і не розумію, чому ти цього хочеш. Ти можеш довіряти сестрам…

— Ні! Маргарита, послухай мене. Коли йде битва з Володарем тьми, довіряти не можна нікому. Я і без того піддаю себе небезпеці, довіряючи тобі і абатисі. Нікому не довіряй! — Насуплені брови надавали йому розсердженого вигляду. — Той, кому довіряєш, здатний зрадити.

— Добре, Натан. Що мені сказати абатисі? Він пильно подивився на неї і ледь чутно прошепотів:

— Скажи їй, що камінь — в ставку. Маргарита здивовано кліпнула.

— Що це означає?

— Ти й так вже досить налякана, дитя моє. Краще тобі не піддавати себе новому випробуванню.

— Сестра Маргарита, Натан, — м'яко сказала вона. — Я не «дитя», а сестра Маргарита. Будь ласка, звертайся до мене, як я того заслуговую.

Він посміхнувся.

— Прости мене, сестра Маргарита. — Від його погляду по спині у неї пробігли мурашки. — І ще дещо, сестра Маргарита.

— Що?

Він потягнувся і витер сльози з її обличчя.

— Я нічого не знаю про твою смерть. — Вона полегшено зітхнула. — Але я знаю дещо дуже важливе, що пов'язано з тобою. Це стосується битви з Володарем тьми.

— Якщо це допоможе мені нести в світ світло Творця, скажи, що ти знаєш.

Він задумався, дивлячись кудись повз неї, в простір.

— Прийде час, і дуже скоро, коли ти зіткнешся з дечим, і тобі знадобиться відповідь на питання. Не знаю, на яке питання, але, коли тобі знадобиться відповідь, прийди до мене, і тоді я буду знати. Цього ти теж не повинна говорити нікому.

— Спасибі, Натан. — Вона легенько торкнулась його руки. — Хай благословить тебе Творець.

— Ні, дякую, сестра. Від Творця мені більше нічого не треба.

Вона здивовано подивилася на нього.

— Це через те, що ми замкнули тебе тут? На його губах заграла легка посмішка.

— Бранці бувають різні, сестра. Що стосується мене, Його благодать мені не на благо. Єдине, що може бути гірше дотику Творця, це дотик Володаря тьми. Та й то не впевнений.

Вона відняла руку.

— Все одно я буду молитися за тебе, Натан.

— Якщо ти так дбаєш про мене, звільни мене.

— Пробач, я не можу цього зробити.

— Точніше, не хочеш.

— Розумій, як знаєш, але тобі доведеться залишитися тут.

Він нарешті відвернувся. Маргарита попрямувала до дверей.

— Сестра? А ти не могла б прислати мені жінку? Щоб вона провела зі мною ніч або дві?

В його голосі була така біль, що Маргарита мало не розплакалася.

— Я думала, ти вже вийшов з того віку. Він повільно повернувся до неї.

— У тебе є коханець, сестра Маргарита.

Вона похитнулася. Як він дізнався? Він не дізнався, він здогадався. Вона молода і гарна собою. І звичайно, її повинні цікавити чоловіки. Він просто здогадався. Але, з іншого боку, жодна сестра не знає всіх його можливостей. Він єдиний чарівник, кому вони не можуть довіряти до кінця, оскільки не знають всього ступеню його могутності.

— Ти прислухаєшся до пліток, Натан? Він посміхнувся.

— Скажи мені, сестра Маргарита, ти вже визначила для себе той день, коли станеш занадто стара для любові, навіть якщо мова йде про одну коротку ніч? Будь ласка, скажи мені точно, сестра, коли ми втрачаємо потребу в любові?

Хвилину вона стояла мовчки, збентежено опустивши очі.

— Я сама піду в місто, Натан, і приведу тобі жінку. Навіть якщо мені доведеться заплатити зі своєї кишені. Не обіцяю, що вона тобі здасться прекрасною, — не знаю, які твої смаки, — але, можу поклястися, вона буде не дурна, адже, по-моєму, ти цінуєш розум більше, ніж хочеш показати.

— Спасибі, сестра Маргарита.

— Але, Натан, ти повинен пообіцяти мені, що не розкажеш їй жодного пророцтва. Він схилив голову.

— Зрозуміло, так, сестра Маргарита. Слово чарівника.

— Я серйозно, Натан. Я не хочу розділяти з тобою відповідальність за загибель людей. У тій війні загинули не тільки чоловіки, але й діти, і жінки. Я не можу нести такий тягар.

Він підняв брови.

— Навіть якщо одна з тих жінок, що залишилися би в живих, народила би хлопчика, який би виріс і став кровожерливим тираном, який замучив би і вбив десятки тисяч ні в чому не винних людей, і в тому числі — дітей і жінок? Так, сестра? Навіть якби у тебе був шанс відітнути цю гілку жахливого пророцтва?

Маргарита застигла, не в силах поворухнутися. Нарешті вона змусила себе заговорити.

— Натан, — прошепотіла вона, — ти хочеш сказати…

— Спокійної ночі, сестра Маргарита. Він повернувся і вийшов у відокремлений маленький садочок, на ходу накинувши на голову чорний капюшон.

6

Крижаний вітер бив в обличчя, забирався холодними пальцями під одяг. Келен була рада, що у вчорашній метушні перед відльотом не забула хоча б перев'язати волосся. Вона обхопила руками Річарда і, заплющивши очі, притиснулася обличчям до його широкої спини. О добрі духи, ну чому перш, ніж повернути, дракону обов'язково треба перекинутися в повітрі?

Невідома сила щільно втиснула її в червону луску. Річард крикнув, щоб вона подивилася вниз. Келен трохи розплющила очі, але, побачивши землю не внизу, а над головою, тут же заплющила очі знову. Просто дивно, як вони до цих пір не звалилися!

Річард говорив, що те ж саме відбувається, якщо сильно розкрутити відро з водою — вода не виливається, навіть коли відро перевертається вверх дном, — але Келен ніколи такими дурницями не займалася і сильно сумнівалася, що це правда.

Дракон ще раз зробив мертву петлю, і Сіддін, який сидів на колінах у Річарда, заверещав від захоплення. Келен знову відкрила очі і зрозуміла, що мав на увазі Річард: село Племені Тіни була прямо під ними.

Скарлет різко махнула величезними крилами і по крутій спіралі полетіла вниз. Келен ледь не знудило. Вона ще міцніше вчепилася в Річарда, а той розмахував руками і щось радісно кричав, як хлопчисько. Несподівано для себе Келен теж весело розсміялася. Та вона готова кожен день літати на драконі, лише б бачити його щасливим! Вона підняла голову і поцілувала Річарда в шию. Він, не обертаючись, простягнув руку і погладив її по коліну.

Келен пригорнулася до нього і відчула себе трохи краще.

На прохання Річарда Скарлет приземлилася в самому центрі села. Косі промені сонця яскраво висвітлювали обмазані глиною рудуваті хатини. На вогнищах готувалася їжа, і в повітрі лунав апетитний запах. При вигляді дракона жінки кинулися врозтіч, а чоловіки, поспішно озброївшись, утворили навколо площі щільне кільце.

Келен розуміла, в чому справа: в минулий раз на червоному драконі прилетів Даркен Рал. Він прилетів сюди в пошуках Річарда, а не знайшовши його, почав вбивати всіх підряд. На місці жителів села Келен б теж злякалася.

Звичайно ж, вони ще не знали, що Даркен Рал мертвий, а Річард ухитрився подружитися з драконом. Спочатку він ризикнув життям, щоб врятувати яйце Скарлет, потім дракониха віддячила йому за це, і в кінці кінців вони стали друзями. Правда, час від часу Скарлет періодично нагадувала Річарду, що коли-небудь з'їсть його, але Річард у відповідь тільки сміявся, і Келен сподівалася, що це вони так жартують.

Сіддін вже знемагав від нетерпіння. Він щось швидко заторохтів на своїй мові. Річард, природно, не зрозумів ні слова, але кивнув і з посмішкою погладив хлопчика по голові. Вони міцніше вхопилися за нарости на лускатої спині дракона, і Скарлет пішла на посадку. Келен з побоюванням подивилася вниз, на мисливців: може, перш, ніж пустити в хід отруєні стріли, вони все ж подивляться, кого саме привіз дракон?

Зметнулася пилюка, піднята могутніми крилами. Скарлет приземлилася, і Річард, посадивши хлопчика собі на плечі, став на весь зріст. Коли пилюка вляглася, Скарлет опустила голову, щоб мисливці могли розгледіти її пасажирів. Сіддін посміхався у весь рот і радісно розмахував руками. Вражені, мисливці повільно опустили луки, і Келен зітхнула з полегшенням.

Вперед виступив високий сивий старий. На ньому була довга сорочка і штани з оленячої шкіри. Це був вождь племені, Птахолов. На його смаглявому від засмаги обличчі читалося неприховане здивування.

Через спини мисливців визирали здивовані обличчя дітей і жінок. Волосся жінок, за звичаєм, були вимазані свіжим брудом.

— Це я! — Крикнув Річард. — Я повернувся! З вашою допомогою ми перемогли Даркена Рала! І ще ми привезли назад сина Савідліна і Везелен!

Поки Келен перекладала. Птахолов уважно дивився на неї. Потім його обличчя осяяла широка усмішка.

— Ми раді вітати тих, хто повернувся з миром до свого народу!

Скарлет лягла на землю, і Річард проворно зісковзнув вниз по її могутньому плечу. Однією рукою він притримував Сіддіна, а іншу подав Келен, допомагаючи їй спуститися. Вона була щаслива знову відчути під ногами тверду землю.

Розштовхавши мисливців, до них кинулась Везелен, викрикуючи на ходу ім'я сина.

За нею біг Савідлін. Сіддін витягнув руки і влетів прямо в обійми матері.

Везелен і плакала, і сміялася одночасно, і все намагалася обняти і сина, і Річарда з Келен. Савідлін поплескував сина по спині і дивився на його рятівників мокрими від сліз очима.

— Твій син був хоробрим, як личить мисливцеві, — сказала Келен. Савідлін гордовито кивнув і, ступивши вперед, легенько ляснув її по щоці.

— Сили сповідниці Келен.

Келен повернула ляпас, і тоді Савідлін обійняв її так міцно, що ледь не задушив. Потім він поправив на плечі шкуру койота і, повернувшись до Річарда, як слід розмахнувся і відважив йому оглушливу ляпаса в знак своєї щирої поваги до Шукача.

— Сили Річарду-з-характером!

Келен здригнулася. Вже краще б він цього не робив! Вона знала, що у Річарда досі болить голова. Це почалося ще вчора, але вона сподівалася, що після того, як Річард гарненько виспиться в печері дракона, йому стане легше. Сіддін до знемоги грався з маленьким дракончиком, а потім згорнувся калачиком між ними і миттєво заснув, але Келен не спалося. Вона виявила, що не в силах змусити себе перестати дивитися на Річарда.

Нарешті вона поклала голову йому на плече, взяла його руки в свої і з посмішкою на губах заснула. Їм обом потрібен був відпочинок, але Річард спав неспокійно, його мучили кошмари, і він кілька разів прокидався. І хоча він нічого не говорив, Келен по його очах бачила, що голова у нього болить, як і раніше. Втім, Річард нічим не показав, що Савідлін перестарався, і в свою чергу сповна продемонстрував старійшині свою повагу.

— Сили Савідліну, моєму другу. — Ритуал був завершений, і почалися дружні смішки і поплескування по плечах. Обмінявшись привітанням з Птахоловом, Річард звернувся до натовпу:

— Цього відважного і благородного дракона звуть Скарлет. — Він говорив у повний голос, незважаючи на те що слухачі могли зрозуміти тільки переклад. — Вона допомогла мені вбити Дарка Рала і помститися за загиблих. Крім того, вона привезла сюди Сіддіна, щоб розвіяти горе його батьків. Вона мій друг і друг всього Племені Тіни.

Келен перекладала, а мисливці слухали. Спочатку вони були приголомшені, а потім надулися від гордості, почувши, що ворог племені убитий одним з їхніх одноплемінників, навіть якщо цей одноплемінник був прийнятий в плем'я, а не належав йому від народження. Люди Тіни шанували силу, а вбити того, хто винен у смерті своїх побратимів, вважалося великим її проявом.

Скарлет покосилася на Річарда.

— Друзі! — Фиркнула вона. — Люди не можуть дружити з червоними драконами.

Вони нас бояться.

— А як же я? — Посміхнувся Річард. — Ти ж мій друг.

— Ну так, — погодилася Скарлет, випустивши тонку цівку диму. — Поки я тебе не з'їла.

Посмішка Річарда стала ще ширшою. Він вказав на Птахолова.

— Поглянь на нього, Скарлет. Це він подарував мені свисток, який допоміг забрати у Даркена Рала твоє яйце. Не будь у мене тоді цього подарунка, гари зжерли б малюка. — Річард ляснув дракониху по блискучому червоному боці.

— А він у тебе дуже симпатичний.

Скарлет підняла голову. Величезні жовті очі втупилися в Птахолова.

— Мабуть, для закуски він занадто кістлявий, — заявила вона і загоготіла.

Здавалося, загуркотів каменепад. — Та й від всього села користі взагалі-то ніякої. Багато метушні і мало м'яса. Ну що ж, — вона повернулася до Річарда, якщо вони твої друзі, Річард Сайфер, значить, і мої теж.

— Його звуть Птахолов, Скарлет, тому що він любить усіх, хто здатний літати.

— Он як? — Скарлет витягнула шию та оглянула вождя більш уважно. Стоячі поруч мисливці з жахом відсахнулися, але Птахолов не зрушив з місця.

— Дякую тобі за те, що ти допоміг Річарду. Він врятував мого малюка. Вашому племені нічого мене боятися. Клянуся честю дракона.

Птахолов вислухав переклад, посміхнувся драконисі, а потім звернувся до своїх людей:

— Як сказав Річард-з-характером, цей благородний дракон, Скарлет, — Друг нашого племені. Відтепер вона отримує право полювати на наших землях, і ми не завдамо їй шкоди, так само, як і вона нам.

Натовп вибухнув захопленими криками. Подружитися з драконом було великою честю для шанувальників сили. Люди розмахували зброєю і пританцьовували від захоплення. Скарлет, бажаючи внести свій внесок у загальну радість, закинула голову і з ревом послала в небо чудову вогненну стрілу. Люди закричали ще голосніше.

Раптом Келен зауважила, що Річард дивиться кудись убік. Простеживши за його поглядом, вона побачила невелику групу мисливців, які стояли окремо.

Келен впізнала їхнього ватажка: саме ця людина свого часу дорікала Річарду в тому, що той приніс у село біду, і говорила, що з його вини люди Тіни загинули від руки Дарка Рала.

Захоплення не вщухали, і Річард, поманивши пальцем Скарлет, щось зашепотів їй у вухо. Дракониха вислухала його і, поміркувавши, кивнула. Річард зняв з шиї свій кістяний свисток і повернувся до Птахолова.

— Ти подарував мені його, попередивши, що він не принесе мені користі, тому що я можу ним лише викликати всіх птахів відразу. Але, можливо, добрі духи розраховували саме на це. Завдяки твоєму подарунку я врятував від Даркена Рала всіх. Завдяки йому я врятував Келен. Спасибі тобі.

Келен перевела, і Птахолов радісно засміявся. Річард шепнув Келен, що скоро повернеться, і знову заліз Скарлет на спину.

— Поважний старійшина, ми зі Скарлет теж хочемо зробити тобі подарунок. Ми хочемо взяти тебе в небо, щоб ти побачив світ таким, яким бачать його твої птиці. — З цими словами Річард простягнув вождю руку.

Старійшина вислухав переклад і з побоюванням поглянув на дракона. Червона луска високо здіймалися в такт диханню Скарлет, глянсувато поблискуючи в променях призахідного сонця. Довгий хвіст майже торкався оточуючих площу хатин.

Дракониха, не кваплячись, розправила і знову склала свої величезні крила.

Птахолов подивився на Річарда і зважився. Губи старійшини торкнула хлоп'яча усмішка. Келен не втрималася і розсміялася, провідник вхопився за руку Річарда і поліз наверх.

Підійшов Савідлін і став поряд з Келен. Побачивши, яка честь надана їх старійшині, мисливці знову вибухнули вигуками. Келен не дивилася на дракона. Вона дивилася тільки на Річарда. Скарлет злетіла, і Келен почула, як засміявся Птахолов. Вона сподівалася, що він не перестане сміятися, коли дракониха вирішить зробити пелю.

— Річард-з-характером дуже незвичайна людина, — зауважив Савідлін.

Келен посміхнулася і кивнула. Погляд її був прикутий до єдиного мисливця, який не поділяв загального веселощів.

— Хто ця людина? — Запитала вона.

— Чандален. Він ненавидить Річарда, тому що Даркен Рал прийшов і вбив багатьох, полюючи за ним.

Келен згадала Перше Правило Чарівника: люди можуть повірити в усе що завгодно.

— Якби не Річард, ми вже були б рабами Дарка Рала.

Савідлін знизав плечима:

— Мати очі не означає бачити. Тоффалар, якого ти вбила, був його дядьком.

Келен неуважно кивнула.

— Почекай мене тут.

Вона пішла через площу, на ходу розв'язавши стрічку, якою було перев'язано її волосся.

Вона до цих пір не могла звикнути до думки, що Річард любить її і при цьому не підвладний її магії. Важко було повірити, що вона, сповідниця, здатна відчувати любов. Це суперечило всьому, чому її вчили. Найбільше їй хотілося залишитися з Річардом наодинці і цілувати його, і обіймати його до кінця часів.

Так невже вона дозволить цій людині, Чандалену, заподіяти Річарду зло?

Тепер, коли вона і її коханий можуть нарешті бути разом, незважаючи на її магію, вона нікому не дозволить перешкодити їхньому щастю!

При одній думці про те, що хтось може заподіяти Річарду зло, в Келен спалахувала магія кривавої люті, Кон Дар. Келен навіть не підозрювала, що здатна закликати криваву лють, до тих пір, поки не почула, що Річард убитий, але тепер завжди відчувала її в собі так само чітко, як і звичну магію сповідниці.

Схрестивши руки на грудях, Чандален дивився на наближення сповідниці.

Позаду нього, встромивши списи тупими кінцями в землю, стояло кілька мисливців. Без сумніву, вони щойно повернулися з полювання: їх тіла були покриті ще не висохлим брудом. В їх розслаблених позах вгадувалася настороженість.

За плечем у кожного висів невеликий лук, на поясі — довгий ніж. У деяких на руках виднілися плями крові. Пучки трави, прикріплені до зап'ясть і застромлені у волосся, служили мисливцям маскуванням. Келен зупинилася перед Чандаленом і вдивилася в його темні очі.

— Сили Чандалену. — Вона несильно грюкнула його по щоці долонею.

Його очі блиснули. Він відвів погляд, але не відповів на привітання, а лише презирливо сплюнув і знову подивився на Келен:

— Що тобі потрібно. Сповідниця?

Воїни за його спиною заусміхалися. Землі Племені Тіни були, мабуть, єдиним місцем у світі, де вважалося образою не отримати ляпаса.

— Річард-з-характером пожертвував більшим, ніж ти можеш собі уявити, щоб врятувати наших одноплемінників від Даркена Рала. Чому ж ти ненавидиш його?

— Ви двоє принесли в моє плем'я біду. І принесете знову.

— У наше плем'я, — поправила Келен і, розстебнувши гудзики, закотила рукав до самого плеча. — Тоффалар поранив мене, — сказала вона, підносячи оголену руку до обличчя Чандалена. — Цей шрам залишився з тих пір, як він намагався вбити мене. Він поранив мене до того, як я вбила його. Не після. Напавши на мене, він сам вирішив свою долю.

Вираз обличчя Чандалена не змінилося.

— Дядько ніколи не вмів поводитися з ножем. Бідолаха.

Келен стиснула зуби. Тепер відступати не можна. Не зводячи з Чандалена очей, вона поцілувала кінчики пальців і торкнулася ними щоки Чандалена — в те ж місце, куди тільки що його шльопнула. Мисливці зашипіли від люті і схопилися за списа. Обличчя Чандалена спотворилося від люті.

Для мисливця племені Тіни не було приниження важче. Відмова Чандалена відповісти на привітання не означала відсутність у нього поваги до сили Келен, а була лише небажання демонструвати цю повагу. А Келен, замінивши ляпас поцілунком, відмовила мисливцеві в силі, як би назвавши його нерозумним немовлям. І що найгірше, це образа було нанесено публічно.

Це було небезпечно само по собі, і подвійно небезпечно, тому що Чандален вважав Келен ворогом. У таких випадках відповіддю зазвичай служив удар ножем з-за рогу.

Людина, звинувачена в слабкості, позбавлявся права зустрітися зі своїм противником лицем до лиця. З іншого боку, поняття Племені Тіни про честь вимагали, щоб сила була доведена відкрито. Оскільки Келен образила Чандалена на очах у всіх, честь вимагала, щоб і він відповів їй принародно.

— З цього моменту, — сказала Келен, — якщо ти потребуєш моєї поваги, тобі доведеться заслужити її.

Чандален стиснув кулаки так, що побіліли суглоби. Келен глузливо випнула підборіддя.

— Отже, ти все-таки зважився засвідчити повагу до моєї сили?

Але Чандален дивився на щось за її спиною і не рухався. Його люди відступили на крок і з неохотою опустили списи. Келен обернулася і побачила не менше півсотні мисливців з натягнутими луками. Кожна стріла дивилася на Чандалена і його людей.

— Де ж твоя сила, — уїдливо запитав Чандален, — якщо ти ховаєшся за спини інших?

— Опустіть зброю! — Крикнула Келен. — І нехай ніхто не намагається захищати мене від цих людей. Ніхто! Це стосується тільки мене і Чандалена.

Люди неохоче опустили луки. Чандален знизав плечима.

— У тебе немає сили. За тобою стоїть меч Шукача.

Келен різко викинула руку вперед і міцно стиснула його плече. Чандален закам'янів. Його зіниці розширились. Він прекрасно знав, що означає цей жест, і розумів, що швидкість його мускулів поступається швидкості думки сповідниці.

— Тільки за минулий рік я вбила більше людей, ніж ти за все своє життя, жалюгідний хвалько! — Голос Келен був схожий на шипіння розлюченої змії. Якщо ти спробуєш заподіяти Річарду зло, я вб'ю й тебе. — Вона нахилилася ближче. — Навіть якщо ти просто висловиш вголос таку думку, і вона дійде до моїх вух, я тебе вб'ю. — Келен з підкресленою неквапливістю обвела поглядом натовп. — Я простягаю кожному руку дружби, але якщо хтось протягне у відповідь руку з ножем, я вб'ю його так само, як вбила Тоффалара. І не думайте, що я не зможу. Або не захочу. — Вона по черзі оглянула мисливців, і коли кожен кивнув на знак згоди, знову повернулася до Чандалена, і пальці її стиснулись ще міцніше. Мисливець судорожно ковтнув і теж кивнув. — Те, що відбулося між мною і Чандаленом, стосується тільки нас двох. Не варто говорити про це Птахолову. Вона прибрала руку. Вдалині почувся рев дракона, який повертався. — І пам'ятай, Чандален, що ми з тобою — на одній стороні. Ми обидва захищаємо наше плем'я, і я поважаю тебе за те, що ти для цього робиш.

Несильно шльопнувши мисливця по щоці, вона відразу ж повернулася до нього спиною, позбавляючи його можливості як повернути ляпас, так і проігнорувати її.

Цей жест частково підняв Чандалена в очах власних людей. Тепер якби він захотів відновити сварку, це стало б проявом дурості та слабкості. Своїм вчинком Келен показала, що сама вона дотримується вимог честі, а про поведінку Чандалена надає судити його одноплемінникам. Воювати з жінкою негідно чоловіка. Втім, Келен — не звичайна жінка. Вона Мати-сповідниця.

Келен перевела дух і, повернувшись до Савідліна, стала дивитись, як опускається дракон. Стояча поруч Везелен міцно притискала до себе сяючого від щастя Сіддіна. Подумавши про те, якої страшної долі уникнула ця дитина, Келен мимоволі здригнулася, — З тебе вийшов би хороший вождь, Мати-сповідниця, — зауважив Савідлін. — Ти вмієш викласти людині урок честі і змусити прислухатися до себе.

— Краще б такі уроки взагалі були не потрібні, — сказала Келен. Савідлін пробурчав у відповідь щось схвальне.

Знову зметнулася пилюка, піднята могутніми крилами, і Скарлет приземлилася.

Келен застебнула рукав.

Обличчя Птахолова злегка позеленіло, але очі сяяли. Широко посміхаючись, він шанобливо поплескав Скарлет по червоній лусці. Келен підійшла ближче, і Птахолов попросив її перевести дракону слова подяки.

Келен засміялася і кивнула:

— Птахолов хоче сказати, що ти зробила йому найбільшу честь, подарувавши нове бачення світу. Ще він каже, що, якщо коли-небудь тобі і твоєму малюкові знадобиться надійний притулок, вас завжди з радістю зустрінуть на цій землі.

Величезні зуби блиснули в драконячої усмішці.

— Передай йому, що я задоволена і дякую йому теж. — Вона повернулася до Річарда. — Але мені пора повертатися. Мій малюк, напевно, вже зголоднів і сумує.

— Спасибі тобі, Скарлет! — Вигукнув Річард і, в свою чергу, ляснув дракона по блискучій лусці. — Дякую за все. І особливо за те, що ти познайомила нас зі своїм малюком. Він навіть ще симпатичніший, ніж ти. Бережи його. І себе теж. Живіть вільними.

Скарлет сунула лапу собі в пащу і з клацанням витягла звідти кінчик зуба.

Втім, цей кінчик був добрих шести дюймів завдовжки.

— Дракони теж володіють магією, — сказала Скарлет. — Підстав руку. Впустивши зуб у долоню Річарда, вона продовжувала:

— Не втрать. У тебе великий талант наживати неприємності, Річард Сайфер. Якщо потрапиш у біду, поклич мене, і я прилечу. Тільки пам'ятай — зробити це можна лише один раз.

— Але як мені тебе покликати?

— Ти володієш даром, Річард. Просто візьми його в руку і поклич мене. Я почую. І не забувай — тільки в разі крайньої необхідності.

— Спасибі тобі, Скарлет, але в мене немає дару. Скарлет закинула голову і зареготала. Здавалося, з гір обрушилася лавина. Відсміявшись, вона лукаво подивилася на Річарда жовтим оком.

— Якщо в тебе немає дару, то його немає ні в кого. Щасти тобі, Річард Сайфер.

Всі жителі села мовчки дивилися їй услід. Коли дракон розтанув в західному небі, Річард обійняв Келен і притягнув до себе.

— Сподіваюся, що чую цю нісенітницю про свій дар в останній раз. До речі, я бачив вас зверху. — Він кивнув у бік Чандалена. — Ти не хочеш сказати, про що ви розмовляли?

— Так, дрібниці, — посміхнулася вона. Чандален, немов почувши їх розмову, відвернувся.

— Коли ж ми нарешті залишимося одні? — З соромливою усмішкою запитала Келен. — Ще трохи, і я почну цілувати тебе прямо при всіх.

Темрява не заважала наспіх організованому святу. Річард глянув на старійшин, одягнених у шкури койотів. Вони сміялися і про щось жваво розмовляли. Поруч метушилися їхні дружини і діти. До Річарда з Келен раз у раз підходили люди, щоб привітати їх з поверненням і обмінятися традиційними ляпасами.

Розлякуючи курчат, поміж хатин бігали голі дітлахи. Келен дивувалася, як вони не мерзнуть в таку холодну ніч. Обурені квочки голосно кудкудакали і плескали крилами. Жінки в яскравих сукнях розносили на підносах плетених коржі з тави, смажений перець, солодкі рисові пиріжки, варену квасолю і печене м'ясо.

— Невже ти думаєш, що нас відпустять перш, ніж ми розповімо про своїх великі пригоди? — Посміхнувся Річард.

— Великі пригоди? Я пам'ятаю тільки постійний страх і силу-силенну проблем, які неможливо вирішити… — При згадці про те, що Річард був в полоні у Морд-Сід, вона здригнулася. — І ще пам'ятаю, що вважала тебе загиблим.

— Так це і є суть усіх пригод, — посміхнувся Річард. — Хіба ти не знала?

— Тепер мені пригод до кінця життя вистачить. Річард відчужено подивився кудись удалину.

— Мені теж.

Погляд її ковзнув по обтягнутому червоною шкірою стержню, що висів у Річарда на грудях на золотому ланцюжку. Ейдж. Відігнавши неприємні спогади, Келен взяла з таці шматочок сиру і поклала його Річарду в рот.

— Може, ми складемо якусь історію, яка звучала б як справжня пригода? — Запитала вона. — Тільки коротшу.

— Відмінна думка, — кивнув Річард і, почавши жувати, тут же з огидою виплюнув сир. — Що за гидота?!

— Справді? — Келен понюхала залишки сиру і обережно спробувала. — Я не люблю сир, але, по-моєму, смак у нього звичайнісінький.

— Смак огидний! — Наполягав Річард.

— Вчора в Народному Палаці тобі теж не сподобався сир, — насупилася Келен. — А Зедд говорив, що він нормальний.

— Нічого собі, нормальний! Абсолютно тухлий! Я все життя їм сир і вже як-небудь відрізню поганий від хорошого.

— Ну добре, добре. Може, ти просто почав переймати мої звички? Я, наприклад, сир ненавиджу.

— Я тобі не заздрю, — посміхнувся Річард і потягнувся до коржика. Келен посміхнулася йому і цей момент помітила двох мисливців. Вона помітно напружилася, і Річард теж насторожився.

— Це люди чандалена, — шепнула Келен. — Не знаю, що їм потрібно, але давай не будемо вплутуватися в чергову пригоду, добре?

Річард нічого не відповів і навіть не посміхнувся. Він спокійно дивився на мисливців. Ті підійшли ближче і зупинилися перед Келен, уважно її розглядаючи. Потім той, що попереду, поправив на плечі лук і витягнув перед собою руку розкритою долонею вгору. Келен знала значення цього жесту і розгубилася.

— Вас послав Чандален? — Запитала вона.

— Ми люди Чандалена, але не його діти. — Він не прибирав руки, і Келен, мить повагавшись, рішуче ляснула по розкритій долоні. Мисливець широко усміхнувся і ввічливо ляснув Келен по щоці.

— Сили сповідниці Келен. Мене звуть Пріндін, а це мій брат — Тоссідін.

Келен вернула ляпаса і обмінялася вітаннями і з Тоссідіном. Той теж розплився в усмішці. Здивована їх дружелюбністю, Келен запитально подивилася на Річарда. Простеживши за її поглядом, брати зробили крок вперед і привітали Шукача, як годиться.

— Ми хотіли сказати, що сьогодні ти проявила силу і чесність, — пояснив Пріндін. — Чандален упертий, і його важко переконати, але він непогана людина. Він хоче лише безпеки Племені Тіни.

— Річард і я теж люди Тіни.

— Ми знаємо, — посміхнулися брати. — Старійшини оголосили про це. Ми будемо захищати вас так само, як і всіх інших.

— І Чандален теж?

Мисливці гмикнули, але нічого не відповіли. Вони підняли свої списи, збираючись йти.

— Скажи їм, що у них дуже хороші луки, — несподівано попросив Річард.

Келен бачила краєм ока, що Річард уважно вивчає обох братів.

Коли вона перевела, вони посміхнулися і закивали.

— І ми добре володіємо ними.

— Скажи ще, що стріли теж виглядають непогано. — Річард не відводив від мисливців погляду. — І попроси показати одну.

Келен здивовано подивилася на нього, але слухняно перевела. Пріндін вивудив з сагайдака стрілу і простягнув Річарду. Келен зауважила, що старійшини замовкли і спостерігають за ними. Річард покрутив стрілу в пальцях, оглянув її тупий кінець і плоский кований наконечник. Обличчя його нічого не виражало.

— Чудова робота, — сказав він, повертаючи стрілу.

Пріндін вислухав переклад і, прибираючи стрілу, запропонував Річарду:

— Якщо ти непоганий стрілок, підемо завтра з нами. Влаштуємо змагання.

Келен не встигла перевести, її перебив Савідлін:

— Минулого разу Річард сказав мені, що залишив свій лук в Вестланді. Я зробив йому інший. Це подарунок за те, що він навчив нас будувати дахи, що не пропускають воду. Скажи йому це і скажи ще, що, якщо він погодиться, я пошлю разом з ним моїх мисливців. — Савідлін посміхнувся. — Подивимося, хто краще стріляє.

Брати почали усміхатися і з ентузіазмом закивали. Вони, схоже, анітрохи не сумнівалися в результаті змагання. Почувши переклад, Річард був явно зворушений.

— Люди Тіни роблять найкращі луки з усіх, що я бачив, — сказав він. Це велика честь для мене, Савідлін. Я задоволений. — Він посміхнувся. — Ми покажемо цим двом, як треба стріляти.

Остання фраза насмішила братів.

— Побачимося завтра! — Весело крикнув Пріндін, і вони пішли.

Річард похмуро дивився їм услід.

— Що ти там розгледів у цій стрілі? — Запитала Келен.

— Попроси Савідліна дати одну зі своїх стріл, і я покажу.

Савідлін дістав сагайдак. Річард вибрав стрілу з металевим наконечником і простягнув її Келен.

— Подивися уважно і скажи, що ти бачиш. Вона покрутила стрілу в руках і знизала плечима, не розуміючи, що він має на увазі.

— Стріла як стріла. Нічим не відрізняється від інших.

— Нічим, кажеш? — Річард посміхнувся і витягнув з сагайдака стрілу без наконечника. — А ця?

— Ти що, дурепою мене вважаєш? Це просто загострена палиця. А у тієї металевий наконечник — точно такий же, як у стріл Пріндіна.

— Ні, не такий. — Річард прибрав стрілу без наконечника в сагайдак і, взявши ту, яку тримала Келен, повернув її іншим кінцем. — Подивися на улоговинку, по якій проходить тятива, і уяви собі, як стріла лежить на цибулі. Розумієш тепер?

Келен заперечливо похитала головою.

— На деяких стрілах пір'я розташовують під кутом, і стріла обертається під час польоту. Вважається, що від цього збільшується точність удару. Не знаю, як насправді, та це й не важливо. В Племені Тіни використовують пряме оперення. Іншими словами, стріла влучає в ціль в точно такому ж становищі, в якому сходить з тятиви.

— Ну і що? Все одно не бачу різниці.

— Дивись уважно. Ось так стріла лежить на цибулі і саме в такому положенні потрапить у мішень. Тепер поглянь на наконечник. Його площина паралельна лінії тятиви. Всі стріли з наконечниками у Савідліна точно такі ж. Так робиться для полювання на великого звіра, скажімо, на кабана, щоб стріла не застрягла між ребер і могла увійти глибше. А ось стріли Пріндіна інші — наконечник у неї повернутий. Коли стріла летить, площина його паралельна землі. З такою стрілою нерозумно полювати на кабана. Треба вибрати іншого звіра, ребра якого теж розташовуються паралельно землі. Людини. Келен мимоволі поїжилась.

— Навіщо?

— Плем'я Тіни ретельно охороняє свої землі і недолюблює непроханих гостей. Ймовірно, Чандален і його люди вартують кордони. Це найдосвідченіші слідопити і найкращі стрілки. Запитай Савідліна, чи добре вони володіють луками.

Почувши запитання, Савідлін крякнув.

— Ніхто не може зрівнятися з Чандаленом і його людьми в цьому мистецтві.

Навіть якщо Річард-з-характером стріляє добре, йому не уникнути поразки.

Але вони великодушні і ніколи не прагнуть принизити переможеного. Річард не повинен турбуватися, завтрашнє змагання йому сподобається. І він навчиться стріляти краще. Ось чому я хочу, щоб мої люди теж брали участь — воїни Чандалена завжди допомагають нам стати краще. В Племені Тіни перемогти когось означає взяти на себе відповідальність за переможеного. І навчити його бути сильнішим. І ще скажи Річарду, що він уже прийняв виклик і тепер не може відмовитися.

— Коли людина вчиться, вона стає кращою, — кивнув Річард, вислухавши переклад. — Я не збираюся відмовлятися.

Дивлячись на його зосереджене обличчя, Келен не втрималася від посмішки. Він тут же посміхнувся у відповідь і, нахилившись, дістав із сумки яблуко. Розрізавши його, Річард вийняв серцевинку і простягнув очищену половинку Келен.

Старійшини занепокоїлися. В Серединних Землях всі червоні плоди були отруйними — наслідок злих чар. Старійшини не знали, що в Вестланді, звідки родом Річард, це не так. Минулого разу, з'ївши у них на очах червоне яблуко, Річард позбувся від необхідності одружуватися на дівчині Племені Тіни: старійшини злякалися, що його сім'я отруїть її. Тепер вони знову з жахом дивилися на червоний плід.

— Що ти робиш? — Здивувалася Келен.

— Давай-но з'їж його, а потім переведи їм те, що я скажу.

Доївши свою половинку, Річард піднявся на ноги і знаком попросив Келен стати поруч з ним.

— Поважні старші, — почав він. — Тепер, коли загроза, що нависла над нашим племенем, минула, я хочу попросити вас про дещо, і, сподіваюся, ви не відмовите мені в моєму проханні. Я прошу у вас дозволу взяти цю жінку, яка, як і я, належить Племені Тіни, за дружину. Як ви переконалися, вона без побоювання може їсти те саме, що і я. У той же час її магія сповідниці не в змозі завдати шкоди мені. Ми хочемо бути разом і були б щасливі зіграти весілля в оточенні своїх одноплемінників.

Останні слова Келен важко було перекладати: її душили сльози. Але ще важче їй було втриматися від того, щоб не кинутися йому на шию. У неї закрутилася голова, і вона вхопилася за Річарда, щоб не впасти.

Старійшини здивовано перезирнулися, а Птахолов радісно посміхнувся.

— Нарешті ви повною мірою станете людьми Тіни, — сказав він. — Ніщо не може доставити нам більшої радості, ніж ваше рішення.

Не чекаючи перекладу, Річард обійняв Келен і міцно поцілував. Старійшини і їхні дружини заплескали в долоні.

Для Келен було особливо важливо, що вони одружаться в Племені Тіни. З тих пір, як вони з Річардом прийшли сюди в пошуках допомоги і Річард навчив жителів села робити черепичні дахи, це поселення стало для неї домом. У неї з'явилися друзі, разом з ними вона боролася і разом з ними оплакувала загиблих. Врешті-решт вони зріднилися з цими людьми, і в честь їх з Річардом заслуг Птахолов прийняв у своє плем'я Шукача Істини і Мати-сповідницю.

Старий вождь підійшов до Келен і теж обняв її, ніби кажучи, що розуміє і поділяє її минулі страждання і нинішнє щастя. Уткнувшись йому в плече, Келен розплакалася. Їй досі не вірилося, що всі нещастя нарешті позаду.

Зараз їй найбільше хотілося, щоб свято швидше закінчилося і вони з Річардом залишилися б одні. Він цілий місяць був у полоні і повернувся до неї тільки вчора. У неї не було часу навіть поговорити з ним як слід. Або хоча б обійняти його по-справжньому.

Діти до самозабуття танцювали біля маленького вогнища. Біля великих багать не вщухали розмови і сміх. До Келен підбігла Везелен і, обійнявши її, шепнула, що пошиє їй весільну сукню. Савідлін поцілував Келен в щоку, а Річарда поплескав по спині. Келен не могла відвести очей від свого майбутнього чоловіка. Та й не хотіла.

До піднесення, де сиділи старійшини, підійшли мисливці — ті, що супроводжували Птахолова в той день, коли він вчив Річарда користуватися подарованим свистком. Річард тоді видавав тільки свист, що закликав всіх птахів відразу, і мисливці реготали до упаду над його незграбними спробами викликати якусь певну птицю.

Побачивши їх, Савідлін змусив Річарда показати свисток і в черговий раз розповісти, як він переполошив гарів, скликавши птахів з усієї округи. Тисячі голодних птахів переловили всіх кривавих мух, і поки гари билися з ними, Річард втік, забравши яйце Скарлет.

Сміявся Птахолов, хоча чув цю історію вже втретє; сміявся Савідлін; сміялися мисливці, ляскаючи себе по стегнах. Дивлячись на них, і Річард не міг втриматися від сміху. Келен дивилася на нього й усміхалася.

— Я думаю, цієї історії буде досить, — шепнула вона, нахилившись до Річарда. — Але як Скарлет вдалося непомітно висадити тебе поруч з гарами?

— Ну… — Річард зам'явся. — Взагалі вона висадила мене на іншій стороні гори, і я пройшов до палаючого джерела через печеру.

Келен поправила волосся.

— І там справді живе це чудовисько, Шадрін?

— Живе. — Річард зітхнув і відвів погляд. — І не просто живе. Я вже приготувався до смерті і думав, що більше ніколи не побачу тебе. — На мить погляд його потьмянів, потім Річард знову подивився на Келен і посміхнувся. — Шадрін залишив мені на пам'ять шрами, які ще на зажили. Але щоб показати їх, мені доведеться зняти штани.

— Справді? — Келен засміялася низьким, гортанним сміхом. — Я думаю, мені краще поглянути… щоб переконатися, що з тобою все в порядку.

Раптово вона усвідомила, що старші дивляться на неї, і густо почервоніла.

Щоб приховати збентеження, вона взяла з підносу пиріжок і сунула в рот, радіючи, що старійшини хоча б не розуміють її мови. Давши собі обіцянку надалі бути обачнішою, вона поставила Річарду на коліна тарілку з печеним м'ясом. М'ясо виглядало дуже апетитно.

— Ось, спробуй-но.

Вона обернулася до дружин старійшин і з посмішкою сказала, що пиріжки дуже смачні. А коли знову подивилася на Річарда, побачила, що він з огидою відіпхнув тарілку. Обличчя його зблідло.

— Забери це! — Видихнув він.

— Що з тобою? — Здивувалася Келен, забираючи м'ясо. Він дивився на свої коліна так, немов тарілка все ще була там.

— Не знаю. Я тільки глянув на нього, і мені стало погано. Здалося, що це — труп. Немов я збираюся жерти падло. Як можна після цього їсти?

Келен не знала, що сказати. Річард виглядав жахливо.

— Мені здається, я розумію. Одного разу я захворіла, і мене пригостили сиром. Мене знудило, але лікар вважав, що це корисно для здоров'я, і щодня напихав мене сиром. Зрештою я одужала, але з тих пір ненавиджу сир. А може бути, це через те, що в тебе болить голова?

— Можливо, — погодився він слабким голосом. — А може, я просто відвик.

Напевно, я занадто довго пробув у Народному Палаці, адже ж там взагалі не їдять м'яса. Даркен Рал забороняє — тобто забороняв — їсти м'ясо.

Келен заспокійливо погладила його по голові, наїжачила волосся. Спочатку сир, тепер м'ясо. Смак у Річарда ставав надто вибагливим, таким як… так, як у чарівника.

— Келен… Пробач, будь ласка, але мені потрібно піти куди-небудь, де тихіше.

Голова буквально розколюється.

Вона помацала йому чоло: воно був холодне і вологе. Келен стривожилася. Вона встала і підійшла до Птахолова.

— Річард нездужає. Йому потрібно відпочити. Ви не будете ображені, якщо ми покинемо вас? Вождь посміхнувся, приписавши її словами прихований сенс, але, глянувши на Келен уважніше, відразу ж став серйозним.

— Відведи його в будинок духів. Там вас ніхто не потурбує. Якщо знадобиться цілителька, поклич Ніссель. — Він посміхнувся одними очима. — Ймовірно, Річард занадто довго літав на драконі. Я не перестаю дякувати духам, що політ, яким мене обдарувала Скарлет, був коротким.

Келен кивнула, квапливо побажала всім доброї ночі, взяла сумки і, простягнувши Річарду руку, допомогла йому піднятися. Його очі були щільно закриті, рот скривився. Ставши на ноги, Річард ніби відчув себе краще: він відкрив очі, глибоко зітхнув і слідом за Келен пішов через площу.

Між хатинами було темно, але місяць уже зійшов, і вони легко знайшли дорогу. Поступово шум свята завмер удалині, і тільки чоботи Річарда глухо човгали по сухій землі.

— Схоже, мені вже трохи легше. — Він перестав горбитися і закрокував швидше.

— У тебе часто болить голова?

— Так, — усміхнувся Річард, — це всім відомо. Батько казав, що в моєї матері теж часто боліла голова, причому так само, як у мене, цей біль викликав нудоту. Але зараз все інакше. Немов хтось застряг там і намагається вибратися назовні. — Він забрав у Келен сумки і перекинув їх через плече. — І раніше біль був набагато слабкіший.

По вузькій стежині вони прийшли до будинку духів. Він стояв окремо від інших.

Черепичний дах виблискувала в місячному світлі. З труби піднімався дим.

Кури, які збилися в купку на невеликому узвишші неподалік, невдоволено закудахкали, коли Келен відчинила рипучі двері. Річард ліг біля каміна прямо на долівку. Келен витягла з сумки ковдру і підклала йому під голову. Річард втомлено прикрив очі долонею. Келен присіла поруч. Вона відчувала себе безпорадною.

— Мені здається, треба сходити за Ніссель. Може, цілителька тобі допоможе.

— Не варто. Все буде в порядку. Просто мені потрібно трохи побути в тиші.

— Він посміхнувся, не прибираючи з лиця руки. — Ти помітила, що варто нам потрапити на свято, як тут же трапляється неприємність?

— Мабуть, ти правий. — Келен погладила його по руці. — З цього випливає, що нам треба частіше залишатися вдвох.

Річард поцілував її пальці.

— Хотілося б.

Келен поклала долоню на його міцну руку, і якийсь час вони мовчали.

Тишу порушувало лише слабке потріскування вогню у вогнищі. Келен чула, як повільно, важко, дихає Річард.

Нарешті він прибрав руку з лиця і подивився на Келен. В очах його відбивалося полум'я. Дивлячись на Річарда, Келен раптом відчула якусь дивну схожість.

Річард нагадував їй когось, кого вона вже зустрічала, але тільки кого?

Немов хтось нашіптував їй з глибин пам'яті ім'я, але вона не могла розчути його. Келен знову поклала руку йому на чоло. Тепер воно уже не здавалося таким холодним.

Річард сів.

— Я тільки що подумав, — несподівано сказав він, — що попросив дозволу у старших взяти тебе за дружину, але забув запитати твою думка на цей рахунок.

— Вірно, — засміялася Келен. — Забув. Річард раптом дуже зніяковів і відвів погляд.

— Прости… Дійсно, нерозумно вийшло… Сподіваюся, ти не сердишся? Не кращий спосіб просити чиєїсь руки, але я ніколи ще цього не робив, і…

— Так само, як і я.

— І місце вибрав не найромантичніше…

— Саме романтичне місце в світі завжди там, де ти.

— І зараз я веду себе не краще. Не можна говорити про такі речі, коли валяєшся з хворою головою.

— Якщо ти зараз же не зробиш мені пропозицію, — прошипіла Келен, — я з тебе її виб'ю! Річард нарешті подивився їй в очі:

— Келен Амнелл, ти вийдеш за мене заміж?

Келен раптом з'ясувала, що не може сказати ні слова. Вона закрила очі і поцілувала його в губи, відчуваючи, як по щоках котяться сльози. Річард обійняв її і притиснув до себе. Вона відкинула голову і, коли голос знову повернувся до неї, сказала:

— Так. — Вона поцілувала його ще раз. — Звичайно ж, так.

Вона уткнулась йому в плече, прислухаючись до його дихання. Тихенько потріскували дрова. Річард погладив її по волоссю і ніжно поцілував у лоб.

Вони мовчали — слова були не потрібні. Їй було легко і спокійно в його обіймах.

Страх і біль, пов'язані з подіями останніх днів, відступили. Їй хотілося обійняти його, розчинитися в ньому, злитися з ним в одне ціле. Келен посміхнулася. Зедд говорив, що це — як знайти свою відсутню половинку.

Вона підняла голову і раптом побачила, що Річард плаче. Келен сподівалася, що ці сльози говорять про те, що він теж позбувся своїх демонів.

— Я люблю тебе, — прошепотіла вона. Річард обняв її ще міцніше.

— Як шкода, — тихо сказав він, — як шкода, що кращих слів люди ще не придумали. Мені здається, щоб висловити мої почуття до тебе, їх недостатньо. Пробач, що я теж не можу придумати нічого кращого.

— Для мене вони найкращі.

— Тоді — я люблю тебе, Келен. Тисячу раз, мільйон разів я люблю тебе.

Назавжди.

Вона чула стукіт його серця. І чула стукіт свого. Річард легенько заколисував її, і їй хотілося, щоб це ніколи не закінчувалося. Іноді світ здається таким прекрасним…

Річард взяв Келен за плечі і злегка відсунувся, щоб краще бачити її обличчя.

— До сих пір не можу повірити, що можна бути такою гарною, — посміхаючись, сказав він. — Я не зустрічав нікого гарніше тебе. — Він провів рукою по її волоссю. — Як я радий, що тоді не обстриг їх. У тебе чудова зачіска, і не думай її міняти, чуєш?

— Хіба ти забув, що я сповідниця? Моє волосся — символ влади. І крім того, сама я не можу обстригти його. Тільки хтось інший.

— Відмінно. Що стосується мене, то я ніколи цього не зроблю. І нікому не дозволю. Я люблю тебе такою, яка ти є. Люблю твою владу і магію, але насамперед я закохався в твоє волосся — ще в той день, коли вперше побачив тебе в Оленячому лісі.

Келен посміхнулася, пригадавши той день. Річард допоміг їй позбутися Кводу і врятував їй життя.

— Як же давно це було, — зітхнула вона. — Здається, пройшла ціла вічність… А ти не шкодуєш про колишнє життя? Простого лісового провідника. Який був вільний. — Вона лукаво усміхнулася. — І сам собі господар?

Річард посміхнувся:

— Сам собі господар? Коли в мене буде така дружина? Ну вже ні. — Він помовчав. — А щодо всього іншого — може, і шкодую трохи. Але так чи інакше, я — Шукач Істини. Я прийняв Меч Істини, а значить, і все, що з ним пов'язано. І тепер я думаю — чи будеш ти щаслива, ставши дружиною Шукача?

— Я буду щаслива жити хоч в дуплі, тільки б з тобою. Але, Річард, адже і я як і раніше залишаюся Матір'ю-сповідницею, і в мене теж є свої обов'язки.

— Так, ти казала, що означає бути сповідницею. Це значить — позбавляти людину волі, торкаючись його своєю владою. Вона стає безроздільно відданою тобі і готовою виконати будь-яке твоє бажання. Я знаю, що таким чином ти можеш дізнатися правду про злочини, скоєні нею, але хіба в тебе є ще якісь обов'язки?

— Боюся, я сказала тобі не все. Втім, у той час це було не важливо, Я вважала, що ми ніколи не зможемо бути разом. Я думала, ми обидва загинемо, а якщо навіть якимось дивом нам вдасться вижити і перемогти, ти повернешся в Вестланд, і я більше ніколи тебе не побачу.

— Ти якось згадала, що Мати-сповідниця стоїть вище королеви.

Келен кивнула.

— До Вищої Ради входять представники найбільш могутніх країн. Ці представники в тій чи іншій мірі керують Серединними Землями. Кожна держава незалежна, але все прислухається до слова Ради. Таким чином в Серединних Землях підтримується мир. Вища Рада домагається, щоб землі домовлялися, а не воювали. Якщо яка-небудь країна переходить до військових дій, інші об'єднуються, щоб дати відсіч загарбникові. Тому королі, королеви, та й інші можновладці, наділені владою, воліють з усіма спірними питаннями звертатися до Ради. Торгівля, кордони, магія, релігія — список проблем, які там вирішуються, можна продовжувати до нескінченності.

— Зрозуміло. Приблизно те саме відбувається і в Вестландії. Хоча вона не така велика, щоб там були окремі королівства, але кожен район має певну самостійність і представлений радником в Хартленді. Таку посаду займав і мій брат, поки не став Першим Радником, тому я багато про що чув і знаю. Я супроводжував радників, які приходили в Хартленд, щоб вирішити те чи інше питання, і багато з них користувалися моїми послугами в якості провідника. Вони любили поговорити, і я дещо запам'ятав. Але скажи, яку роль у всьому цьому відіграє Мати-сповідниця?

— Бачиш, Рада управляє Серединними Землями… — Келен прокашлявся. А Мати-сповідниця управляє Радою.

— Ти хочеш сказати, що керуєш всіма королями і королевами? Всіма країнами? Всіма Серединними Землями?

— Ну… Так, в якомусь сенсі так воно і є. Розумієш, в Раді представлені далеко не всі народи. Одні держави для цього занадто малі, наприклад, Тамаранг, де править королева Мілена, або Плем'я Тіни.

Інші землі цілком підпорядковані магії — скажімо, землі мерехтливих в ночі. Для таких країн Мати-сповідниця — єдиний захисник. Дай тільки волю великим державам — і ті їх просто розтопчуть, Мати-сповідниця говорить за тих, хто не має голосу.

Велика проблема полягає в тому, що між державами існують розбіжності, які часом йдуть корінням в глибину століть. Про причини розбрату іноді ніхто вже й не пам'ятає, але радники прагнуть відстояти інтереси своїх країн, не піклуючись про інтереси Серединних Земель в цілому. У Матері-сповідниці немає інших інтересів, окрім блага всіх Серединних Земель.

Без керівництва, здійснюваного Вищою Радою, кожен володар дбав би лише про власну могутність, але Мати-сповідниця зобов'язана думати про майбутнє і дивитися далі, ніж звичайні політики. І коли мова йде про владу, їй, так само, як і в питаннях правосуддя, належить останнє слово. І слово це — закон.

— Отже, це саме ти наказуєш всім королям і королевам?

— Я, як і всі мої попередниці, надаю Раді право приймати будь-які рішення на свій розсуд. Але коли ці рішення йдуть врозріз з інтересами тих народів, що не представлені в Раді, з'являюся я і висловлюю свою думку, яка не оспорюється. Але це тільки в крайньому випадку.

— І вони завжди тебе слухаються?

— Завжди.

— Але чому?

Келен важко зітхнула:

— Тому що заперечити Матері-сповідниці — значить приректи себе на повну ізоляцію і залишитися беззахисним перед обличчям більш сильного сусіда.

Результатом буде затяжна війна, в якій найсильніший розтрощить слабких, як Паніз Рал, батько Дарка Рала, розтрощив сусідів, заснувавши Д'хару. Вони розуміють, що в кінцевому рахунку в їх же інтересах мати незалежного голову Ради, який не надавав би переваги жодній із сторін.

— Це політика для слабких. А що ж тримає в узді тих, хто сильніший?

— Ти добре розбираєшся в механізмах влади, — посміхнулася Келен. — Ти маєш рацію. Сильні знають, що в разі чого їм доведеться мати справу з моєю магією. Втім, до такого ніколи не доходить. Бачиш, за Матір'ю-сповідницею стоять чарівники.

— Я думав, чарівники взагалі не бажають мати нічого спільного з владою.

— Зрозуміло, не бажають. Загроза їх втручання робить це просто непотрібним. Чарівники називають це парадоксом влади: «якщо ти хочеш, можеш і готовий застосувати силу, тобі не доведеться її застосовувати». Правителі знають, що якщо вони перестануть співпрацювати і прислухатися до думки Матері-сповідниці, то чарівники в будь-який момент готові продемонструвати їм, як невигідно бути нахабним і жадібним. Все це дуже складна і заплутана система, але суть її зводиться до того, що я керую Вищою Радою, і без мого управління неминуче вибухнула б війна, що несе загибель і руйнування більш слабким, беззахисним, а то й просто миролюбним народам.

Річард насупився, обмірковуючи почуте. Келен здогадувалася, що зараз він напевно згадує, як вона одним рухом руки змусила королеву Мілену впасти на коліна і принести присягу. Келен бажала б ніколи не показувати Річарду, якою владою вона володіє і який жах здатна викликати в людині, але це було необхідно. Деякі люди підкоряються лише силі, і ти повинен застосувати її, якщо не хочеш бути переможеним сам.

— Ситуація вкрай тривожна, — раптом дуже серйозно сказав Річард. Чарівники всі мертві: вони пожертвували собою, щоб дати тобі можливість знайти Зедда, і, значить, Мати-сповідниця знову під загрозою, Інші сповідниці теж мертві: їх вбив Даркен Рал. Якщо з тобою щось трапиться, нікому посісти твоє місце. Зедд теж це розуміє, інакше він не просив би нас приїхати до нього в Ейдіндріл. Я бачив багато людей, які прагнули влади, від мого брата до Даркена Рала, і можу сказати лише одне: ти для них — тільки перешкода. І якщо для збереження миру в Серединних Землях Мати-сповідниця хоче правити як і раніше, їй знадобиться допомога. Ти і я — ми обидва зобов'язані служити Істині. Значить, я допоможу тобі. — Губи його зворушила лукава посмішка. — Радники боялися чарівників, але подивимося, що вони заспівають, побачивши Шукача.

Кінчиками пальців Келен торкнулася його щоки.

— Ти виняткова особистість, Річард Сайфер. Могутніше мене в Серединних Землях немає нікого, і все ж мені здається, що я лише підтримую твою мантію в знак визнання твоєї величі.

— Я — всього лише той, хто любить тебе всім серцем. Тільки в цьому моя велич. Тільки для цього я живу. — Він зітхнув. — Там, в Оленячому лісі, все здавалося набагато простіше. Тільки ти і я, і я готував тобі їжу на вогнищі.

Ви дозволите мені якось ще раз пригостити вас, Мати-сповідниця?

— Навряд чи пані Сандерхолт це сподобається. Вона не любить, коли на кухні сторонні.

— У тебе є кухарка?

— Ну, строго кажучи, я ні разу не бачила, щоб вона готувала сама. В основному вона тільки розпоряджається, розмахуючи дерев'яним ополоником, немов скіпетром, знімає пробу і невтомно лає кухарів і кухарчуків. А якщо я забігаю на кухню приготувати що-небудь, вона радить мені пошукати інше заняття. Каже, що я нервую її кухарів. Так що на кухні я буваю рідко. Хоча дуже люблю готувати.

— Кухарі, — пробурчав Річард собі під ніс. — Ось кого у мене ніколи не було, так це кухарів. Я завжди готував собі сам. Ну що ж, сподіваюся, ця пані Сандерхолт знайде для мене якийсь куточок, якщо мені захочеться пригостити тебе чимось особливим?

— Тримаю парі, скоро вона буде виконувати всі твої бажання.

— Обіцяй мені одну річ. — Річард міцно стиснув її руку. — Обіцяй, що колись ти поїдеш зі мною в Вестланд. Я покажу тобі такі місця в Оленячому лісі, про які знаю тільки я. Я давно мріяв показати їх тобі.

Там така краса!

— Звичайно, обіцяю, — прошепотіла Келен.

Річард нахилився, щоб поцілувати її. Але перш, ніж губи їх стикнулися, перш, ніж він встиг її обійняти, він здригнувся від болю.

Обхопивши голову руками, він захитався і зі стогоном звалився на землю. Келен підхопила його і допомогла лягти. На мить їй здалося, що він не дихає, і вона помертвіла від страху.

— Я зараз наведу Ніссель. Потерпи, я миттю!

У відповідь він лише слабо кивнув. Келен кинулася до дверей і, штовхнувши її, вискочила в темряву. Її дихання сріблилася в морозному повітрі. Погляд її упав на невелике піднесення, де раніше сиділи кури.

Кури зникли. На їх місці стояла, згорбившись, якась темна постать.

Вона злегка ворухнулась, і в місячному світлі очі її спалахнули золотом.

7

Істота випрямилася, зі скреготом дряпнувши кігтями по краю стіни. Від низького кудкудакаючого сміху по спині Келен пробігли мурашки. Дихання у неї зупинилося. Тварюка була немов згусток темряви в сріблястому сяйві.

Золотисті крапки її очей знову потонули в чорноті ночі.

У пам'яті крутилося щось, пов'язане з цією істотою, але Келен ніяк не могла зрозуміти, що саме. Їй треба бігти, але вона не знала, куди. Назад до Річарда чи навпаки?

Жовті очі згасли, але Келен відчувала на собі їх погляд, немов холодний подих смерті. З грудей її вирвався схлип, а істота вискочила на стіну і зайшлася виючим сміхом.

Рипучі двері з гуркотом відчинилися, і в наступну мить Келен почула чистий дзвін Меча Істини, що вилітає з піхов. Чорна тінь кинулася до Річарда, очі її знову спалахнули в місячному світлі. Річард відступив на крок, а потім схопив Келен за руку і, вштовхнувши її в будинок, ривкомом зачинив за нею двері.

Знову почувся утробний сміх, і тут же — важкий удар. Келен піднялася на ноги і витягла свій ніж.

За дверима свиснув клинок, і в стіну врізалося щось важке. Потім знову почувся мерзенний регіт.

Келен вдарила в двері плечем і викотилася назовні. Не встигла вона скочити на ноги, як до неї метнулася чорна тінь. Келен змахнула ножем, але промахнулася.

Промайнули криві кігті, але перш ніж тварюка встигла завдати удар, Річард стусаном відкинув її до стіни. Блиснувши в місячному світлі, на істоту обрушився Меч Істини, але вона з незбагненною швидкістю ухилилася, і лезо лише розсікло стіну. У повітря злетіли шматки розбитих цеглин. Істота знущально зареготала і знову пішла в атаку.

Річард різко смикнув Келен за руку, і чорна тінь промчала мимо. Келен вдарила її ножем і ледь не випустила лезо: здавалося, тварюка складається з одних кісток. Біля самого лиця майнула пазуриста лапа. Річард знову змахнув мечем і знову промахнувся.

Важко дихаючи, він напружено вдивлявся в темряву. Раптом, незрозуміло звідки, вискочила чорна тінь і, обрушившись на Річарда, повалила його. Зчепившись, вони покотилися по землі. Грудками полетів бруд. Неймовірним зусиллям Річард скинув з себе противника. У наступну мить тварюка знову опинилася на верхівці стіни. Вона стояла там, дико регочучи, але замовкла, тільки-но Річард і Келен пішли геть.

Раптово задзвеніли тятиви, і стріли пронизали чорне тіло в тому місці, де у людей знаходиться серце. Ні одна не пройшла повз ціль. За першим залпом послідував другий, здійснений з не меншою точністю, але тварюка тільки засміялася. Вона стояла, вся утикана стрілами, схожа на подушечку для голок, і дико реготала. Потім вона одним рухом змахнула із себе стріли і зістрибнула на землю. Келен не могла зрозуміти, чому вона не нападає. У повітрі знову зашуміли стріли і навіть прокололи чорний тулуб, але жахливе створіння не звернуло на це жодної уваги.

Один з мисливців вискочив вперед і метнув спис. Немислимо швидким рухом тварюка відхилилася в сторону. Брязнули ікла, і спис з хрускотом тріснув навпіл. Тварюка зареготала. Мисливець подався назад, і вона, моментально втративши до нього всякий інтерес, знову втупилася на Річарда і Келен.

— Чому воно не рухається? — Прошепотів Річард. — Чому тільки стежить за нами?

І тут Келен зрозуміла, чому. А коли зрозуміла, у неї підкосилися ноги.

— Це ж скрійлінг! — Пробурмотіла вона швидше самої себе, а не Річарду. Про добрі духи, допоможіть нам, це ж скрійлінг!

Тримаючись за руки, вони обережно відступали, не зводячи з скрійлінга очей.

— Ідіть! — Крикнула Келен мисливцям. — Тільки йдіть спокійно. Не здумайте тікати!

У відповідь мисливці випустили ще один віяло непотрібних стріл.

— Сюди, — сказав Річард. — Тут, між хатинами, темніше.

— Ця тварина бачить в темряві краще, ніж ти при світлі. Вона прийшла до нас з Підземного світу.

— Що ж нам робити? — Запитав Річард, не відриваючи погляду від освітленої місяцем нерухомої фігури.

— Не знаю. Але тільки не бігти і не стояти на місці. Цим лише привернеш його увагу. А вбити його, по-моєму, можна, лише порубавши на шматки.

— А я що, по-твоєму, намагався зробити? — Розлючено пробурмотів Річард.

Келен озирнулась.

— Схоже, якщо він залишиться так стояти, нам вдасться відійти. Якщо ж ні, доведеться відводити його від інших.

Немов почувши її слова, скрійлінг зареготав і підстрибом рушив вперед.

— Немає нічого легше, — буркнул Річард. Вони позадкували по вузькому проходу між стінами, невідривно стежачи за скрійлінгом. Мисливці вперто кралися за ним, і у Келен болісно стислося серце.

— Я хотів, щоб ти залишалася в будинку, — прошепотів Річард. — Чому ти не залишилася там, де була в безпеці?

В тоні його Келен безпомилково розпізнала магічний гнів меча. Відчувши під пальцями щось гаряче і вологе, вона скосила очі і побачила кров, стікаючу по руці Річарда.

— Тому що я люблю тебе, дубина! І більше не смій так поводитися!

— Якщо ми залишимося живі, я тобі вріжу!

Вони продовжували задкувати по звивистій доріжці.

— Якщо залишимося живі — будь ласка. Як твоя голова?

— Поняття не маю. Спочатку біль була дика, а потім раптом все пройшло. А як тільки пройшло, я відразу відчув, що за дверима хтось є, і почув цей мерзенний регіт.

— Можливо, ти все-таки раніше почув, а потім відчув?

— Не знаю. Може, й так. Але все одно це дуже дивно.

Вона потягнула його на іншу доріжку. Там було ще темніше, але в місячному світлі вони несподівано побачили, як скрійлінг, немов гігантський павук, ковзає за ними по прямовисній стіні. Келен затамувала подих.

— Як у нього це виходить? — Прошепотів Річард.

Вона не відповіла. Між будинками замиготіли смолоскипи: мисливці намагалися оточити скрійлінга. Річард озирнувся по сторонах.

— Якщо вони нападуть на нього, він їх всіх переб'є. Цього не можна допустити. Він подивився праворуч. — Іди до мисливців і скажи, щоб забиралися звідси.

— Річард, я не залишу… Він підштовхнув її:

— Роби, що я говорю! Живо!

Від його тону Келен здригнулася. Вона слухняно попрямувала до мисливців, а Річард вийшов на освітлений простір і, стиснувши обома руками меч, міцно уперся ногами в землю. Він спокійно глянув на скрійлінга, що висів на стіні, і той раптово зареготав, немов упізнав того, хто стоїть перед ним.

Заскреготіли кігті. Скрійлінг зістрибнув на землю і тут же розчинився в навколишній темряві.

Келен бачила, що Річарда переповнює гнів, але лезо меча навіть не здригнулося.

Цього не може статися, подумала вона, просто не може. Адже тільки що все було так добре! Ця тварюка здатна вбити Річарда. Дійсно, здатна! А це значить — кінець всьому. В душі її, вимагаючи виходу, зметнулася кривава лють, і Келен дозволила їй звільнитися.

Скрійлінг, немов чорна блискавка, кинувся на Річарда. Назустріч йому злетіло блискаюче лезо Меча Істини. Келен чітко бачила, що на цей раз удар влучив у ціль. Скрійлінг знову дико зареготав і з розмаху вдарив по мечу, втративши при цьому кілька пальців. Річард крутнув мечем, і скрійлінг відлетів до протилежної стіни, але тут же схопився і знову кинувся на людину. Річард підняв меч, але в цей момент лють сповідники досягла межі. Сама Не розуміючи, що робить, Келен викинула вперед руку, всією душею бажаючи знищити того, хто намагається вбити людину, яку вона любить.

Скрійлінг був уже поруч з Річардом, коли з пальців сповідники вирвалася синя блискавка, опромінивши все навколо блакитним світлом. Блискавка і Меч Істини обрушилися на скрійлінга одночасно. Він ніби вибухнув, розлетівшись на чорні клапті. Крові не було зовсім. Келен так і не зрозуміла, що саме знищило його: магія Кон Дар чи магія меча.

Над селом прокотився грім, супутник чарівної блискавки, і запанувала тиша.

— Ти цілий? — Вигукнула Келен, кидаючись до Річарда і обіймаючи його. Він мовчки кивнув і, обійнявши її вільною рукою, прибрав меч у піхви. Підбігли мисливці з факелами. При світлі їх вона побачила у Річарда на руці глибоку рвану рану. Вона відірвала від плаття смужку і перев'язала її.

Мисливці і раніше тримали напоготові списи і луки.

— Ніхто не постраждав? — Запитала Келен, оглядаючи їх. Вперед проштовхався Чандален.

— Я ж казав, що від вас добра не жди!

Келен сердито глянула на нього, але вголос нічого не сказала, а тільки чемно подякувала йому і іншим мисливцям за спробу допомогти.

— Келен, що це було? І як тобі вдалося його вбити? — Він похитнувся і тільки з допомогою Келен зумів встояти на ногах.

— По-моєму, це був скрійлінг. А як мені вдалося його вбити, я і сама не знаю.

— Скрійлінг? Що…

Він раптом заплющив очі і, обхопивши голову руками, повільно опустився на коліна. Келен не змогла його втримати. До них підскочив Савідлін, але перш, ніж він встиг підхопити Річарда, той упав навзнак, скорчившись від болю.

— Савідлін, допоможи мені віднести його в будинок духів і пошли когось за Ніссель! І заради всього святого, нехай вона поспішить!

Савідлін повернувся і крикнув одному з мисливців, щоб той біг за цілителькою. Сам він і ще кілька людей підняли Річарда. Спершись на спис, Чандален стояв осторонь і мовчки дивився.

Освітлювана факелами, процесія рушила до будинку духів. Мисливці разом з Келен обережно внесли Річарда в будинок і поклали біля вогню. Келен підклала йому під голову ковдру. Савідлін відіслав своїх людей, але сам залишився.

Келен опустилася на коліна і тремтячою рукою помацала Річарду лоб.

Крижаний. Річард лежав нерухомо і, здавалося, був без свідомості. Келен кусала губи, намагаючись не розридатися.

— Ніссель вилікує його, — сказав Савідлін. — Ось побачиш. Вона хороша цілителька і знає, що робити.

Келен мовчки кивнула. Річард заворушився, немов шукаючи положення, при якому біль менша, і щось невиразно пробурмотів.

Вони довго сиділи в мовчанні. Нарешті Савідлін запитав:

— Мати-сповідниця, скажи, що ти зробила? Як тобі вдалося закликати блискавку?

— Боюся, я не зможу тобі відповісти. Але це частина магії сповідниць. Ми називаємо її «Кон Дар».

Обхопивши руками коліна, Савідлін вивчаюче подивився на неї.

— Я не знав, що сповідниці здатні закликати блискавку.

Келен підняла голову.

— Кілька днів тому я сама про це не знала.

— А що це була за чорна тварюка?

— Я думаю, це породження Підземного світу.

— Звідти приходять до нас тіні наших предків? — Келен кивнула. — Але навіщо вона з'явилася сюди?

— Пробач, Савідлін, я не знаю відповіді. Але якщо з'являться й інші, скажи людям, що йти від них потрібно звичайним кроком. Не стояти і не бігти. І якщо вони з'являться, дайте мені знати.

Савідлін замовк, обмірковуючи почуте. Нарешті двері рипнули, і на порозі виникла згорблена цілителька в супроводі двох мисливців з факелами.

Келен кинулася до неї і схопила її за руку.

— Ніссель. як добре, що ти прийшла!

Ніссель посміхнулася і погладила її по плечу.

— Як твоя рука, Мати-сповідниця?

— Уже зажила, дякую. Ніссель, з Річардом коїться щось недобре. У нього страшенно болить голова.

— Добре, добре, дівчинко. Зараз ми на нього подивимося.

Один з мисливців простягнув цілительці її сумку. Коли вона опускалася на коліна поруч з Річардом, в сумці щось неголосно дзенькнуло. Ніссель попросила піднести факели ближче і, знявши закривавлену пов'язку, стиснула рану пальцями. Річард не ворухнувся.

— Поки він без свідомості, треба зайнятися його рукою.

Вона акуратно промила рану і зашила її. Келен і троє чоловіків мовчки дивилися, як вона це робить. Смолоскипи чаділи і потріскували, висвітлюючи будинок духів нерівним, загадковим світлом. Черепи предків на полиці, здавалося, уважно спостерігають за подіями.

Бурмочучи щось собі під ніс, Ніссель закінчила шити, змастила рану якимось зіллям, що пахло соснової смолою, і наклала чисту пов'язку. Потім вона сказала мисливцям, що вони можуть йти, і почала щось шукати у своїй сумці. Йдучи, Савідлін підбадьорливо доторкнувся до плеча Келен і сказав, що вранці вони побачаться.

Після того як чоловіки пішли, Нісселя перестала ритися в сумці і подивилася на Келен:

— Я чула, що ти хочеш зробити його своїм чоловіком? — Келен кивнула. А я думала, що любов недоступна тобі, бо, якщо ви ляже разом, твоя магія вразить його.

— Ні, — дивлячись на Річарда, посміхнулася Келен. — Річард не такий, як усі.

Він володіє особливою магією, яка захищає його від моєї. — Вона говорила так, бо вони з Річардом обіцяли Зедду нікому не відкривати правди правди про те, що захистом Річарду служить його любов.

— Я рада за тебе. дитинко. — Ніссель погладила Келен по руці і знову полізла в свою сумку. Витягнувши звідти жменю невеликих пляшечок, вона запитала:

— І часто в нього болить голова?

— Він казав, що часто, але не так сильно, як зараз, і біль інша.

Немов хтось намагається вибратися з голови назовні. За його словами, такого ніколи ще не було. Ти думаєш, що зумієш йому допомогти?

— Подивимося, — Цілителька почала відкривати пляшечки і по одній підносити їх до носа Річарду. Нарешті при черговій спробі хворий опритомнів. Ніссель сама понюхала пляшечку, кивнула і, щось задоволено пробурмотівши собі під ніс, знову відкрила сумку.

— Що відбувається? — Слабким голосом запитав Річард.

Келен нахилилася і поцілувала його в лоб.

— Ніссель хоче тебе вилікувати. Лежи спокійно. Річард закрив очі і тремтячими пальцями торкнувся скронь. Тіло його вигнулося від болю. Ніссель сильно натиснула йому на підборіддя і спритно сунула в рот, що відкрився, кілька маленьких листочків.

— Скажи йому, хай жує їх. Нехай жує, не перестаючи…

— Вона каже, щоб ти жував це листя не перестаючи. Воно тобі допоможе.

Річард кивнув і почав слухняно жувати. Келен відкинула волосся у нього з чола, сердячись на власну безпорадність. Їй було нестерпно бачити його страждання.

Ніссель дістала з сумки шкіряну флягу і, виливши її вміст в чашку, додала туди кілька порошків з різних флакончиків. Келен допомогла Річарду сісти, щоб він зміг випити ліки. Потім він знову ліг і, важко дихаючи, знову почав жувати листя.

Ніссель встала і простягла Келен невеликий пакетик.

— Пиття допоможе йому заснути, а листя знімуть біль. Коли ці закінчаться, дай йому ще.

— Ніссель, що з ним? — Нахилившись до старенької, тихо запитала Келен.

Ніссель відкрила одну з пляшечок і, понюхавши його, сунула Келен під ніс.

Пахло бузком і лакрицею.

— Дух, — коротко сказала вона.

— Дух? Що це означає?

— Хвороба духу. Не крові, не рівноваги, не душі. Духа.

Келен не зрозуміла ні слова, та до того ж це було зовсім не те, що вона хотіла дізнатися.

— Він видужає? Вилікують його ці ліки і твоє листя?

Ніссель посміхнулася і поплескала її по руці.

— Я ще погуляю на вашому весіллі. Якщо не допоможе це, спробуємо щось інше.

Келен взяла її під руку і провела до дверей.

— Спасибі, Ніссель.

Зовні, біля невисокої стіни, стояв Чандален, а трохи віддалік — його люди, напівсховані темрявою. Побачивши Пріндіна, Келен підійшла до нього.

— Ти не проведеш Ніссель до дому?

— Звичайно. — Він узяв цілительку під руку, і вони пішли геть. Келен подивилася на Чандалена довгим поглядом і попрямувала до нього.

— Я оцінила те, що ти зі своїми людьми вирішив охороняти нас.

— Вас ніхто не охороняє, — кинув він з байдужим виглядом. — Навпаки, ми охороняємо своє плем'я від вас. Вірніше, від тієї біди, яку ви принесете в наступний раз.

У Келен посипався з пліч налиплий бруд.

— Якщо чудовисько з'явиться знову, не намагайтеся вбити його самі. Я не хочу, щоб хтось загинув. Навіть ти. І пам'ятайте: не можна ні стояти, ні бігти. Ви повинні йти спокійним кроком, інакше воно вб'є вас. І обов'язково покличте мене. Ясно? Не намагайтеся боротися з ним самі, просто покличте мене.

Лице воїна залишилося непроникним.

— А ти знову вдариш його блискавкою?

— Вдарю, якщо знадобиться, — холодно сказала вона, хоча в душі сумнівалася, чи вдасться їй зробити це ще раз. — Річард-з-характером хворий. Боюся, завтра він буде не в змозі змагатися з вами у стрільбі.

Чандален насмішкувато хмикнув:

— Я так і знав, що він придумає якусь відмовку.

Келен зі свистом втягнула повітря крізь зціплені зуби. Але не можна ж стояти тут і сперечатися з цим ідіотом, коли вона повинна бути поряд з Річардом!

— Спокійної ночі, Чандален.

Річард, як і раніше лежав на спині і жував листя. Вона присіла поруч, відзначивши про себе, що він виглядає явно краще.

— Це листя починає мені подобатися.

— Як ти себе почуваєш? — Вона обережно помацала йому чоло.

— Так собі. Біль то йде, то повертається. Схоже, листя мені допомагає.

Тільки голова від нього паморочиться.

— Нехай краще паморочиться, ніж болить.

— Вірно. — Він узяв її за руку і прикрив очі. — З ким це ти там розмовляла?

— З цим дурнем, з Чандаленом. Він стереже будинок духів. Боїться, що ми принесемо племені ще якесь нещастя.

— Можливо, він не такий вже й дурний. Схоже, ця тварюка з'явилася сюди саме за нами. Як ти її називала?

— Скрійлінг.

— А що таке скрійлінг?

— Не знаю точно. Наскільки мені відомо, їх ніхто в наш час не бачив, але я чула опис. Передбачається, що вони з Підземного світу.

Річард перестав жувати і втупився на неї широко розплющеними очима.

— З підземного? А що ти ще про них знаєш?

— Та майже нічого. — Вона раптом насупилася. — Скажи, ти коли-небудь бачив Зедда п'яним?

— Зедда? Жодного разу. Він не любитель випити, тільки поїсти. Каже, що випивка затьмарює розум, а важливіше нього нічого немає. — Річард посміхнувся. — Ще він каже, що чим менше в людини мізків, тим більше вона п'є.

— Я просто хотіла сказати, що п'яний чарівник — досить неприємне видовище. Одного разу, ще в дитинстві, я сиділа в Хранилищі і переглядала словники. Там безліч усіляких словників. Одним словом, я займалася, а поруч четверо чарівників вивчали книгу пророцтв — я такої ще ніколи не бачила. Вони схилилися над нею і про щось гаряче сперечалися. Готова побитися об заклад, вони були налякані. У той час мені було куди цікавіше спостерігати за чарівниками, аніж займатися зубрінням. Так от, я подивилася на них, і раптом всі четверо разом побіліли як сніг, схопилися, наче ужалені, а книга зачинилися з таким тріском, що я аж підстрибнула.

Потім один з них пішов і повернувся з пляшкою. У повному мовчанні вони дістали кружки і почали пити — і пили до тих пір, поки пляшка не спорожніла. Тоді вони стали п'яні і щасливі. Вони голосно сміялися й співали.

Мені це здавалося дуже цікавим, адже я такого ще не бачила. Нарешті вони помітили, що я дивлюся на них, і покликали мене. Не те щоб мені дійсно хотілося піти до них, але ж вони були чарівниками, і я всіх їх добре знала. Я поборола страх і підійшла. Один посадив мене до себе на коліна і запитав, чи не хочу я заспівати разом з ними. Я відповіла, що не знаю їхніх пісень. Вони переглянулись і сказали, що це не біда і вони мене навчать. І дійсно, ми сиділи досить довго, поки я нарешті не запам'ятала одну пісню.

— І ти до сих пір її пам'ятаєш? — Келен кивнула.

— Її неможливо забути. — Вона зібралася з духом і заспівала:

Скрійлінги вирвалися, щоб здерти з тебе шкіру,

Скрійлінги золотоокі, страшні слуги володаря.

Не тікай же від них, адже біг виразно видно їм —

Миттю спіймають тебе, будуть глумитися, замучать.

Тільки не думай стояти: бачать стоячих скрійлінги.

Повільно геть йди — золоті очі не знайдуть тебе.

Коль не спіймають тебе, сам Владика спімати спробує,

Він роздере тебе, твою душу з тіла він висмокче.

Темний пророцтва сенс, нелегко тлумачити пророцтво:

Істинно буде народжений той, хто може покінчити з володарем.

Камінь він, кинутий у ставок, він відзначений долею і полум'ям.

Тільки прихована в темряві дорога обранця.

— Огидна пісня, — резюмував Річард, не перестаючи жувати листя.

Келен кивнула.

— А вночі мені снилися кошмари. Мама прийшла до мене, сіла на ліжко і запитала, що мені снилося. Я заспівала їй цю пісеньку, і тоді вона лягла поруч і залишалася зі мною до ранку. На наступний день вона поговорила з чарівниками. Не знаю, що вона їм сказала, але з того часу вони намагалися не потрапляти їй на очі. А від мене втікали, як від чуми.

Річард взяв з пакетика чергову порцію листя і відправив в рот.

— Отже, скрійлінгів посилає Володар? Володар підземного світу?

— Так співається в пісні, і швидше за все це правда. Жодна істота з нашого світу не зможе реготати, пронизана стількома стрілами.

Річард замислився.

— А що таке «камінь, кинутий у ставок»? Келен знизала плечима.

— Ні до, ні після я про це не чула.

— Ну добре, а синя блискавка? Як ти це зробила?

— Це якимось чином пов'язано з Кон Дар. Коли я відчула криваву лють в перший раз, сталося те ж саме. — Келен важко зітхнула: ці спогади були їй неприємні. — Я тоді думала, що ти загинув. Раніше я її не відчувала, але тепер вона завжди зі мною, так само, як і магія сповідниці. Це як дві оборотні сторони. Рано чи пізно я мала пробудити її в собі. Можливо, саме про це попереджала мене Еді, коли ми були у неї. Але як я це зробила, я не знаю.

— Ти ніколи не перестанеш мене дивувати, — посміхнувся Річард. — Я б не зміг існувати спокійно, знаючи, що здатний закликати блискавки.

— От і чудово, — розсміялася Келен. — Коли якась красуня надумає тебе спокусити, згадай про це.

Річард взяв її за руку.

— Ти моя єдина красуня.

Келен пригладила його скуйовджені волосся.

— Скажи, я можу що-небудь для тебе зробити?

— Так, — прошепотів він. — Лягай до мене ближче. Я хочу, щоб ти була близько-близько. Я боюся, що більше не прокинуся, і хочу відчувати тебе поруч.

— Ти прокинешся, — з удаваною веселістю пообіцяла Келен, дістаючи нову ковдру. Вона лягла поруч з Річардом, поклала голову йому на плече, а руку на груди і постаралася забути ті слова, які він тільки що сказав.

8

Прокидаючись, вона відчула поруч тепло його тіла. Крізь щілини в стінах пробивалися вузькі промені світла. Келен сіла, протерла заспані очі і подивилася на Річарда.

Він лежав на спині, дивлячись у стелю. Його широкі груди розмірено піднімалася і опускалася. Келен посміхалася, вдивляючись у рідне обличчя.

Річард був такий красивий, що в неї защеміло серце.

Але раптово вона здригнулася, усвідомивши, що в цьому обличчі здається їй таким знайомим. Даркен Рал! Ті ж досконалі, без найменшої вади, риси.

Тільки краса Даркена Рала була застиглою красою статуї, а лице Річарда було трохи грубіше і від того здавалося живим.

Ще коли відьма Шота прийняла вигляд матері Річарда, Келен зауважила, що очі й губи Річард успадкував від неї. Його обличчя було б точною копією лиця Дарена Рала, якби на нього не наклалися материнські риси. Але хоча волосся у Річарда були не світлими, а темними, а очі — не блакитними, а сірими, погляд його залишався таким же, як у Дарка Рала, — хижим і пронизливим. Келен вже не сумнівалася, що в Річарда тече кров Ралів, але ж Даркен Рал з Д'хари, а Річард народився в Вестланді. Що ж їх може пов'язувати? Поміркувавши, Келен вирішила, що це результат перетину генеалогічних гілок десь в далекому минулому.

Річард, як і раніше лежав, втупившись у стелю. Келен легенько потрясла його за плече.

— Як твоя голова?

— Що? — Річард різко підхопився і здивовано озирнувся. — Я спав… Що ти сказала?

Келен насупилася.

— Ти не спав.

— Та ні ж, спав, і дуже міцно. Її кольнуло недобре передчуття.

— У тебе очі були відкриті, я сама бачила. — Вона не стала йому говорити про те, що з відкритими очима сплять тільки чарівники.

— Справді? — Річард протер очі. — А де це листя?

— Ось. Все ще болить?

— Так, але вже менше. — Він відправив у рот кілька листів і пробігся пальцями по її волоссю. — Принаймні я можу розмовляти. — Він посміхнувся. — І посміхатися, не побоюючись, що моя голова від посмішки розколеться.

— Можливо, тобі краще не ходити сьогодні на стрільбище?

— Савідлін сказав, що я не маю права відмовлятися. Не мігу ж я його підвести. І крім того, я хочу подивитися, що за лук він мені зробив. Я навіть не пам'ятаю, коли востаннє стріляв з лука.

Він ще трохи пожував листя, а потім вони скачали ковдри і пішли шукати Савідліна. Вони знайшли його будинку. Сіддін захоплено розповідав батькові, як це здорово — літати на драконі. Савідлін з серйозним виглядом кивав. Він обожнював всілякі історії і з однаковим інтересом міг слухати і малюка, і мисливця, який повернувся з полювання. Келен із задоволенням відзначила, що Сіддін говорить тільки про те, що було насправді, і нічого не прибавляє видуманого.

Потім Сіддін захотів дізнатися, чи не можна їм завести власного дракончика.

Савідлін пояснив синові, що червоний дракон не домашня тварина, а один для всіх дітей, і запропонував Сіддіну натомість завести руде курча і гратися з ним.

Везелен готувала якусь дивовижну кашу з додаванням яєць. Вона посадила гостей на шкури, які встеляли підлогу, і вручила їм глиняні миски і коржі з тави, які належало використовувати замість ложок, вмочуючи їх у кашу.

Річард попросив Келен дізнатися, чи не знайдеться у Савідліна якогось свердла. Той повернувся і витяг з-під лавки тонку паличку з якогось дуже твердого дерева. Річард зніяковіло оглянув паличку з усіх боків і, приклавши її до драконячого зуба, спробував покрутити. Савідлін засміявся:

— Ти хочеш його просвердлити? — Річард кивнув. — Дай сюди, я покажу тобі. як це робиться.

Кінчиком ножа Савідлін намітив в зубі отвір, потім насипав туди піску, поклав паличку і, затиснувши її між долонями, почав швидко обертати. Час від часу він зупинявся, щоб додати ще піску, який, так само, як і долоні, змочував слиною. На диво швидко просвердливши зуб наскрізь, Савідлін підправив ножем протилежну сторону і з задоволеною посмішкою повернув його Річарду. Подякувавши, Річард просунув в отвір тонку смужку шкіри і повісив зуб собі на шию, поряд з кістяним свистком і ейджілом. Останній предмет в цій колекції Келен зовсім не подобався.

Вибираючи шматочком коржа залишки каші, Савідлін запитав:

— Ну, як твоя голова? Пройшла?

— Краще, але все одно ще болить. Ніссель дала мені якесь листя, і воно допомагає. Соромно згадати, як ви вчора мене несли.

Савідлін розреготався.

— Одного разу я був сильно поранений. — Він тицьнув пальцем в кривий шрам у себе на боці. — І мене принесли додому жінки. — Він багатозначно підняв брову.

— Жінки! — Везелен кинула на нього невдоволений погляд, але Савідлін зробив вигляд, що нічого не помітив. — Коли мої люди про це дізналися, вони дуже сміялися. — Він відправив у рот останній шматочок коржа і, прожувавши, додав:

— Але побачивши жінок, які мене несли, вони перестали сміятися і захотіли дізнатися, як отримати таку рану, щоб тебе несли додому жінки.

— Савідлін! — З погрозою в голосі сказала Везелен. — Якщо ти скучив по ранах, я можу зробити тобі ще одну, не гірше тої!

— І як же тобі вдалося її отримати? — Запитав Річард.

— Без особливих зусиль! — Савідлін знизав плечима. — Я так і сказав своїм людям: просто стоїш як пень, поки тебе не вдарять списом, і всі справи.

— Це був ворог? Савідлін кивнув.

— Чому ж він тебе не прикінчив?

— Тому що я послав у нього десятикрокову стрілу. — Савідлін показав на своє горло. — Ось сюди.

— А що таке десятикрокова стріла? Савідлін дістав з сагайдака довгу стрілу з зазубреним наконечником.

— Ось подивися. Бачиш темну пляму? Це отрута. Десятикрокова стріла з отрутою. Якщо вона потрапить до тебе, ти встигнеш зробити лише десять кроків, а потім помреш. Савідлін знову розсміявся. — Мої люди вирішили пошукати інші способи змусити жінок тягати їх на руках.

Везелен нахилилася і буквально заткнула йому рот шматком коржі. Потім вона повернулася до Келен:

— Чоловіки обожнюють розповідати дурні історії. — Вона лукаво усміхнулася.

— Але я сильно хвилювалася, поки він не одужав. А про те, що він поправився, я дізналася, коли він прийшов до мене і зробив Сіддіна. З тих пір я вже не турбувалася.

Келен перевела автоматично, але, коли усвідомила сенс цих слів, відчула, що червоніє. Покосившись на Річарда, вона зробила вигляд, що поглинена їжею, а про себе пораділа, що хоча б вуха у неї прикриті волоссям.

Савідлін поблажливо поплескав Річарда по плечу:

— Скоро ти переконаєшся, що жінки теж люблять погомоніти про це.

Келен вдала, що мірує над перекладом, хоч насправді думала, як би змінити тему, але в голову нічого не приходило. Виручив Савідлін: він визирнув за двері і, повернувшись, сказав:

— Скоро вже виходити.

— Звідки ти знаєш? Савідлін знизав плечима.

— Я тут, ви тут, інші люди теж тут. Коли тут будуть всі, значить, пора виходити.

Він понишпорив у кутку і витягнув лук. Лук був більший, ніж той, яким зазвичай користувався Савідлін. Під зріст Річарда. Савідлін з видимим зусиллям зігнув його і начепив тятиву.

Річард спостерігав за ним із задоволеною посмішкою. Він сказав, що ніколи ще не бачив такого чудового лука, і Савідлін, надувшись від гордості, простягнув йому сагайдак, повний стріл.

Річард для проби кілька разів натягнув тятиву.

— Якраз на мене. Як тобі вдалося правильно підібрати натяг?

Савідлін засміявся і показав на свою щелепу:

— Я не забув, з якою повагою ти вітав мене при першій зустрічі.

Для мене цей лук тугий, подумав я, але тобі буде в самий раз. І не помилився.

Келен нахилилася до Річарда:

— Може, все-таки передумаєш? Як твоя голова?

— Жахливо. Але у мене є це листя, а воно трохи допомагає. Я думаю, обійдеться. І потім, я не хочу розчаровувати Савідліна.

Вона поклала руку йому на плече.

— Може, мені теж піти з вами? Річард поцілував її в чоло.

— Не думаю, що мені знадобиться перекладач, якщо я буду стріляти погано. Не варто давати Чандалену можливість принизити мене більше, ніж він збирається.

— Але Зедд говорив мені, що ти непогано стріляєш. По суті, він говорив, що ти стріляєш відмінно.

Річард глянув на Савідліна, який натягував тятиву на свій лук.

— Це було давно, і з тих пір я майже не стріляв. І потім, боюся, він сказав так, щоб ти менше турбувалася.

Річард поцілував Келен, і чоловіки вийшли на вулицю. Келен стояла на порозі і дивилася їм услід. Чандален, побачивши її, зробив вигляд, що перебирає стріли.

Помітивши це, Пріндін і Тоссідін постаралися приховати посмішки.

Річард озирнувся. Його явно турбували ті, хто йшов позаду. У порівнянні з ним вони здавалися карликами, але у кожного карлика був лук з отруєними стрілами, і далеко не всі відчували до нього симпатію. Келен мимоволі поїжилась.

Везелен, що стала поруч, немов прочитала її думки.

— Савідлін обіцяв прослідкувати, щоб з Річардом нічого не сталося, сказала вона. — Не турбуйся, Чандален не стане робити дурниць.

— Питання тільки в тому, що саме він вважає дурницею.

Везелен витерла руки об поділ і повернулась поглянути, чим зайнятий Сіддін.

Той колупав пальцем землю, до крайності незадоволений тим, що його залишили вдома. Постоявши над ним кілька секунд, Везелен легенько ляснула сина ганчіркою:

— Біжи, грайся. — Сіддін стрілою вилетів за двері, а Везелен повернулася до Келен. — Молоді не розуміють, як прекрасне життя. — Вона похитала головою.

— І яке коротке.

— Напевно, тому всім нам хочеться повернути молодість.

Везелен кивнула:

— Напевно. — Її смагляве обличчя освітилося чарівної усмішкою. — Так якому кольору ти віддасиш перевагу для весільного плаття?

Келен задумалася, посміхаючись своїм думкам:

— Річарду подобається синій.

— Чудово! — Вигукнула Везелен. — У мене є якраз те, що потрібно. Я приберігала його для особливого випадку.

Везелен пішла в маленьку спальню і повернулася з невеликим пакунком. Присівши поруч з Келен, вона розгорнула його і поклала їй на коліна чудовий відріз глибокого синього кольору. По темному фону були розсипані блакитні квіти. Келен подумала, що з нього вийде запаморочливе плаття. Вона пропустила тканину між пальців.

— Яка краса! Звідки він у тебе?

— Виторгувала у сіверян. — Вона поплескала себе по голові. — Їм сподобалися мої глиняні чашки, і я обміняла їх на тканину.

Келен знала, скільки коштує така тканина. Везелен довелося віддати за неї гору посуду.

— Я не можу прийняти його, Везелен. Ти заробила його важкою працею. Він твій.

Везелен критично оглянула блакитну тканину:

— Дурниці! Ви навчили нас робити дахи, які не протікають. Ви врятували мого сина з біди, а заодно позбавили нас від цього старого дурня, Тоффалара. Мій чоловік став старійшиною, і він ніколи не був такий щасливий, як в той день. Коли Сіддіна викрали, ви відшукали його і привезли назад. Ви вбили того, хто хотів поневолити весь світ. Що в порівнянні з цим жалюгідний клаптик тканини? Я буду пишатися тим, що Мати-сповідниця Серединних Земель одягне на весілля сукню, зшиту моїми руками. Я знаю, у тебе безліч вишуканих нарядів і дивовижних речей, привезених здалеку, але що ще я можу подарувати своїй подрузі? Не я роблю тобі послугу. Ласку робиш мені ти.

Очі Келен наповнилися сльозами.

— Ти навіть не уявляєш, як я щаслива чути твої слова, Везелен.

Бути сповідницею — значить вселяти людям жах. Скільки я себе пам'ятаю, люди боялися й уникали мене. Ніхто не ставився до мене, як до жінки, ніхто навіть не говорив зі мною, як з жінкою. Тільки Річард розгледів в мені мене. Жодна господиня не запрошувала мене в свій будинок. Жодна мати не дозволяла мені потримати на руках її дитину. — Вона витерла сльози. — Це плаття стане найкрасивішим і найдорожчим з усіх, що у мене є і будуть. Я буду носити його з гордістю, бо його зшиє мені подруга.

Везелен, примружившись, глянула на неї:

— Коли твій чоловік побачить тебе в цій сукні, йому відразу захочеться зробити тобі дитинку.

Келен засміялася крізь сльози. Вона ніколи не дозволяла собі навіть мріяти, що хтось буде ставитися до неї інакше, ніж як до сповідниці.

Весь ранок вони займалися шиттям. Везелен раділа тому, що вона це плаття пошиє, а Келен — тому, що буде його носити. В Ейдіндрілі було безліч майстерних кравчинь, але жодна не змогла б зрівнятися з Везелен з її кістяними голками.

Втомившись від роботи, вони перекусили коржиками з тави і курячим бульйоном.

Везелен сказала, що продовжить шиття ввечері, і запитала, чи не хоче Келен зайнятися чим-небудь ще. Келен відповіла, що з задоволенням приготувала б що-небудь.

Буваючи в Племені Тіни, Келен ніколи не їла тут м'яса. Вона знала, що люди Тіни їдять людське м'ясо, їдять своїх ворогів, щоб дізнатися їх таємні думки. Не бажаючи нікого ображати, вона говорила, що не їсть м'яса взагалі. Знаючи про це, Везелен запропонувала потушити овочі, і Келен з радістю погодилася, тим більше що вчора Річард відреагував на м'ясо досить дивно.

Вони нарізали тави і ще якісь невідомі Келен овочі, додали перець, квасолю, горіхів і, приправивши все це зеленню і сушеними грибами, поклали у велику каструлю. Везелен підкинула у вогонь полін і, сказавши, що чоловіки навряд чи повернуться до темряви, запропонувала сходити до великих печей на площі, поговорити з іншими жінками, а заодно спекти хліб. Келен погодилася.

— Ми будемо обговорювати твоє весілля, — сказала Везелен. — Весілля — це така подія, про яку завжди приємно поговорити. Особливо, — вона посміхнулася, — якщо поруч немає чоловіків.

Келен з радістю виявила, що тепер молоді дівчата вже не соромляться її і охоче з нею розмовляють. Жінкам постарше не терпілося обговорити майбутнє весілля, а молодих цікавили далекі країни. Ще їм хотілося знати, чи правда, що чоловіки коряться Матері-сповідниці і виконують її накази. Затамувавши подих, вони слухали розповіді Келен про Раду та про те, як Мати-сповідниця захищає племена, схожі на їх власне, від загрози вторгнення з боку великих і сильних держав. Келен пояснила, що користується своєю владою над людьми тільки в крайньому випадку і в рівній мірі служить усім народам Серединних Земель. Коли її запитали, чи доводилося їй командувати арміями під час битв, вона сказала, що ні, бо її обов'язки полягають саме в тому, щоб уникнути битв. Нарешті дівчатам захотілося знати: чи багато у Келен служниць і, природно, суконь. Останнє питання увігнало її у стид, а більш дорослі співрозмовниці помітно захвилювалися.

— Найкрасивіше плаття зі всіх, що в мене є, це те, яке пошиє Везелен, — відповіла Келен, — тому що вона зробить це в знак дружби, а не за наказом. Немає більшого скарбу, ніж дружба. Я б погодилася віддати все, що в мене є, і голодувати, аби мати справжнього друга.

Ця відповідь сподобалася всім: і старим, і молодим, і розмова, до задоволення Келен, знову переключилася на майбутнє весілля.

* * *

День уже хилився до вечора, коли в селі піднялася метушня, і Келен побачила Річарда. Він широкими кроками прямував до хатини Везелен. Навіть на відстані було видно, що він розлючений. За ним, намагаючись його заспокоїти, бігли мисливці.

Келен витерла забруднені в борошні руки і поспішила назустріч. Вона перехопила їх майже біля самого будинку.

Праворуч від Річарда йшов Чандален, ліворуч — Савідлін. По плечу Чандалена текла кров. Очі у нього були божевільні.

Келен підбігла до Річарда і смикнула його за рукав. Він різко повернувся, але, побачивши її, злегка заспокоївся і відпустив руків'я меча.

— Річард, що трапилося?

Він кинув на Чандалена нищівний погляд і знову повернувся до неї.

— Мені треба, щоб ти перевела. Сталася чергова невелика «пригода», а я не в змозі пояснити їм, що до чого.

— Я хочу знати, чому він намагався вбити мене! — Перебив Чандален.

— Про що це він? Каже, що ти намагався його вбити.

— Вбити? Я врятував цього ідіотові життя! І не питай мене чому. Не треба було втручатися. Наступного разу і не стану. — Він провів рукою по волоссю. — Прокляття, моя голова мене доконає.

— Ти зробив це навмисно! — Продовжував Чандален, вказуючи на своє плече. Я бачив, як ти стріляв. Це не могло бути випадковістю!

Річард звів руки до небес.

— Ідіот! — Він у сказі втупився на Чандалена. — Так, ти бачив, як я стріляв. Невже ти думаєш, що, якби я хотів тебе вбити, ти б зараз обурювався? Звичайно, я зробив це навмисно! Це був єдиний спосіб тебе врятувати! — Він розсунув великий і вказівний пальці приблизно на півдюйма. — Ось в який проміжок я повинен був потрапити, бачиш? Візьми я трохи вище або нижче, ти був би мертвий.

— Що ти несеш? — Чандален теж був розлючений.

— Річард, заспокойся. — Келен взяла його за руку. — Краще поясни мені, що сталося.

— Вони не могли мене зрозуміти. Ні один. А я не міг їм нічого втовкмачити. — Він розгублено подивився на неї. — Я вбив людину…

— Що?! Це був мисливець?

— Ні! Убитий тут взагалі ні при чому. Навпаки, вони щасливі, що я його вбив. Я врятував Чандалену життя. Але вони думають…

— Заспокойся! — Повторила вона. — Поясни їм, а я переведу.

Річард потер очі тильним боком долоні і на мить опустив очі.

Потім він підняв голову:

— Я буду говорити тільки один раз, Чандален. І якщо ти не зрозумієш, що я хочу сказати, ми з тобою станемо по різні сторони цього поля і почнемо стріляти один в одного. І врахуй: мені знадобиться тільки одна стріла.

— Пояснюй, — кинув Чандален, схрестивши на грудях м'язисті руки.

Річард зробив глибокий вдих.

— Ти стояв далеко. Не знаю чому, я раптом відчув, що він там, у тебе за спиною. Я повернувся відразу, але все, що я побачив, це… Ось. — Він схопив Келен за плечі і розгорнув особою до Чандалену, а сам пригнувся за її спиною. — Приблизно так. Я бачив тільки верх його голови. І ще спис, яким він збирався тебе проткнути. У мене був тільки один спосіб зупинити його. Тільки один. Я не бачив, як він стоїть, бачив тільки частину його голови. Туди я і змушений був стріляти. Трохи вище — і він відбувся би легкою подряпиною, а ти б помер. Щоб убити його напевно, я повинен був пустити стрілу зачепивши твоє плече.

Він знову показав пальцями відстань у півдюйма.

— Дивися, в яку щілину треба було потрапити. Трохи нижче, і стріла увійде тобі в кістку. Трохи вище, і він буде жити, а ти помреш. По-моєму, десяток швів невелика ціна за життя.

— Звідки мені знати, що ти говориш правду? — В голосі Чандалов вже було менше упевненості, але обличчя його залишалося як і раніше злим.

Річард пробурчав щось собі під ніс. І раптом його осінило. Він підскочив до одного з воїнів і вихопив у нього з рук полотняний мішок. Засунувши туди руку, він витягнув з мішка людську голову і простягнув Чандалену. Стріла пробила голову наскрізь. Оперення стирчало з середини чола, а вістря визирало з іншого боку.

Келен відвернулася, затиснувши рот рукою, а Річард став за спиною Чандалена, тримаючи відрубану голову так, що древко стріли лягло прямо на рану.

— Дивись сам, — сказав Річард, — якби цей чоловік стояв на весь зріст, то стріла, що потрапила йому в лоб, не зачепила б твого плеча.

Мисливці почали кивати і жваво перешіптуватися. Чандален озирнувся і уважно вивчив положення стріли. Але міркував він недовго, а потім забрав у Річарда голову і кинув назад у мішок.

— Мене зашивали не раз, зашиють і тепер. Це дурниці. Але врахуй: я тобі вірю тільки на цей раз.

— Наступного разу тобі не пережити, — кинув Річард ідучим геть мисливцям, але Келен перекладати не стала.

— Навіщо йому відрізали голову? — Запитала вона.

— Звідки мені знати? Це була не моя ідея. І краще не питай, що вони зробили з тілом.

— Судячи з твоїх слів, ти дуже ризикував. Далеко від тебе стояв Чандален?

— Ніякого ризику, можеш мені повірити, — стомлено відповів Річард. — Не більше ніж за сотню кроків.

— Ти можеш послати стрілу на сто кроків з такою точністю?

— Можу, — зітхнув він. — Можу навіть на двісті. І на триста. — Річард подивився на свої вимазані в крові руки. — Мені треба вмитися, Келен.

По-моєму, моя голова зараз розлетиться на шматки. Я ледве стою на ногах.

Будь ласка, приведи Ніссель.

— Добре. Іди в хату, а я збігаю за нею.

— Савідлін, напевно, теж на мене сердиться. Передай йому мої вибачення. Я зіпсував всі його стріли.

Річард увійшов до хати і зачинив за собою двері. Келен проводила його стурбованим поглядом. Савідліну явно не терпілося з нею поговорити, і Келен взяла його під руку.

— Річарду потрібна цілителька. Ходімо зі мною, і по дорозі ти розкажеш мені, що сталося.

Савідлін з побоюванням оглянувся на двері і, коли вони відійшли на порядну відстань, сказав:

— Річард-з-характером дуже відповідне ім'я для твого друга.

— Він сильно засмутився через те що убив людину. Йому буде нелегко з цим жити.

— Те, що він тобі розповів, — це не все.

— Тоді розкажи ти.

Він виразно подивився на неї:

— Ми стріляли. Чандален був не в собі, тому що Річард ні разу не схибив. Він назвав Річарда демоном, а потім відійшов убік і зупинився в густій траві. Ми стояли з іншого боку поля і дивилися, як Річард стріляє. Ми ніколи не бачили, щоб людина стріляла з такою точністю. Він наклав чергову стрілу і раптово розвернувся до Чандалена. Ми й оком моргнути не встигли, як він вистрілив. А Чандален був беззбройний, розумієш? Спочатку ми навіть не повірили своїм очам. Але двоє воїнів Чандалена теж тримали луки напоготові. Один з них пустив в Річарда десятикрокову стрілу ще до того, як його власна долетіла до Чандалена.

— Він вистрілив в Річарда і промахнувся? — Недовірливо перебила його Келен.

— Воїн Чандалена промахнутися не може.

— Він і не повинен був промахнутися, — низьким тремтячим голосом сказав Савідлін. — Але Річард встиг повернутися, вихопити з сагайдака останню стрілу і теж вистрілити. В житті не бачив, щоб людина рухалася так швидко. — Він говорив квапливо, немов боявся, що йому не повірять. Стріла Річарда зіткнулася в повітрі з іншого стрілою і розщепила її надвоє. Половинки пролетіли по різні сторони від Річарда.

— Ти хочеш сказати, що Річард потрапив в стрілу, що летить? — Перепитала Келен. Савідлін кивнув.

— Але другий воїн вистрілив теж, а більше стріл у Річарда не було. Він стояв, опустивши лук, і чекав. Це теж була десятикрокова стріла. Я чув, як вона свиснула на льоту. — Він боязко озирнувся і продовжував:

— Річард вхопив її прямо в повітрі! Він поклав її на свій лук і направив на людей Чандалена. Він щось кричав їм. Ми не зрозуміли ні слова, але покидали луки і витягли перед собою порожні руки. Ми думали, що Річард-з-характером збожеволів і зараз переб'є нас всіх. Ми дуже злякалися. Але тут Пріндін закричав, що позаду Чандалена валяється мрець. Тоді ми зрозуміли, що Річард-з-характером вбив порушника наших кордонів, озброєного списом. Стало ясно, що Річард хотів убити його, а зовсім не Чандалена. Але Чандален не заспокоївся. Він думав, що Річард поранив його навмисне. А коли його люди продемонстрували Річарду свою повагу, він просто сказився від люті.

Келен не вірила своїм вухам. Те, про що розповів Савідлін, було вище людських можливостей.

— Річард хотів вибачитися перед тобою за зіпсовані стріли, — сказала вона. — Що він мав на увазі?

— Ти знаєш, що таке постріл в древко? Келен кивнула:

— Це коли стріла потрапляє в древко попередньої, яка вже в мішені. В Ейдіндрілі тому, хто може так зробити, дається спеціальна стрічка. Я бачила людей, у яких таких стрічок було не менше півдюжини. І знаю одного, у кого їх було десять.

Савідлін простягнув їй свій сагайдак. Кожна стріла була розщеплена надвоє.

— Річарду-з-характером треба давати стрічку, коли він промахується. Але, боюся, тоді у нього не буде жодної. Хорошу стрілу зробити нелегко, а сьогодні він зіпсував не менше сотні. Але люди все одно просили його стріляти знову і знову, тому що ніколи такого не бачили. Один раз він увігнав одна в одну шість стріл підряд! Потім ми настріляли кроликів і засмажили їх на багатті. Річард сидів з нами, але їсти відмовився. Він виглядав нездоровим і сказав, що хоче повправлятися у стрільбі на самоті, поки ми їмо. І ось, коли ми поїли, він убив цю людину.

Келен кивнула:

— Треба якнайшвидше привести Ніссель. — Вона йшла опустивши очі, і раптом запитала:

— Савідлін, а навіщо знадобилося відрізати йому голову? Це ж огидно!

— А ти помітила, що його повіки пофарбовані чорним? Це робиться для того, щоб обдурити наших духів і прослизнути непоміченим. Людина з чорною фарбою на вікахх могла прийти на наші землі тільки з однією метою: вбивати.

Чандален і його люди вивішують голови таких людей на високих жердинах, які відзначають наші кордони. Це попередження тим, хто захоче прийти до нас з чорною фарбою на віках. Тобі це може здатися дивним, але в кінцевому рахунку це допомагає і вбивств стає менше. Не думай погано про воїнів Чандалена через те, що вони відрізають голови своїм ворогам. Вони роблять це сьогодні не тому, що це їм подобається, а щоб менше крові пролилося завтра.

Келен засоромилася:

— Поквапившись з обвинуваченням, я уподібнилася Чандалену. Прости мене, провідник Савідлін, за те, що я дозволила собі погано подумати про твій народ.

Не кажучи ні слова, Савідлін дружньо поплескав її по плечу.

Повернувшись з цілителькою, вони побачили, що Річард забився в кут і обома руками тримається за голову. Його бив озноб, а шкіра була вологою і блідою. Ніссель негайно дала йому випити якоїсь мікстури, а трохи згодом веліла проковтнути таблетку кубічної форми.

Побачивши таблетку, Річард посміхнувся. Мабуть, він знав, що це таке.

Потім Ніссель присіла поруч і довго слухала його пульс. Коли до нього повернувся нормальний колір обличчя, вона веліла йому закинути голову і відкрити рот. Він послухався, і Ніссель вичавила йому в рот сік якоїсь рослини.

Річард поморщився, а стара, посміхнувшись, обернулася до Келен.

— Тепер йому стане легше. І нехай продовжує жувати листя. В разі чого знову покличте мене.

— Ніссель, скажи, чи скоро він одужає? І чи одужає взагалі?

— Духи не завжди бувають слухняними, — відповіла Ніссель, дивлячись на Річарда. А цей, схоже, особливо впертий. — Помітивши вбите вираз на обличчі Келен, вона посміхнулася:

— Не бійся, дитино. Я можу змусити коритися навіть духа.

Келен кивнула. Цілителька поплескала її по плечу і пішла. Річард глянув на Савідліна і Келен.

— Ти сказала йому щодо стріл? — Келен посміхнулася краєчком губ:

— Він турбується, що зіпсував тобі багато стріл.

— Я сам винен, — посміхнувся старійшина. — Занадто хороший лук йому зробив. — Річард вичавив з себе посмішку, а Савідлін додав:

— Везелен пече хліб, а мені потрібно відлучитися у справах. Постарайтеся як слід відпочити.

Ми повернемося до вечора і повечеряємо разом. Судячи по запаху, моя дружина приготувала щось дуже смачне.

* * *

Коли Савідлін вийшов, Келен сіла поряд з Річардом на підлогу.

— Річард, так що все-таки відбулося? Савідлін розповів мені про твої подвиги. По-моєму, раніше ти так добре не стріляв?

Він витер з лоба піт.

— Ні. Мені доводилося свого часу розщеплювати стріли, але не більше, ніж півдюжини в один день.

— А стріляв ти в той день багато?

Він кивнув:

— Так. Це був вдалий день, і я добре відчував мішень. Але сьогодні все було інакше.

— Як?

— Ну, коли ми прийшли на стрільбище, голова у мене дико боліла. Мисливці зв'язали мішень з трави і почали стріляти. Чесно кажучи, я не сподівався потрапити хоча б раз, тому що голова дуже сильно боліла, але не хотілося розчаровувати Савідліна. Тому я вирішив спробувати інший спосіб. Я взяв лук і постарався закликати мішень.

— Що значить «закликати мішень»?

— Важко пояснити. — Річард знизав плечима. — Раніше я думав, що всі стрілки так роблять, але Зедд сказав, що це не так. Я дивлюся на мішень і намагаюся як би притягнути її до себе. Якщо вдається налаштуватися вірно, то оточуюче середовище зникає, і в світі залишаються тільки дві речі: я і мішень. І тоді вона дійсно присувається ближче. В таких випадках я точно знаю, куди вдарить стріла і коли треба спустити тятиву. З тих пір, як я виявив в собі це вміння, я намагаюся якомога частіше його використовувати.

Тобто потрібно домогтися цього відчуття і не стріляти, якщо воно ще не наступило.

Коли настрій вірний, промахнутися неможливо.

— Але ти сказав, що сьогодні все було інакше?

— Вірно. Голова у мене сильно боліла. Я стояв і дивився, як стріляють інші мисливці. Вони чудові стрільці! Потім Савідлін ляснув мене по спині, і я зрозумів, що тепер моя черга. Мене нудило від болю, але я все одно взяв лук і закликав мішень. — Річард спантеличено почухав потилицю. — Не знаю, як пояснити те, що трапилося потім. Я закликав мішень, і біль зникла. Відразу й без сліду. А мішень присунулася так близько, як ще ніколи не наближалася. Здавалося, ніби в повітрі просвердлена доріжка, ведуча прямо в центр мішені, і від мене потрібно тільки прикласти стрілу до її початку. Ніколи ще моє відчуття цілі не було таким сильним. Це все одно що мішень стала б розміром з будинок. Я точно знав, що не схиблю.

Потім, коли мені набридло розщеплювати стріли, я вирішив для різноманітності зрізати наконечником наступної червоне оперення попередньої. Мисливці подумали, що я почав промахуватися. Їм і в голову не прийшло, що можна придумати щось більш складне, ніж всаджувати древко в древко.

— І поки ти стріляв, голова в тебе не боліла? — Річард кивнув. — А у тебе є які-небудь припущення — чому?

Річард підтягнув коліна до підборіддя і обхопив їх руками.

— Боюся, що так. Це була магія.

— Магія? — Прошепотіла Келен. — Тобто як?

Він уважно подивився на неї:

— Не знаю, Келен, як ти відчуваєш свою магію усередині себе, але я теж здатний її відчути. Всякий раз, коли я виймаю Меч Істини, магія спалахує в мені, стає частиною мене. Я знаю, на що вона схожа. Я відчував її багато разів і часто по-різному, залежно від того, для чого я її використав. Мій меч приносить мені радість, і для мене його магія немов пес, який сидить у моїх ніг. Вона завжди зі мною, і тепер мені навіть не треба оголювати меч, щоб викликати її в собі. І сьогодні, коли я натягував тятиву і закликав мішень, я відчував те ж саме. Магію. Коли Зедд мене лікував або коли ти торкнулася мене, охоплена Кон Дар, я теж відчував магію.

Ось і на цей раз було те ж саме. Я знаю, що це була магія. Вона відрізнялася від магії Зедда або від твоєї, але я впізнав цей трепет, схожий на друге дихання. Живе дихання. — Річард помовчав. — Магія була всередині мене, і я просто вивільнив її, закликавши мішень.

Келен кивнула. Стан, який описував Річард, був їй добре знайомий.

— А може, це щось, пов'язане з мечем?

— Не знаю, — похитав головою Річард, — але сумніваюся. Я не міг керувати нею. А потім все раптово зникло, мов свічку задуло. Відчуття раптової темряви, розумієш? І одразу ж голова знову заболіла. Я перестав відчувати мішень, не кажучи вже про те, щоб закликати її. Магія то з'являлася, то зникала, і я не міг сказати, коли це станеться наступного разу. А коли мисливці стали їсти м'ясо, я відчув нудоту і вирішив відійти подалі. Поки вони їли, я стріляв, і, якщо мені вдавалося відчути магію, голова переставала боліти.

— А як ти спіймав стрілу в повітрі? Річард сумно подивився на неї:

— Савідлін і про це тобі розповів? — Келен кивнула. — Це було найдивніше, — сказав Річард, зітхаючи. — Не знаю, як це пояснити, але я просто зробив повітря щільніше.

— Зробив повітря щільніше?

Річард кивнув:

— Треба було сповільнити політ стріли, і все, що я міг придумати, — це ущільнити повітря. Щось схоже іноді відбувається з Мечем Істини — повітря наче застигає і не дає нанести удар. Не питай меня, як я це роблю. Мені просто прийшла в голову така думка, а в наступну мить стріла була вже у мене в руці.

Він замовк. Келен втупилася в підлогу, не знаючи, що на це сказати. Коли вона підняла голову, Річард дивився в простір.

— Я люблю тебе, — прошепотіла вона.

— Я теж тебе люблю. — Він різко повернувся до неї. — Келен, я боюся.

— Чого?

— Скрійлінг. Головний біль. Твоя блискавка. Сьогоднішнє змагання. Все це ознаки наступаючої біди, і всі вони пов'язані з магією. Я думаю, нам треба поспішити в Ейдіндріл і знайти Зедда.

Келен не вважала, що він неодмінно помиляється, але існувало й інше пояснення.

— Блискавка — частина моєї магії. Ти не маєш до неї жодного відношення, за винятком того, що я хотіла тебе захистити. Скрійлінг, мені видається, прийшов з Підземного світу. Навряд чи він якось пов'язаний з нами. Просто злісна тварюка. Ну а сьогоднішні події… Вони швидше за все обумовлені магією меча. Звичайно, з упевненістю сказати не можу, але…

— А головний біль, що зникає?

— Не знаю.

— Келен, цей біль мене вб'є. Не знаю чому, але мені це відомо точно.

Це не просто хвороба. Це щось більше, хоч я не знаю, що.

— Річард, будь ласка, не говори так. Ти лякаєш мене.

— Я і сам боюся. Тому я ще більше розсердився на Чандалена. Я боюся, що він правий, і за мною по п'ятах дійсно йдуть нещастя.

— Що ж, значить, треба подумати про від'їзд в Ейдіндріл.

— А як бути з моєю головою? Велику частину часу я будуне в змозі навіть стояти. Не можна ж кожні п'ять хвилин зупинятися і стріляти з лука.

Келен проковтнула грудку в горлі.

— Може бути, Ніссель щось порадить?

— Вона в змозі лише ненадовго полегшити біль, — похитав головою Річард.

— А скоро, мені здається, вона не зможе навіть цього. Боюся, що я помру, Келен.

Вона тихо заплакала. Річард притулився до стіни, обійняв її і притиснув до себе.

Він хотів ще щось сказати, але вона затиснула йому рота долонею. Їй здавалося, що світ валиться. Річард мовчав, даючи їй виплакатися. Тепер вона розуміла, що він мав рацію. Все, що відбувається, пов'язане з Річардом. Він відчуває біль, він у небезпеці. Келен квапливо шукала спосіб відвернути його, заспокоїти.

— Послухай, Річард Сайфер, якщо ти таким чином хочеш ухилитися від одруження…

— Келен, що ти… Клянуся, я…

Вона посміхнулася і поцілувала його в щоку.

— Я знаю. Річард, нам випали важкі випробування, але ми впоралися з ними.

Справимося і тепер. Повинні впоратися. І до речі, Везелен вже дошиває мою весільну сукню.

— Правда? — Річард поклав у рот ще дрібку цілющого листя. — Не сумніваюся, що в ньому ти будеш ще красивішою.

— А от щоб про це дізнатися, тобі доведеться на мені одружитися.

— Так, пані.

Незабаром повернулися Савідлін і Везелен в супроводі Сіддіна. Сіддін сяяв.

Політ на драконі зробив його маленькою знаменитістю, і він весь день розповідав приятелям про свої пригоди. Тепер він бажав посидіти на колінах у Келен і повідати їй про свою популярність.

Келен з посмішкою вислухала його, а потім вони приступили до вечері, що складалася з овочів і свіжих коржів. Річард, як і Келен, не доторкнувся до сиру і ввічливо відмовився від копченого м'яса, запропонованого Савідліном.

Але перш ніж вони встигли закінчити вечерю, в дверях з'явився Птахолов. Обличчя його було похмуре. За його спиною стояли озброєні мисливці, і Келен не сподобалося вираз їхніх облич.

Вставши з-за столу, Річард ступив їм назустріч:

— В чому справа? Що трапилося?

Птахолов обвів всіх пронизливим поглядом.

— Три жінки, чужинки, приїхали верхом.

Келен не могла зрозуміти, чому три жінки викликали таке занепокоєння.

— Чого вони хочуть?

— Вони погано говорять по-нашому, але, наскільки можна судити, їм потрібен Річард. Річард і його батьки.

— Мої батьки? Ти не помилився?

— По-моєму, вони намагалися сказати саме це. Ще вони говорили, щоб ти не намагався втекти. Тепер, коли вони приїхали за тобою, втікати марно.

Вони попередили мене, щоб я не втручався.

З недоброю посмішкою Річард перевірив, чи легко виймається меч з піхов.

— Де вони?

— У будинку духів.

Келен поправила волосся.

— Вони назвали себе?

Сріблясте волосся Птахолова блиснуло в променях призахідного сонця.

— Так. Вони назвали себе «сестри Світла».

Келен похолола. Вона хотіла перевести ці слова, але не змогла відкрити рота.

9

Річард насупився:

— Ну? Що він сказав? Хто вони такі?

— Сестри Світла, — неслухняними губами промовила Келен.

— І що це значить?

— Не знаю. Ніхто не знає. Річард, прошу тебе, давай поїдемо геть. — Вона благально схопила його за рукав. — Будь ласка. Прямо зараз. Давай просто втечемо.

Річард глянув на збройних мисливців, що стояли за спиною Птахолова.

— Подякуй старійшинам і скажи, що ми самі про все подбаємо.

Птахолов кивнув і пішов зі своїми людьмигеть. Сказавши Савідліну, що вони підуть одні, Річард взяв Келен за руку і вивів на вулицю. Він взяв її за плечі і м'яко штовхнув до стіни.

— Ну що ж, може, ти і не знаєш про них все, але дещо знаєш напевно. Не потрібно великого розуму, щоб зрозуміти, що ти злякалася. Чого?

— Вони якось пов'язані з чарівниками. Вірніше, з тими, хто володіє даром.

— Точніше.

Келен, в свою чергу, поклала руки йому на плечі.

— У свій час мене супроводжував у подорожах чарівник Джіллер. Якось раз ми розговорилися. Про життя, про людські устремління і тому подібні речі. Джіллер був чарівником за покликанням. У нього не було дару, але було всепоглинаюче бажання бути чарівником. Власне, це і є покликання.

Він був учнем Зедда, але оскільки, залишаючи Серединні Землі, Зедд накинув на всіх чарівну мережу, Джіллер не пам'ятав про нього. Та й ніхто не пам'ятав. Ніхто не пам'ятав навіть його імені. Так от, я запитала Джіллера, хотів би він мати щось більше, ніж покликання. Хотів би він мати дар? Він замріяно посміхнувся, але незабаром його усмішка згасла. Він зблід як крейда і сказав: «Ні, я не хотів би мати дар» Я була вражена виразом жаху на його обличчі. Чарівника нелегко налякати яимось там питанням. Я запитала його, чому, і він відповів, що, якби у нього був дар, йому б довелося постати перед сестрами Світла. Я запитала, хто вони такі, і почула у відповідь, що краще про них не згадувати. Він буквально благав мене не розпитувати його про це. Я до сих пір пам'ятаю, як мене вразив вираз його обличчя.

— А ти не знаєш, звідки вони родом?

— Я обійшла всі Серединні Землі, але ніколи не зустрічала того, хто їх бачив.

Річард відпустив її і задумався, вперши руку в бік і покусуючи губи.

— Дар, — буркнув він нарешті. — Все знову повертається до дару. А я-то думав, що ми покінчили з цією нісенітницею. Немає в мене ніякого дару!

Келен в розпачі сплела пальці:

— Річард, давай зараз же поїдемо! Якщо навіть чарівники бояться сестер Світла… Будь ласка, давай поїдемо прямо зараз!

— А якщо вони поженуться за нами? Якщо схоплять нас в той момент, коли біль звалить мене з ніг і я не зможу захищатися?

— Річард, я ж нічого про них не знаю. Але їх злякався чарівник… Може, ми вже зараз беззахисні?

— Я Шукач Істини. Я не беззахисний. Але я боюся спізнитися. Краще зустрітися з ними зараз, коли я можу диктувати їм свої умови. А крім того, мені вже набридло чути про мій дар. У мене його немає, і пора покласти край цій балаканині.

— Будь по-твоєму, — зітхнула вона. — Справді. Шукач Істини і Мати-сповідниця зуміють за себе постояти.

Він кинув на неї підозрілий погляд.

— Ти туди не підеш.

— А у тебе є мотузка?

— Мотузка? Навіщо?

— Щоб зв'язати мене. Навряд чи в тебе знайдеться інший спосіб помішати мені піти з тобою.

— Келен, я не дозволю…

— А я не дозволю тобі дивитися на іншу жінку за моєї відсутності. Якщо вона раптом тобі сподобається, я повинна бути поруч, щоб дати тобі стусана.

Річард сердито подивився на Келен, але потім нахилився і поцілував її.

— Добре. Тільки давай на цей раз спробуємо обійтися без «пригод».

Келен посміхнулася:

— Ми тільки скажемо їм, що в тебе немає дару, і все. А потім я збираюся поцілувати тебе по-справжньому.

Коли вони підійшли до будинку духів, вже стемніло. Неподалік паслися троє міцних коней під незвичайними для тутешніх місць сідлами з високими луками.

Біля самих дверей Річард і Келен призупинилися, щоб посміхнутися один одному і потиснути руки. Річард поклав руку на меч і рішуче штовхнув двері. Обличчя Келен перетворилося на холодну безпристрасну маску сповідниці.

По обидві сторони майже згаслого вогнища горіли два факели. Ковдри лежали там, де Келен їх залишила. Пахло смолою і запашними паличками, які горіли в будинку духів завжди. Черепи предків тьмяно поблискували в нерівному світлі смолоскипів. Посеред кімнати стояли три жінки у довгих, майже до самої землі, вовняних плащах з піднятими капюшонами. Під плащем у кожної була довга роздвоєна спідниця для верхової їзди і проста біла блуза.

Жінки відкинули капюшони. Та, що стояла в центрі, зростом майже не поступалася Келен. У неї були суворі риси обличчя і густе, злегка кучеряве каштанове волосся. Інша, юна і чорнява, стояла зліва. У третьої були розкішні темні кучері, в яких, втім, уже проглядала сивина.

Всі троє, схрестивши руки на грудях, зарозуміло дивилися на увійшлих.

Келен відразу кинулося в очі, з якою невимушеністю і гідністю вони тримаються. Цим вони нагадали їй її домоправительку в Ейдіндрілі.

Руки їх були порожні, але Келен нітрохи не здивувалася б, побачивши у Сестер Світла хлисти. З першого погляду було ясно, що вони готові негайно припинити найменший прояв зневажливого до себе ставлення.

— Ви батьки Річарда? — Запитала та, що в центрі. Голос її, проти очікування, виявився досить м'яким, але при цьому в ньому виразно відчувалася звичка наказувати.

Річард нагородив її спопеляючим поглядом:

— Ні. Я і є Річард. Моя мати померла, коли я був ще дитиною, а батько загинув цієї осені.

Сестри Світла здивовано перезирнулися. В очах Річарда спалахнув небезпечний вогник.

Магія меча вже пробудилась у ньому, хоча Річард навіть не витягнув його з піхов.

— Це неможливо, — сказала та, що стояла в центрі. — Ти просто… старший.

— Молодший тебе, — огризнувся Річард. Жінка почервоніла. Очі її сердито блиснули, але вона тут же взяла себе в руки.

— Я не хочу сказати, що ти старий. Просто ти виявився дорослішим, ніж ми припускали. Мене звуть сестра Верна Совентрін.

— Я — сестра Грейс Рендал, — представилася жінка, що стоїть справа.

— Я — сестра Елізабет Майрік, — додала третя. Тільки зараз сестра Верна звернула увагу на Келен:

— А ти хто така, дитино?

Серце Келен прискорено забилося. Вона зціпила зуби.

— Я не твоє «дитя», — крижаним тоном осмикнула вона сестру. — Я Мати-сповідниця.

Сестри Світла ледь помітно здригнулися і шанобливо схилили голови.

— Прости, Мати-сповідниця.

Атмосфера загострювалася. Келен раптом усвідомила, що її руки стиснуті в кулаки.

Вона відчувала, що Річарду загрожує небезпека, але вирішила вести себе, як і личить Матері-сповідниці.

— Звідки ви родом? — Холодно запитала вона.

— Ми прийшли… ми прийшли здалеку.

— В Серединних Землях, вітаючи Матір-сповідницю, стають на коліно. — Келен рідко наполягала на цьому, але зараз їй здалося, що це необхідно.

Сестри, всі як одна, різко випростались і обурено насупились.

Цього було достатньо. Брязнула сталь. Річард вихопив меч. Він нічого не сказав — просто стояв, стискаючи обома руками меч. М'язи його напружилися. В очах танцював магічний вогонь. Келен зраділа, що його гнів спрямований не на неї, але сестри нічим не висловили переляку. Вони повернулись до неї, і всі троє одночасно опустилися на одне коліно.

— Прости, Мати-сповідниця, — повторила сестра Верна. — Ми знайомі з тутешніми звичаями. Ми нікого не хотіли образити.

Келен виждала належний час, не відмовивши собі в задоволенні додати парочку зайвих секунд.

— Встаньте, діти мої.

Сестри піднялися на ноги і знову схрестили на грудях руки.

— Ми тут не для того, щоб битися, Річард. — Сестра Верна зітхнула.

— Ми тут для того, щоб допомогти тобі. Прибери меч. — В останній фразі виразно пролунав наказ.

Річард не поворухнувся.

— Мені передали, ніби ви прийшли за мною, що б це не означало, і що тікати безглуздо. Я ніколи ні від кого не тікав. Я Шукач Істини. І тільки я вирішую, коли мені діставати або прибирати меч.

— Шукач? — Вигукнула сестра Елізабет. — Ти Шукач?

Сестри Світла знову перезирнулися.

— Кажіть, що вам потрібно! — Гаркнув Річард. — Швидко!

Сестра Грейс нетерпляче зітхнула:

— Річард, ми не завдамо тобі зла. Невже ти боїшся трьох жінок?

— Іноді і однієї жінки достатньо, щоб злякатися. Мені важко дався цей урок, але я його добре засвоїв. І я не поділяю поширеної помилки щодо того, що жінок вбивати не можна. Пропоную в останній раз: говоріть, чого прийшли, або нашу бесіду закінчено!

Сестра Грейс кинула впізнаючий погляд на ейдж на шиї у Річарда:

— Так, я бачу, у тебе були хороші вчителі. — Обличчя її трохи пом'якшало. Ти потребуєш нашої допомоги, Річард. Ми прийшли тому, що в тебе є дар.

— Ви робите серйозну помилку, — сказав Річард, по черзі оглянувши усіх трьох сестер. — У мене немає дару, як і ні найменшого бажання мати справу з магією. — Він прибрав меч у піхви і взяв Келен за руку. — Шкодую, що вам довелося марно виконати такий довгий шлях. Плем'я Тіни не любить незваних гостей. Стріли у них змащені отрутою і завжди потрапляють у ціль. Я попрошу, щоб вони дозволили вам безперешкодно покинути їх володіння. І раджу не випробовувати їх терпіння.

Річард повернувся і попрямував до дверей. Келен фізично відчувала виходячі від нього хвилі гніву. Вона бачила лють у його очах, але було в них і дещо ще: біль.

— Головні болі вб'ють тебе, — спокійно сказала сестра Грейс.

Річард застиг як укопаний, дивлячись в нікуди.

— Голова боліла в мене все життя. Я звик.

— Але не так, як зараз, — наполягала вона. — Я бачу це по твоїх очах.

Ми легко впізнаємо головну біль, викликану даром. Це наша робота.

— Тутешня цілителька добре знає своє ремесло. Вона подбає про мене. Вона вже мені допомогла і, я впевнений, скоро вилікує мене зовсім.

— Цілителька тобі не допоможе. Крім нас, тобі не допоможе ніхто. І якщо ти відмовишся від нашої допомоги, ти помреш. Ми прийшли врятувати тебе.

Річард простягнув руку до клямки дверей:

— Вам зовсім немає чого так про мене турбуватися. Я сам знаю, що мені робити. Доброго вам шляху, милі дами. Келен м'яко, але рішуче відвела його руку.

— Річард, — шепнула вона. — Може, все-таки вислухаємо їх? Принаймні шкоди від цього не буде. А раптом вони наведуть тебе на думку, як позбутися від цього болю?

— У мене немає дару! Я не бажаю зв'язуватися з магією. Вона не принесла мені нічого, крім горя, нічого, крім болю! У мене немає дару, і він мені не потрібен! — Річард знову взявся за клямку.

— Сподіваюся, ти не станеш запевняти нас, що твої смаки по відношенню до їжі не змінилися за останній час? — Поцікавилася сестра Грейс. — Я маю на увазі останні кілька днів.

Річард знову зупинився.

— Кожен може розлюбити одне і полюбити інше, — буркнув він.

— Скажи, хто-небудь бачив, як ти спиш?

— А при чому тут це?

— Той, хто бачив тебе сплячим, повинен був помітити, що тепер ти спиш з відкритими очима.

У Келен мороз пробіг по шкірі. Події останніх днів почали зв'язуватися воєдино.

— Я не сплю з відкритими очима. Ви помиляєтеся.

— Річард, — прошепотіла Келен, — може, все-таки краще вислухати їх?

По-моєму, у них є що сказати.

Він подивився на неї так, наче сподівався, що вона допоможе йому знайти вихід.

— Я не сплю з відкритими очима!

— Спиш. — Вона поклала руку йому на зап'ястя. — Поки ми полювали за Даркеном, я не раз бачила тебе сплячим. Коли я стояла на варті, то дивилася, як ти спиш. З тих пір, як ми покинули Д'хару, ти спиш з відкритими очима, як Зедд.

Річард, як і раніше стояв спиною до сестер.

— Чого ви хочете? — Різко запитав він. — Як ви збираєтеся позбавити мене від болю?

— Перш за все будь добрий повернутися до нас обличчям, — сказала сестра Верна, немов урезонюючи неслухняну дитину. — І звертайся до нас з повагою.

Вона взяла невірний тон. Річард грюкнув дверима з такою силою, що та ледь не злетіла з петель. Келен відчула себе зрадницею. Річард чекав, що вона буде на його боці. Йому потрібна була допомога, а не істина.

І все ж… Річард не з тих, хто уникає правди. Але він чомусь смертельно наляканий. Вона повернулася і подивилася на сестер Світу.

— Це не гра, Мати-сповідниця, — сказала сестра Грейс. — Якщо ми йому не допоможемо, він помре. І дуже скоро.

Келен покірно кивнула. Її злість минула, змінившись гіркою сумом.

— Я піду поговорю з ним, — ледь чутно промовила вона. — Будь ласка, почекайте тут. Я його приведу.

Річард сидів біля тої ж невисокої стіни, якраз там, де вчора вночі його меч роздробив цеглу. Він упер лікті в коліна і, обхопивши руками голову, втупився в землю. Келен присіла поруч.

— Болить ще сильніше, так?

Річард кивнув. Келен підібрала із землі якусь гілочку і почала машинально обривати сухі листочки. Цей жест ніби нагадав йому про щось: він дістав з кишені кілька цілющих листків і сунув їх у рот.

— Річард, скажи-мені, чого ти боїшся? — Він відповів не відразу.

— Пам'ятаєш, коли з'явився скрійлінг, я сказав, що відчув його, а ти заперечила, що я спочатку його почув? Присутність чужака сьогодні я теж відчув. Це було одне і те ж: небезпека. Я відчув загрозу, хоча і не міг сказати, яка вона.

— Але як це пов'язано з сестрами?

— Ще не увійшовши в дім, ще не побачивши їх, я відчув те ж саме — небезпеку. Мені здалося, що ці жінки хочуть розлучити нас.

— Річард, ти цього не знаєш. Вони кажуть, що хочуть лише допомогти тобі.

— Ні, знаю. Точно так само, як знав, що з'явився скрійлінг, так само, як знав, що прийшла людина зі списом. Ці жінки становлять для мене загрозу.

Келен стало важко дихати.

— Але ти сказав, що головні болі тебе вб'ють. Я боюся за тебе, Річард.

— А я боюсь магії, Келен. Я ненавиджу її. Я ненавиджу навіть магію меча і був би радий взагалі її позбавитися. Ти не в змозі уявити, що я творив цим мечем. Ти поняття не маєш, що значило змінити колір клинка на білий. Магія Даркена Рала вбила мого батька і позбавила мене брата. Вона принесла зло безлічі людей. — Він важко зітхнув. — Ненавиджу магію!

— У мене теж є магія, — м'яко сказала вона.

— І вона мало не розлучила нас назавжди.

— Але ж не розлучила ж! Ти знайшов спосіб. А не будь її, ми б не зустрілися. — Вона погладила його по руці. — Магія повернула Еді ногу і допомогла багатьом людям. А Зедд? Він теж чарівник, і у нього є дар. Не станеш же ти стверджувати, що це погано. Він завжди використовував свій дар на благо людям. Ти теж маєш магією, Річард. У тебе є дар. Ти повинен змиритися з цим. За допомогою дару ти відчув скрійлінга і врятував мене. За допомогою дару ти відчув вбивцю і врятував Чандалену життя.

— Мені не потрібна магія!

— Мені видається, що ти зараз думаєш про що завгодно, тільки не про рішення. Чи не ти завжди говорив мені, що треба робити навпаки?

Річард притулився потилицею до стіни і прикрив очі.

— Тобто саме так ти розумієш сімейне життя? До старості вказувати мені на дурниці, які я зробив?

Вона посміхнулася:

— А ти вважав би за краще, щоб я дозволила тобі вдаватися до самообману?

Він торкнувся пальцями її щоки.

— Звичайно, ні. Просто від болю я не можу мислити чітко.

— І все-таки треба щось робити. Принаймні треба хоча б дослухати цих сестер. Вони кажуть, що хочуть тобі допомогти…

— Даркен Рал теж так говорив.

— Від Даркена Рала ти не ховався, Річард.

Він подивився на неї довгим поглядом і нарешті кивнув:

— Добре, я вислухаю їх.

Сестри зустріли Келен прихильними усмішками. Безумовно, вони були задоволені, що вона привела Річарда. Річард і Келен встали ближче один до одного.

— Ми готові вислухати — але тільки вислухати! — Все, що ви можете сказати щодо моєї головної болі.

Сестра Грейс глянула на Келен:

— Дякую тобі, Мати-сповідниця, але ми будемо говорити тільки з Річардом.

Очі його спалахнули, але голос залишився спокійним:

— Ми з Келен збираємося одружитися. — Сестри знову переглянулись, і на цей раз їх погляд був серйозний. — Все, що ви маєте намір сказати мені, стосується і її. Вона залишиться і буде слухати. Або ми обоє, або ніхто.

Вибирайте.

— Ну що ж, нехай буде по-твоєму, — після паузи сказала сестра Грейс.

— Але спочатку вам слід дізнатися, що я не в захваті від магії і аж ніяк не впевнений, що володію даром. Але навіть якщо так, я цьому не радий і найбільше хотів би від нього позбавитися.

— Ми тут не для того, щоб радувати тебе, Річард. Ми тут для того, щоб врятувати твоє життя. Ми повинні навчити тебе користуватися даром. Якщо ти не навчишся керувати ним, він тебе вб'є.

— Я розумію. З Мечем Істини було те ж саме.

— І перше, що тобі слід засвоїти, — додала сестра Верна, — що не тільки Мати-сповідниця, але й ми вимагаємо до себе поваги. Для того, щоб стати сестрою Світу, потрібні роки наполегливої праці, тому будь добрий ставитися до нас з належною повагою. Звертайся до нас: сестра Верна, сестра Грейс, сестра Елізабет.

Очі Річарда блиснули, але він стримався:

— Як побажаєте, сестра Верна. — Він уважно оглянув їх і запитав:

— Хто такі сестри Світу?

— Це ті, що вчать чарівників. Чарівників, які володіють даром.

— Звідки ви родом?

— Ми живемо і працюємо в Палаці пророків. Келен насупилася:

— Де це?

— У місті Танімура.

Келен насупилася ще більше.

— Я знаю всі міста в Серединних Землях, але ні разу не чула про Танімур.

— І тим не менше ми звідти.

— Чому ви так здивувалися, дізнавшись, що я вже дорослий? — Запитав Річард.

— Тому, — відповіла сестра Грейс, — що людина з даром зазвичай привертає нашу увагу в більш ранньому віці.

— В якому ж?

— Найстарші були втричі молодші за тебе.

— І чим ви поясните, що я до сих пір не привертав вашу увагу?

— Очевидно, ти був якимось чином прихований від нас. Келен бачила, що Річард знову відчув себе Шукачем і бажає дізнатися відповіді на свої питання перш, ніж самому відповідати на чужі.

— Ви вчили Зедда?

— Кого?

— Я говорю про Чарівника першого рангу на ім'я Зеддікус З'ул Зорандер.

— Ми такого не знаємо, — відповіли сестри, переглянувшись.

— Мені здавалося, що ваш обов'язок знати про всіх, що мають дар, сестра Верна?

Вона пирхнула:

— А ти сам знайомий з цим чарівником?

— Я-то так. А от чому ви — ні?

— Йому багато років? — Річард кивнув. — Тоді, можливо, він навчався в Палаці ще до нас.

— Можливо, — відповів Річард і, заклавши руки за спину, задумливо пройшовся по кімнаті. — А як ви дізналися про мене? Сестра Елізабет?

— Дійсно, в наші обов'язки входить знати всіх, хто має дар. І хоча, без сумніву, раніше ти був прихований від нас, але, як тільки ти використав дар, ми про це дізналися.

— Що, якщо я не хочу бути чарівником?

— Це твоя справа. Наша — навчити тебе керувати магією. Ми не збираємося змушувати тебе ставати чарівником, а хочемо лише допомогти тобі знайти контроль над магією. Потім можеш поступати як тобі заманеться.

Річард зупинився навпроти сестри Вірні:

— Звідки ви знаєте, що у мене є дар?

— Ми — сестри Світу. Знати такі речі — наш обов'язок.

— Ви думали, що я ще хлопчик. Ви думали, що я живу в батьківському домі.

Ви не знали, що я Шукач. Не знаєте, хто зараз Великий Чарівник.

Схоже, ви погано справляєтеся зі своїми обов'язками. Можливо, ви помилилися і щодо мого дару. Як ви можете вимагати поваги до себе, допускаючи настільки грубі промахи?

Сестри почервоніли. Сестра Верна насилу примусила себе говорити спокійно:

— Наша робота, наше покликання — допомагати тим, хто має дар. Ми присвятили цьому життя. Але ми прийшли здалеку. Чи багато можна дізнатися на великій відстані? Ми не в змозі дати відповідь на всі питання. Втім, те, про що ти говориш, не має значення. Важливо лише те, що дар у тебе є, і якщо ти не приймеш нашої допомоги, то помреш. Одна з причин, по якій ми намагаємося розшукати людину з даром і поговорити з її батьками, полягає саме в тому, щоб уникнути ускладнень. Ми допомагаємо батькам зрозуміти, що для їх же блага дитині краще прийняти нашу пропозицію. Батьки, як правило, більше зацікавлені в майбутньому своїх дітей, ніж люди твого віку — у своєму власному. Крім того, вчити людину твоїх років нелегко. Чим людина молодше, тим легше їй вчитися.

— Тобто тим важче їй приймати самостійні рішення, так? — Вона промовчала. — Я запитую ще раз: як ви дізналися, що у мене є дар?

Сестра Грейс поправила свої пишні чорне волосся.

— Коли народжується майбутній чарівник, дар його прихований і до пори до часу безпечний. Ми намагаємося відшукувати таких дітей якомога раніше. Для цього є багато способів. Але буває, що яким-небудь своїм вчинком людина пробуджує дар. Тоді він опиняється під загрозою. Нам досі не зрозуміло, як тобі вдалося залишитися непоміченим для нас. Так от, якщо дар пробуджений, зупинити його розвиток неможливо. Він повинен підкоритися тобі, або ти помреш. Саме це сталося з тобою. Втім, такі речі трапляються вкрай рідко. Згадки про них є в хроніках, але ми, чесно кажучи, стикаємося з цим вперше. Проте це не змінює головного: у тебе є дар, він пробуджений, і його розвиток почався. Додам, що нам ще не доводилося навчати людини твого віку. Боюся, що попереду нас чекають неприємності. Навчання вимагає дисципліни і слухняності. У твоєму віці цього добитися нелегко.

— Сестра Грейс. — Річард говорив дуже м'яко, але погляд його став жорсткішим.

— Я питаю в останній раз: як ви дізналися, що у мене є дар?

Вона фиркнула і недбало кинула сестрі Берні:

— Скажи йому.

Та кивнула і витягла з-за пояса невелику книжечку в чорній палітурці.

— Ті, хто наділений даром, до деякої міри можуть користуватися ним, навіть коли дар ще спить. — Вона насупилася, гортаючи сторінки. — Ймовірно, ти помічав за собою здатність робити щось, що іншим не під силу. Але щоб дар почав розвиватися, треба використовувати його особливим чином. Ти це зробив, і тепер зупинити його розвиток неможливо.

Вона продовжувала перевертати сторінки, поки не знайшла потрібну.

— Ось воно. — Опустивши книгу, сестра Верна подивилася на Річарда. — Три вчинки, які необхідно здійснити, щоб пробудити свій дар. Ми не знаємо деталей, але принципи нам відомі. По-перше, ти повинен застосувати дар, щоб врятувати когось. По-друге, повинен застосувати його, щоб врятувати себе. І нарешті, повинен використати магію, щоб убити того, хто наділений даром. Як ти розумієш, здійснити їх непросто і не менш складно виявити виконане.

— І що сказано про мене в цій книжці? Сестра Верна знову пробігла поглядом по сторінках, і перш ніж відповісти, переконалася, що Річард уважно слухає:

— По-перше, ти застосував дар, щоб врятувати жінку, яку тягнули до себе духи Підземного світу. Не фізично — я маю на увазі її свідомість. Ти її витягнув, а без тебе вона була б втрачена. — Сестра Верна спідлоба глянула на Річарда. — Ти розумієш, про що я кажу, чи не так?

Річард і Келен переглянулись. Вони обидва розуміли, про що вона говорить.

«Притулок-сосна, — прошепотіла Келен, — перша ніч після нашої зустрічі. Не будь тебе, мене затягнуло б в Підземний світ».

— Я згоден, — кивнув Річард. — Далі.

— Друге. — Сестра Верна знову спрямувала погляд у книгу. — Ти врятував своє життя… де ж це? Тільки що було перед очима. Ага, ось… По-друге, ти застосував дар, щоб врятувати власну особистість. Ти розщепив свідомість.

Сподіваюся, ти пам'ятаєш, як це трапилося?

Річард закрив очі.

— Пам'ятаю. — Голос його був дуже тихим. Келен не зрозуміла нічого, але промовчала. Сестра Верна знову звернулася до книги.

— І нарешті, третє. Ти скористався магією, щоб убити чарівника. Ім'я його — Даркен Рал. Тобі відомо це ім'я?

— Так. — Річард відкрив очі. — Як ви про це дізналися?

— Вчинки, які ти зробив за допомогою магії — особливої магії! залишають сліди, що обумовлено твоєю сутністю і тим, що ти непідготовлений. Будь ти підготовлений, слідів не залишилося б, і ми не змогли б ні про що дізнатися. У Палаці Пророків є люди, які добре відчувають такі сліди.

Річард хмуро глянув на неї:

— Одним словом, ви шпигували за мною. Але що стосується Даркена Рала, я не вбивав його. Фактично я до нього навіть не доторкнувся.

— Мені зрозуміло твоє обурення, — спокійно сказала сестра Грейс. — Але все робиться виключно в твоїх інтересах. Ти можеш скільки завгодно довго міркувати, здійснив ти три вчинки, що будять дар, чи ні, але він пробуджений, і ти почав ставати чарівником. Можеш вірити або не вірити, але це так. І не ми поклали на тебе цей тягар. Ми лише намагаємося допомогти тобі нести його.

— Але…

— Ніяких «але»! Пробуджений дар можна впізнати ще за трьома непрямими ознаками. По-перше, у людини змінюються смаки по відношенню до їжі. Ми вивчали це явище і, хоча так і не зрозуміли його причини, знаємо, що воно пов'язане з пробудженням дару. По-друге, ти починаєш спати з відкритими очима. Це властиво всім чарівникам, навіть тим, які мають лише покликання. У тих хто має дар це ознака того, що він зробив всі три вчинки. У чарівника за покликанням такий сон з'являється з початком навчання. І нарешті, третя ознака — це головні болі. Убиваючі. Від них є тільки один засіб — навчитися керувати даром. Якщо цього не зробити, рано чи пізно біль вб'є тебе.

— Коли? Скільки часу у мене залишиться, якщо я не прийму вашої допомоги?

Келен смикнула його за рукав.

— Річард…

— Скільки?

— Кажуть, що одному з пробуджених вдалося прожити кілька років, — сказала сестра Елізабет. — Інший же протягнув всього лише кілька місяців. Ми вважаємо, що це пов'язано з силою дару: чим сильніший дар, тим страшніша біль і тим швидше настає смерть. Що стосується тебе, то приблизно через місяць ти почнеш втрачати свідомість від болю.

— Уже втрачав, — похмуро сказав Річард. Сестри знову перезирнулися.

— Ми почали шукати тебе, коли ти ще не здійснив жодного з цих трьох вчинків, — сказала сестра Верна. — Але з тих пір, як ми виїхали з Палацу, ти встиг зробити вже всі. Ця книга — чарівна. Точна її копія залишилася у Палаці, і коли щось записується в одній, запис відразу ж з'являється і в іншій. Скажи, скільки часу пройшло з того дня, коли ти вбив цього Даркена Рала?

— Три. І на другу ніч я в перший раз втратив свідомість.

— На другу ніч! — Сестри знову переглянулись, і на цей раз Річард не витримав.

— Чому ви весь час переглядається?

— Тому що ти виняткова особистість, Річард, — м'яко зауважила сестра Верна. — Незвичайна в усіх відношеннях. Ми не припускали, що в одній людині може поєднуватися стільки дивовижних якостей.

Келен обвила рукою його талію.

— Ви маєте рацію, він виняткова особистість. Людина, яку я люблю. Чим ви можете йому допомогти?

Вона побоювалася, що сестри злякаються і передумають допомагати Річарду.

— Існують спеціальні правила, яким йому доведеться навчитися. Усім доводиться слідувати цим правилам, вони незмінні. Будь-які відхилення в цьому навчанні неможливі. Він повинен віддати себе в наші руки і відправитися з нами в Палац пророків. — Очі сестри Верни стали сумні. — Один.

— Надовго? — Сердито спитав Річард. — Скільки часу займе моє навчання?

Чорне волосся сестри Грейс блиснули у світлі смолоскипів.

— Скільки потрібно. Все залежить від того, як швидко ти будеш вчитися. І поки навчання не закінчиться, тобі не можна залишати стін Палацу.

У Келен стислося серце.

— Чи зможу я відвідувати його?

Сестра Грейс повільно похитала головою:

— Ні. І ще одне. — Її погляд зупинився на ейджілі. Вона вийняли з складок плаща металеве кільце розміром з долоню. Кільце здавалося суцільним, але сестра зробила якийсь рух, і воно розпалося на дві половинки, з'єднані один з одним. Вона підняла відливаюче сріблястим світлом кільце вище. — Це нашийник. Він називається Рада-Хань. Ти повинен надіти його.

Річард відпустив Келен і мимоволі схопився за горло. Обличчя його зблідло, очі широко розкрилися.

— Чому? — Видихнув він.

— Слова скінчилися. Починається справа. — Сестри Верна і Елізабет відступили.

Сестра Грейс залишилася, стискаючи в руці нашийник. — Це не гра. З цього моменту все буде йти строго за правилами. Слухай уважно, Річард.

Тричі тобі буде запропоновано прийняти Рада-Хань і разом з ним — нашу допомогу. Кожна з нас має право один раз запропонувати тобі це. Для Рада-Хань є три підстави, і кожна сестра може назвати тобі одну з них. Після того як вона буде вказана, ти повинен прийняти Рада-Хань або відмовитися. Якщо ти відкинеш всі три пропозиції, четвертої не буде.

Ти втратиш можливості знайти підтримку у сестер Світу. Втім, сподіваюся, цього не станеться. Але якщо ти відмовишся втретє, твій дар погубить тебе.

Річард, як і раніше стискав рукою своє горло.

— Чому я повинен носити нашийник? — Прохрипів він.

— Ніяких питань, — владно відрізала сестра Грейс, — ти будеш тільки слухати. Ти повинен сам, з власної волі, надіти Рада-Хань собі на шию.

Але зняти його сам ти не зможеш. Він може бути знятий лише сестрами Світу. Він залишиться на тобі до тих пір, поки ми не будемо вважати, що навчання закінчено. І тільки ми вирішуємо, що воно закінчено.

Груди Річарда важко здіймалися. Його погляд був прикутий до нашийника. Очі його були дикими і повними жаху. Келен ніколи не бачила в нього таких очей.

Сестра Грейс мстиво примружилася:

— Зараз ти отримаєш першу підставу. Кожна сестра має право запропонувати тобі нашу допомогу, але перше речення ти почуєш від мене. Я, сестра Світла Грейс Рендал, оголошую тобі першу підставу Рада-Хань і пропоную тобі нашу допомогу. Перша підстава Рада-Хань така: він позбавить тебе від головного болю і очистить твій розум для навчання. Ти вільний прийняти нашу допомогу або відмовитися від неї. Але я настійно рекомендую тобі прийняти перше речення. Повір, вдруге це буде зробити набагато складніше, а в третій — майже неможливо. Прошу тебе, Річард, прийми нашу допомогу зараз. Від цього залежить твоє життя.

Вона замовкла, чекаючи. Погляд Річарда повернувся до сріблястого кільця. У цьому погляді застиг панічний жах. У повітрі повисла гнітюча тиша, що порушувалася лише потріскуванням дров у вогнищі і шипінням факелів.

Річард підняв очі. Він відкрив рот, але під важким поглядом сестри Грейс не зміг вимовити ні слова.

— Я не одягну нашийник, — нарешті видавив він. — Я ніколи більше не одягну нашийник. Ні заради кого. Ні заради чого. Ніколи.

Сестра Грейс здригнулася, але нашийник не опустила. Вона була вражена:

— Ти відкидаєш мою пропозицію і Рада-Хань?

— Відкидаю.

Сестра Грейс зблідла. В очах її змішалися досада і жах. Вона повернулась до сестер Берні і Елізабет:

— Вибачте мене, сестри. Я зазнала невдачі. — Вона простягла Рада-Хань сестрі Елізабет. — Тепер все залежить від вас.

— Світло простить тебе, — прошепотіла сестра Елізабет і поцілувала сестру Грейс в обидві щоки.

— Світло простить тебе. — Сестра Верна зробила те ж саме.

Сестра Грейс повернулася до Річарда. Голос її був тихим:

— Нехай Світло завжди буде прихильним до тебе. Нехай прийде день, коли ти знайдеш свій шлях.

Не відриваючи від Річарда очей, вона струснула рукою, і раптом з рукава в неї вискочив ніж. Втім, він більше нагадував довгу голку, що стирчала з срібної ручки.

Річард відсахнувся, невловимим рухом вихопивши меч. Повітря наповнився чарівним дзвоном.

Так само стрімко сестра Грейс перехопила стилет і розверрнула вістрям до себе. Видно було, що вона вміє поводитися зі своєю зброєю. Як і раніше дивлячись на Річарда, вона встромила клинок собі в груди.

Темряву розірвав яскравий промінь. Здавалося, він вирвався з очей сестри. У наступну мить її бездиханне тіло впало на землю.

Річард і Келен в жаху відсахнулися. Сестра Верна схилилася над тілом і вийняла стилет з рани. Випроставшись, вона подивилася на Річарда.

— Ми попереджали — це не гра. — Сріблястий клинок зник в складках плаща. — Ти повинен поховати її сам. Якщо ти доручиш це іншому, тебе до кінця днів будуть мучити кошмари, породжені магією. Від них немає порятунку. — Сестри накинули капюшони. — Тобі було запропоновано допомогу в перший раз. Ти відмовився. Ми ще повернемося.

Вони попрямували до дверей і вийшли з дому.

Лезо меча уткнулось в землю. Річард дивився на мертву жінку, і по щоках його бігли сльози.

— Я ніколи більше не одягну нашийник, — прошепотів він швидше самому собі. Хто б мене про це не просив.

Втомленим рухом він підняв сумку і, діставши звідти невелику лопатку, причепив її до пояса. Потім перевернув сестру Грейс, схрестив їй руки на грудях і звалив тіло на плечі. Одна рука зісковзнула і повисла, хитаючись.

Голова закинулася, мертві очі були як скляні. На білій блузі чітко виділялася цятка крові.

Річард глянув на Келен. Очі його були каламутними від болю.

— Я поховаю її. Я хотів би зробити це сам. Келен кивнула. Річард штовхнув двері плечем і вийшов. Келен знесилено опустилася на землю і заридала.

10

Коли він повернувся, Келен сиділа, невідривно дивлячись у вогонь. Виплакавшись, вона сходила до Савідліна, розповіла йому про те, що трапилося, повернулася і тепер чекала Річарда.

Він сів поруч з нею і, обійнявши її, поклав голову їй на плече.

Вона зарилася пальцями в його волосся і міцно пригорнулася до нього. Вона розуміла, що треба щось сказати, але ніякі слова не йшли на язик.

— Ненавиджу магію, — нарешті прошепотів Річард. — Вона знову постає між нами.

— Ми не дозволимо їй. Ми обов'язково щось придумаємо!

— Чому вона вбила себе?

— Не знаю, — зітхнула Келен.

Річард дістав з кишені кілька цілющих лисків і сунув їх у рот. Він довго жував їх, дивлячись на вогонь, і обличчя його кривилося від болю.

— Мені хочеться втекти, але я не знаю, куди. Як можна втекти від того, що всередині тебе? Келен поклала руку йому на коліно.

— Я знаю, Річард, тобі важко говорити про це, але, будь ласка, вислухай мене. Магія сама по собі — не зло. — Він промовчав, і вона продовжувала:

— Зло — ті люди, які користуються нею в поганих цілях. Такі, як Даркен Рал. Я володію магією від народження. Мені довелося навчитися жити з усвідомленням цього.

Невже ти станеш ненавидіти мене через те, що я володію магією?

— Звичайно, ні.

— Ти любиш мене, незважаючи на це?

Річард замислився.

— Ні. Я люблю тебе такою, як ти є, і твою магію теж, бо вона — частина тебе. Саме тому вона наді мною не владна. Якби я любив тебе, незважаючи на магію, то не зміг би прийняти тебе такою, яка ти є. Тоді вона знищила б мене.

— Ось бачиш! Магія — не обов'язково зло. Дві найближчих тобі людини володіють магією — я і Зедд. Прошу тебе, послухай. У тебе є дар. І він називається даром, а не прокляттям. Це прекрасна, рідкісна річ. Вона може бути використана, щоб допомагати людям. І ти вже не раз це робив. Можливо, краще поглянути на речі з такої точки зору, аніж намагатися боротися з тим, від чого неможливо позбутися?

Він довго не відповідав, а коли заговорив, то так тихо, що вона ледве могла розчути слова:

— Я ніколи більше не одягну нашийник. Келен мимоволі глянула на ейдж на шиї у Річарда. Невеликий стержень, обтягнутий червоною шкірою, злегка погойдувався в такт його диханню. Вона знала, що ейдж служить знаряддям тортур, але поняття не мала, як він діє. Ще вона знала, що їй неприємно бачити його на шиї Річарда.

— Морд-Сіт змушувала тебе носити нашийник?

— Її звали Денна.

— І вона… І Денна змушувала тебе його носити?

— Так. — По щоці його скотилася сльоза. — Нашийник застосовувався для тортур і був з ланцюгом. Денна водила мене на ньому, як звіра. Цим же ланцюгом вона привязувала мене, і я не міг поворухнутися. Вона одержала владу над тією частиною магії меча, яка завдавала біль. Це не дозволяло мені навіть натягнути ланцюг, хоча я намагався. Намагався не раз. Ти навіть не в змозі уявити собі таких мук. Денна теж змусила мене своїми руками надіти на шию нашийник. Вона багато чого змушувала мене робити.

— Але головний біль зрештою уб'є тебе. А сестри сказали, що нашийник позбавить тебе від болю і допоможе навчитися оволодіти даром, — Це всього лише одна з підстав. Два інших мені ще невідомі. Ти скажеш, що я веду себе по-дурному, та мені й самому часом так здається.

Розумом я розумію, що ти права. Але щось всередині мене твердить, що тут якийсь підступ.

Келен злегка торкнулася пальцями ейджа.

— Можливо, вся справа в ньому? У тому, що робила Денна? — Річард кивнув. Річард, як це відбувалося?

Він подивився на неї довгим поглядом і стиснув в кулаці ейдж.

— Торкнися моєї руки. Не чіпай ейдж, тільки мою руку.

Келен доторкнулася до стислих пальців. Закричавши від болю, вона тут же відсмикнула руку. Вона трясла кистю, поки біль не вщухла, і, відсапавшись, запитала:

— Але чому не було боляче в перший раз?

— Я не тримав ейдж.

— А чому тобі самому не боляче, коли ти його тримаєш?

Річард, як і раніше стискав ейдж в кулаці.

— Мені боляче. Мені завжди боляче, коли я його тримаю. Келен не вірила своїм вухам:

— Ти хочеш сказати, тобі зараз так само боляче, як було мені?

— Ні. Моя рука захистила тебе. Насправді біль набагато сильніший.

— Мені потрібно дізнатися, наскільки.

— Ні. — Він випустив ейдж. — Я не хочу, щоб ти хоч раз випробувала такий біль.

— Річард, прошу тебе! Я хочу знати. Я хочу зрозуміти.

Річард глянув їй в очі і важко зітхнув.

— Чи є таке прохання, в якому я можу тобі відмовити? — Він знову взяв ейдж в руку. — Тільки не хапай його: ти не зможеш досить швидко розтиснути пальці. Тільки торкнися. Затримай дихання і стисни зуби, щоб випадково не прикусити язика. І напруж м'язи живота.

Серце її прискорено забилося. Вона повільно простягнула руку. Вона зовсім не хотіла удару болю, але вона хотіла знати, бо цей біль став частиною Річарда. Вона хотіла знати про нього все. Навіть те, що несе муку.

Це було все одно що торкнутися блискавки.

Біль пронизала руку і вгризлась в плече. Келен упала на спину, потім перекотилася на живіт, стискаючи оніміле плече здоровою рукою. Рука ж висіла як батіг. Келен була приголомшена і перелякана таким натиском болю. Вона кричала, притиснувши обличчя до брудної підлоги, а Річард ласкаво гладив її по спині. Вона заридала від того, що зрозуміла тепер, хоча б трохи, що йому довелося винести.

Коли вона нарешті змогла сісти, Річард дивився на неї, як і раніше тримаючи в руці ейдж.

— Тобі зараз боляче?

— Так.

Келен ударила його кулаком в плече.

— Кинь його! — Прохрипіла вона. — Припини!

Річард розтиснув пальці, і ейдж повис на ланцюжку.

— Я тримав його, щоб відволіктися від головної болі. Віриш чи ні, але це допомагає.

— Біль тепер стала сильнішою?

Він кивнув:

— Якби Денна не навчила мене терпіти біль, я б давно вже був без свідомості. Вона навчила мене справлятися з болем, зробила мене стійкою до неї, щоб продовжити мої муки.

Келен схлипнула:

— Річард, я…

— Те, що ти відчула, — це найменше, на що він здатний. — Він торкнувся стержнем своєї долоні. Бризнула кров. — Ейджілом можна шматувати плоть. Дробити кістки. Денна дуже любила ламати ним мені ребра. Я чув їх хрускіт. Кістки до сих пір ще не зовсім зрослися, і мені боляче, коли я лягаю або коли ти мене обіймаєш. Втім, ейдж здатний і на більше.

З його допомогою можна вбити. Одним дотиком. — Він помовчав, дивлячись у вогонь. — Денна підвішувала мене до стелі за зв'язані за спиною руки. Вона катувала мене годинами. Поки я був у свідомості, я благав її припинити тортури, але вона мене не слухала. Ніколи. У мене не було ніякої можливості звільнитися, і вона теж називала це навчанням. Я благав її вбити мене, але марно. Я вбив би себе сам, але її магія не дозволяла мені цього зробити. Вона змушувала мене вставати на коліна і просити її продовжувати тортури. Я робив все, що вона наказувала. У неї була подруга, і вона іноді дозволяла їй теж зі мною… розважитися.

Келен сиділа не ворухнувшись. Їй було важко дихати.

— Річард, я…

— Кожен день вона брала мене за нашийник і приводила в спеціальну кімнату, де їй ніхто не заважав орудувати ейджілом. Деколи вся підлога там була залита кров'ю. Моєю кров'ю. Іноді вона катувала мене з ранку до вечора. А потім вночі… Ось що значить для мене носити нашийник. Можна нескінченно думати про те, що він мені допоможе, і про те, що у мене немає вибору, але нашийник означає для мене саме це. Я абсолютно точно знаю, що ти зараз відчуваєш. Тобі здається, що шкіра твоя спалена, м'язи розірвані і роздроблена кістка. Тепер уяви собі ці відчуття у всьому тілі і кожен день. Ось що значить носити нашийник Морд-Сіт. І додай ще безнадійність і думки про те, що ніколи більше не побачиш того, кого любиш. Я краще помру, ніж знову одягну нашийник.

Келен потерла плече. Все було саме так, як він описав. Вона не могла ні говорити, ні думати. Та й хто в такому стані здатний на розмову? Вона сиділа і дивилася на нього, а Річард не відривав очей від вогню. По щоках її бігли сльози. Їй було боляче за нього.

Потім вона раптово почула свій голос, хоча дала собі клятву не запитувати його про це:

— Денна зробила тебе своїм чоловіком. Це правда?

Річард не став ухилятися.

— Так, — прошепотів він, не обертаючись. На щоці його блиснула сльоза. Звідки ти знаєш?

— Два Кводи під проводом Демміні Насса наздогнали нас. Даркен Рал наклав на них закляття, проти яких була безсила магія Зедда. І моя теж. Зедд не міг навіть поворухнутися: закляття скували його. Демміні Насс розповів мені про те, що сталося з тобою. Він сказав, що ти помер. Тоді я викликала Кон Дар і вбила його.

Річард прикрив очі.

— Я був не в змозі зупинити її. Клянуся, я намагався. Але ти не можеш собі уявити, що вона зі мною витворяла. У мене не було жодного шансу. Вона могла робити зі мною все, що завгодно. Їй не вистачало дня. Вона хотіла катувати мене і вночі.

— Як може людина бути настільки жорстокою?

Річард глянув на ейдж і повільно стиснув його пальцями.

— За неї взялися, коли їй було дванадцять років. Її навчали цим же ейджем. Тим, що зараз на мені. Все, що вона робила зі мною, робили з нею. День за днем. Рік за роком. На очах у неї вбили її батьків. І нікому було допомогти їй. Вона виросла на кінчику ейджа, не бачачи нікого, крім своїх мучителів. Вона навіть не знала, що на світі існують надія, співчуття або кохання. Чи можеш ти уявити собі весь цей жах?

Життя, що складається з нескінченного болю. Вони відібрали в неї тіло і душу.

Зламали її. Зробили однією з них. Даркен Рал особисто займався цим. Коли вона мучила мене, ейдж завдавав їй такий самий біль, як і мені. Ось тобі приклад магії. А одного разу Дарці Рал бив її кілька годин, бо вирішив, що вона надто м'яко до мене ставиться. Він здер їй шкіру зі спини.

— Річард опустив голову. Він плакав. — І в кінці її життя, наповненого божевіллям і болем, прийшов я і, зробивши свій меч білим, пронизав її серце.

Перед смертю вона попросила мене взяти цей ейдж, щоб я ніколи не забув про неї. Їй потрібно було, щоб хоч хто-небудь зрозумів її. Це було все, чого вона хотіла: щоб хтось зрозумів і не забував її. Я поклявся, і вона повісила ейдж мені на шию. А потім просто дивилася, як я піднімаю меч, щоб вбити її. Вона сподівалася, що в мене вистачить сили її вбити. Ти питала як може людина бути настільки жорстокою, ось тобі відповідь. І якби я міг, я б оживив Даркена Рала заради того, щоб мати можливість вбити його ще раз.

Келен сиділа нерухомо, вона роздиралася суперечливими почуттями. Вона ненавиділа Денну, ревнувала і в той же час жаліла її. Вона відвернулася, витираючи з обличчя сльози.

— Річард, чому ж у них нічого не вийшло? Чому Денні не вдалося зломити тебе? Як тобі вдалося зберегти свій розум?

— Саме так, як сказали сестри. Я розщепив свідомість. Я не знаю, як пояснити зрозуміліше. Я не віддавав собі звіту в тому, що роблю, але тим не менш врятував себе. Те, що становило мою сутність, сховалося, а решту я віддав на розтерзання. Я дозволив Денні робити з рештою все, що завгодно.

Даркен Рал говорив, що тільки людина з даром здатна на таке. Саме тоді я вперше почув, як це називається.

Він ліг на спину, прикривши очі долонею. Келен дістала ковдру і підклала йому під голову.

— Прости, — прошепотіла вона.

— Все позаду, а це головне. — Він прибрав руку і з посмішкою глянув на Келен. — Все позаду, і ми разом. У певному сенсі це пішло мені на користь. Якби Денна не «навчила» мене, я не зміг би зараз протистояти головному болю. ожливо, її уроки допоможуть нам вибратися з тієї ситуації, в яку ми потрапили.

Вона з жалем подивилася на нього:

— Але ж тобі дуже погано. Він слабо кивнув:

— Так. Але я краще помру, ніж знову одягну на себе нашийник.

Тепер вона розуміла його — але ціна, якій дісталося їй це розуміння, була занадто висока. Келен лягла поруч і притиснулася до Річарда. В очах у неї стояли сльози.

11

Наступного дня небо затягнули сірі хмари. Коли Келен з Річардом вийшли з села, на них обрушився крижаний вітер. Річарду хотілося піти подалі від людей і будинків. «Хочу подивитися на небо і землю», — сказав він. Вони йшли в мовчанні. Пожухла трава стелилася під поривами вітру. Річард взяв з собою лук, щоб хоча б на деякий час позбутися від головних болів. Келен, зрозуміло, пішла з ним.

Всього кілька днів тому їм належала вічність, а тепер ця вічність, здавалося, витікає як пісок крізь пальці. Келен хотіла боротися, але не знала як. Все було так добре і раптово стало так погано!

Вона не сподівалася, що Річард добровільно одягне на себе цей нашийник, Рада-Хань, що б там не твердили йому сестри. Можливо, він змириться з необхідністю опанувати своїм даром, але нашийник носити не стане. А це означає, що Річард помре. Але враховуючи те, що він розповів — і особливо те, про що, як вона підозрювала, він промовчав, — яке право вона має просити його взяти Рада-Хань?

І все ж так приємно було хоч ненадовго опинитися далеко від людей, від села і від очей Чандалена, який постійно стежив за ними. Як переконати його?

Він вважає, що вони з Річардом приносять нещастя племені, і веде себе так, немов вони роблять це навмисно. Келен втомилася від постійних тривог.

Їй вже стало здаватися, що це ніколи не скінчиться. Ну нічого, сказала вона собі, принаймні сьогодні можна забути про тривоги і просто побути удвох.

Келен сказала Річарду, що свого часу вчилася стріляти з лука. Його лук виявився для неї дуже важкий, і Річард позичив в селі інший, трохи менше.

Мішені, пов'язані з пучків трави, були схожі на загін безмовних воїнів, сторожуючих рівнину. У деяких були навіть голови. Хрести на мішенях, що вказували місце, куди потрібно стріляти, здалися Річарду надто великими, і він зменшив їх, залишивши замість кожного хреста всього по кілька травинок.

Вони відійшли подалі — на думку Келен, навіть занадто далеко, тому що на такій відстані вона насилу розрізняла навіть самі опудала. Річард натягнув на лук просту шкіряну тятиву і стріляв до тих пір, поки біль в голові не вщухла.

Річард був сама зосередженість і плавність. Здавалося, він і лук злилися воєдино. Келен посміхалася, радіючи з того, що цей красивий молодий атлет — її чоловік. Серце її солодко завмирало, коли вона дивилася в його сірі очі, зараз не затуманені болем, а задерикувато поблискуючі.

— Ти не хочеш перевірити, куди ти потрапив?

Він посміхнувся:

— А я і так знаю. Тепер давай ти.

Вона зробила кілька пострілів, поступово згадуючи колишні навички.

Спершись на лук, Річард спостерігав за нею. Вона була ще зовсім дівчиськом, коли в останній раз тримала в руках лук. Річард ще трохи подивився, як вона стріляє, а потім підійшов і став біля неї за спиною. Однією рукою він поправив її пальці на самому луці, а іншою взявся за тятиву.

— Ось так і тримай. Не можна як слід натягнути тятиву, якщо стискати стрілу великим і вказівним пальцями, як ти. Тримай її трьома першими пальцями, вона повинна бути між ними, немов у гнізді. Старайся натягувати тятиву від плеча. І не тягни на себе стрілу, тримай тільки тятиву. Стріла сама про себе подбає. Ну що? Правда так краще?

Вона усміхнулася:

— Це тому, що ти мене обіймаєш.

— Ти краще слідкуй за своїми діями, — пробурчав Річард.

Келен прицілилась і вистрілила. Річард сказав, що вже краще, і велів продовжувати. Келен вистрілила ще кілька разів, і, як їй здалося, одна з стріл навіть зачепила мішень. Вона знову натягла тятиву, намагаючись тримати лук нерухомо. Несподівано Річард ткнув її пальцем в живіт. Келен зойкнула і спробувала ухилитися.

— Припини! — Вона задихалася від сміху. — Припини негайно! Я ж не можу стріляти в такій обстановці. Річард обхопив її за стегна.

— А ти вчися.

Келен насупилась:

— Це як?

— Крім уміння стріляти взагалі, необхідне вміння стріляти в будь-якій обстановці. Якщо ти не можеш стріляти, коли смієшся, як ти зможеш вистрілити, коли тебе паралізує страх? Ти повинна зуміти вистрілити, що б не відбувалося навколо. Тільки ти і твоя ціль, нічого більше. Останнє не важливо. Від іншого ти повинна відсторонитися. Не думай, як тобі страшно або що станеться, якщо ти схибиш. Ти повинна вистрілити, незважаючи ні на що. Коли на тебе несеться дикий вепр, у тебе немає часу боятися або думати про те, що ти можеш промахнутися. Ти просто будеш змушена стріляти. Якщо, звичайно, поблизу не виявиться дерева, на яке можна вилізти.

— Але, Річард, у тебе є дар. У мене його немає, і я так не зможу.

— Дурниці. Дар тут абсолютно ні при чому. Треба просто зосередитися.

Зараз сама переконаєшся. Бери стрілу.

Він знову став біля неї за спиною, відвів убік її неслухняний локон і, дивлячись поверх її плеча, зашепотів щось їй на вухо, поки вона натягала тятиву. Він шепотів, що вона може відчувати ціль так само, як може дихати, з тією ж природністю і легкістю.

Сенс окремих слів вислизав від неї, але кожне народжувало в свідомості яскравий образ. У цей момент для Келен існувало лише три речі: стріла, мішень і ці слова. Все інше зникло — і раптом мішень почала збільшуватися і немов притягувати до себе стрілу. Мова Річарда змусила сприймати дійсність, не аналізуючи її. Келен розслабилася і затамувала подих.

Вона відчула ціль! Вона відчула, коли повинна вистрілити.

Легко, наче подув вітру, стріла зірвалася з тятиви. Здавалося, вона сама прийняла рішення. Келен відчула, як випростався лук, відчула удар тятиви про зап'ясті, побачила, як мішень притягує стрілу, і почула звук, з яким стріла встромилася в центр мішені. У наступну мить повітря з шумом увірвалося в її легені.

Це було схоже на те, ніби вона щойно дала волю своїй магії сповідниці. Власне, це і була магія — магія Річарда. Його слова несли в собі магію. Це було все одно що поглянути на світ іншими очима.

Видіння скінчилося. Світ повернувся на місце. Келен майже впала в обійми Річарда.

— Це було чудово! Мішень немовби приблизилася і сама знайшла мене!

— Ось бачиш! Я ж казав.

Вона поцілувала його.

— Це не я, це ти зробив. Я тільки тримала лук. Він посміхнувся:

— Ні, Келен, це твій постріл. Я тільки направляв твій розум. В цьому і полягає навчання. Спробуймо ще раз.

Все своє життя Келен провела серед чарівників і знала, як вони домагаються свого. Точно так само діяв і Річард. Він говорив так, як говорили чарівники. Це говорив його дар, говорило його бажання.

Поступово Річард замовк. Без його слів досягти потрібного відчуття виявилося важче, але тим не менш їй це вдавалося. Тепер вже можна було сміливо стверджувати, що Келен робить все сама, без його допомоги. Це дійсно було схоже на стан граничної зібраності.

Але як тільки вона почала осягати мистецтво відмовлятися від зовнішнього світу, Річард почав відволікати її. Для початку він просто полоскотав їй живіт.

Злегка посміхнувшись, вона заборонила собі думати про це і змусила себе зосередитися на тому, що повинна робити. Минула не одна година, перш ніж вона навчилася стріляти, не помічаючи лоскоту. Правда, не кожен раз. Але це було п'янке почуття — знати, куди потрапить стріла.

— Це магія, — говорила вона Річарду. — Те, що ми робимо, — це сама справжня магія.

— Нічого подібного. Це доступно кожному. Воїни Чандалена завжди стріляють саме так. Це лише питання тренування. Все залежить від тебе, а я тільки направляю твій розум. Якби ти частіше практикувалася, то додумалася б до цього ще раніше. Те, що тобі незнайоме, — це ще не магія.

Келен окинула його довгим поглядом:

— Щось мені не віриться. Твій постріл. Давай стріляй, а я тебе полоскочу.

— Спочатку давай перекусимо. І ти ще трохи потренуєшся.

Вони витоптали невеликий п'ятачок в траві, на зразок гнізда, і завалилися на спину. Потім вони їли загорнуті в зелень коржі з тави і родзинки, запиваючи все це водою прямо з бурдюка. Висока трава захищала від вітру і холоду. Потім Келен поклала голову Річарду на плече, і вони мовчки дивилися в небо. Келен знала, що він, як і вона, розмірковує про те, що їм належить зробити.

— Можливо, — порушив мовчання Річард, — я дійсно зможу розщепити свідомість, щоб уникнути головного болю. Даркен Рал говорив, що одного разу мені це вдалося.

— Ти з ним говорив? Ти говорив з Ралом Даркеном?

— Так. Взагалі говорив він, а я переважно слухав. Він багато чого мені сказав, але я йому не повірив. Він говорив, що Джордж Сайфер не був моїм батьком. Він говорив, що я розщепив свідомість і у що мене є дар. Він говорив, що мене зрадили. Згадавши, як Шота пророкувала, що ви з Зеддом використовуєте проти мене магію, я подумав, що зрадник — один з вас. Я й уявити не міг, що ним виявиться мій брат. Можливо, якщо я зможу зрозуміти, як мені вдалося розщепити свідомість, я зможу протистояти головним болям. Не виключено, що саме цьому мене збираються навчити сестри. Одного разу мені це вже вдалося, і якщо я зрозумію принцип, то мені не знадобиться допомога… — Він прикрив очі рукою і замовк, не бажаючи вголос вимовляти кінець фрази. — Келен, можливо, у мене немає ніякого дару.

Може, це всього лише Перше Правило Чарівника.

— Про що це ти?

— Зедд говорив нам, що велика частина того, у що люди вірять, — неправда.

Перше Правило змушує тебе вірити в щось або тому, що ти хочеш, щоб це було так, або тому, що просто боїшся, що так буде. Я боюся, що в мене виявиться дар, і цей страх змушує мене припустити, що сестри сказали правду. Можливо, у сестер є причини обманювати мене, і ніякого дару в мене немає.

— Річард, невже ти й справді вважаєш, що все, що сталося, не має до цього відношення? Зедд говорив, що в тебе є дар. Даркен Рал говорив, що в тебе є дар. Сестри говорили, що в тебе є дар. І навіть Скарлет сказала, що ти володієш даром.

— Скарлет сама не знала, про що говорить, сестрам я не довіряю, і невже ти вважаєш, що я повірив хоч одному слову Даркена Рала?

— А як же Зедд? Чи не думаєш ти, що і він тобі збрехав? Або що він сам не знає, про що говорить? Ти сам мені сказав, що він сама розумна людина з усіх, кого ти зустрічав. Крім того, він Чарівник першого рангу. Не станеш же ти стверджувати, що Чарівник першого рангу нездатний розпізнати, у кого є дар, а у кого його немає?

— Зедд міг помилятися. Він, звичайно, розумний, але ж не всевідаючий.

Келен промовчала, намагаючись зрозуміти, чому він так завзято відхрещується від свого дару. Вона б хотіла, заради його ж спокою, щоб все було так, як йому здається, але він був неправий, і вона це знала.

— Коли я торкнулася тебе своєю владою в Народному Палаці, всі знали, чим це має скінчитися, і думали, що все пропало. Ти процитував напам'ять Книгу Зниклих Тіней Даркену Ралу, так? — Річард кивнув. — Я не повірила своїм вухам. Звідки ти міг знати, що написано в цій книзі? Як ти міг її вивчити?

Річард зітхнув.

— Ще в дитинстві батько показав мені тайник, де він сховав Книгу Зниклих Тіней. Він розповів, що її охороняв страшний звір. Книзі, за його словами, передбачалося потрапити в недобрі руки, і звір чекав, доки за нею прийде новий власник. Батькові вдалося викрасти її. Тепер я знаю, що це повинні були бути руки Даркена Рала, але тоді ні йому, ні мені це було невідомо. Батько сказав, що забрав Книгу, щоб вона не послужила злу. Він побоювався, що її будуть шукати, і змусив мене вивчити її напам'ять. Від початку до кінця. Він сказав, що я повинен запам'ятати кожне слово, щоб одного дня повернути знання, укладене в ній, справжньому власнику. Батько не знав, що справжній власник Книги — Зедд. Я витратив кілька років, щоб запам'ятати кожне слово. Сам батько ніколи в неї не заглядав і говорив, що тільки я можу її вивчити. Потім він її спалив. Мені ніколи не забути того дня, не забути того сяйва, звуків і видінь, що супроводжували її горіння.

— Магія, — прошепотіла Келен. Він кивнув і знову прикрив очі долонею.

— Мій батько пожертвував життям, щоб врятувати Книгу від Даркена Рала. Він був героєм. Якби не він, ми всі б загинули.

Келен задумалася, не знаючи, як краще висловити свою думку.

— Але Зедд говорив, що Книга Зниклих Тіней перебувала в Сховищі. Яким чином вона потрапила до твого батька?

— Цього батько мені не сказав.

— Річард, я народилася і виросла в Ейдіндрілі. Чималу частину свого життя я провела в Сховищі. Це могутня фортеця. У далекі часи там жили сотні чарівників, але, коли я була там, їх залишалося всього шестеро і серед них не було жодного Чарівника першого рангу. Проникнути в Сховище було нелегко. Я, як і інші сповідниці, мала туди доступ, бо мала вивчати книги, що зберігаються там. Але для інших людей вхід в Сховище був закритий. Його захищала магія.

— Якщо ти хочеш запитати, як моєму батькові вдалося туди проникнути, то я не знаю. Але він був людиною хитромудрою і, ймовірно, знайшов спосіб.

— Якби Книга просто лежала в Сховищі — можливо. Чарівники і сповідниці могли вільно входити і виходити звідти, а періодично вхід ненадовго відкривався для всіх бажаючих. Але всередині Сховища є місця, захищені набагато сильнішою магією. Туди не могла потрапити навіть я.

Зедд говорив, що Книга Зниклих Тіней — одна з найважливіших, якщо не найважливіша, з книг, присвячених магії. Він сказав, що зберігав її в особливому місці, в особистому сховищі Чарівника першого рангу. Воно відділене від загального будинку, хоча і є його частиною. Я любила гуляти по стінах, які огороджували сховище Великого Чарівника. Звідти відкривається чудовий вид на Ейдіндріл. Але сила заклять, які бережуть сховище, відчувається навіть там. Вони вселяють жах. Варто було мені зробити зайвий крок, як волосся у мене вставало дибки і починало іскритися. Той, хто спробував би підійти ще ближче, відчув би неймовірний страх, такий сильний, що у нього зупинилося б дихання. З тих пір як Зедд, ще до нашого з тобою народження, залишив Серединні Землі, ніхто не входив в сховище Великого Чарівника. Деякі чарівники намагалися. Біля входу в сховище є невелика срібна пластина. Кажуть, що торкнутися її — все одно що торкнутися холодного серця самого Сховища. Якщо магія, прихована в ній, не впізнає тебе, ти не зможеш увійти. Торкатися її, не маючи в якості захисту власної магії, і навіть перебувати біля входу — смертельно небезпечно.

Скільки я себе пам'ятаю, чарівники намагалися проникнути туди. Вони хотіли знати, що там зберігається. Великий Чарівник пішов, і вони хотіли принаймні скласти опис того, що йому належало. Але у них нічого не вийшло.

Ні один не зміг навіть покласти долоню на срібну пластинку. Річард, якщо п'ять чарівників третього рангу і один — другого не зуміли увійти туди, як це вдалося зробити твоєму батькові? Він усміхнувся:

— Я б теж не проти знати відповідь на це питання. Але я її не знаю.

Тепер у неї на руках був ще один незаперечний доказ. Їй не хотілося позбавляти Річарда надії, але вона розуміла, що зобов'язана привести його. Істина є істина. Річард повинен знати істину про себе.

— Річард, Книга Зниклих Тіней була посібником з магії. Це була магічна книга.

— Я в цьому не сумніваюся. Я бачив, як вона горіла.

Вона легенько постукала пальцем по його долоні:

— У Сховищі були й інші подібні до неї книги, але не такі важливі.

Чарівники дозволяли мені іноді гортати їх. Але коли я пробувала прочитати що-небудь, хоча б рядок, відбувалася дивна річ: я моментально забувала те, про що тільки що прочитала. Я не могла запам'ятати жодного слова. Я починала читати знову — і з тим же успіхом. Чарівники сміялися над моїми спробами. Нарешті в мені спалахнуло роздратування, і я запитала у них, в чому справа. Чарівники пояснили мені, що ця книга — посібник з магії і захищена особливими закляттями, які заховані в певних словах. Тільки той, хто володіє даром, здатний запам'ятати прочитане, і чим важливіша книга, тим сильніше охороняють її закляття. Навіть ті шестеро чарівників могли читати далеко не всі книги з бібліотеки, а тільки найменш важливі і лише завдяки спеціальній підготовці. А Книга Зниклих Тіней, як я вже говорила, була найважливішою в області магії. Річард, ти ніколи б не вивчив її напам'ять, якби не володів даром. Більш того, твій батько, мабуть, знав про це, раз довірив таку справу саме тобі. Голова її, як і раніше лежала у нього на плечі, і вона відчула, як змінився ритм його дихання, коли він усвідомив значення сказаного. — Ти досі пам'ятаєш Книгу Зниклих Тіней, Річард?

— Кожне слово.

— Я чула, як ти переказував її, але не можу згадати жодного рядка.

Магія ключових слів стерла те, що ти говорив, з моєї пам'яті. Я навіть не знаю, як ти скористався Книгою, щоб убити Даркена Рала.

— На початку Книги сказано, що якщо той, хто хоче відкрити шкатулки Одена, чує її зміст з чужих вуст, в правильності почутого він може переконатися за допомогою сповідниці. Рал думав, що ти торкнулася мене своєю магією, і тому був впевнений, що я говорю правду. Власне, я і сказав йому правду, але в самому кінці опустив один важливий момент. В результаті він не переставив шкатулки, і магія Одена вбила його.

— Ось бачиш? Ти досі пам'ятаєш кожне слово. А це означає, що в тебе є дар. Якщо ми хочемо вибратися з цієї ситуації, то перш за все повинні поглянути правді в очі, а вже потім думати, що з нею, цією правдою, робити. Коханий, в тебе є дар. Ти володієш магією. Мені дуже шкода, але це правда.

Річард важко зітхнув.

— Я поступав як дурень, не бажаючи признаватися в цьому навіть самому собі.

Таким шляхом багато не досягнеш. Але твоя любов відкрила мені очі.

Спасибі тобі.

— Ти не дурень. Ти той, кого я люблю. Ми обов'язково щось придумаємо.

Вона поцілувала його долоню, а потім вони довго мовчали, дивлячись в небеса.

Темне холодне небо здавалося Келен відображенням її душі.

— Шкода, що тобі не вдалося побачити мого батька, — сказав нарешті Річард. Він був дуже неординарною людиною. Навіть я не знав, до якої міри неординарною. Але я втратив його. — Він помовчав, немов розмірковуючи про щось.

— А твій батько? Ким він був?

— Чоловіком сповідниці, — знехотя відповіла Келен. — Він не був батьком в тому сенсі, який вкладають в це слово інші діти. Моя мати торкнулася його своєю владою, і крім бажання догоджати їй для нього нічого не існувало. Він звертав на мене увагу тільки для того, щоб зробити їй приємне, адже я була її дочкою. Він бачив у мені лише додаток до своєї пані.

Річард зірвав травинку і, задумливо пожувавши її, запитав:

— А ким він був до того, як твоя мати торкнулася його?

— Королем Галею. Його звали Вайборн Амнелл.

Підвівшись на лікті, Річард здивовано глянув на неї:

— Король? Твій батько був королем?

Її обличчя мимоволі прийняло безпристрасний вираз: воно перетворилося в маску сповідниці.

— Мій батько був чоловіком сповідниці. І більше — ніким. Коли мама тяжко захворіла, він буквально збожеволів. Зрештою чарівник і лікар, які доглядали за нею, сказали, що вони безсилі протистояти духам, які закликають її до себе, і скоро вона повинна покинути світ живих.

Почувши це, батько видав жахливий крик і, перерізавши собі горло, впав мертвим.

Річард подивився їй в очі:

— Прости. — Він нахилився і поцілував її в чоло. — Пробач, Келен.

— Це було давно.

Річард знову ліг на спину і зірвав ще одну травинку.

— І все ж, враховуючи походження, ти, напевно, принцеса, королева чи щось в цьому роді?

Келен посміхнулася з його думок про світ, в якому вона прожила все своє життя.

— Ні. Я — Мати-сповідниця. Дочка сповідниці — це дочка сповідниці, а не дочка свого батька. — Сказавши це, Келен відчула себе ніяково. — Батько не винен, що її мати торкнулася його своєю владою. Хочеш, я розповім тобі про нього?

— Звичайно. Все-таки ти і його дочка, а я хочу знати про тебе все.

Келен задумалася на мить, не знаючи, як він сприйме такі її слова.

— Бачиш, до того, як моя мати торкнулася його своєю владою, мій батько був чоловіком королеви Бернадін.

— Твоя мати забрала чоловіка в іншої жінки?

Келен відчувала на собі його погляд:

— Все це не так, як тобі здається. Цей шлюб був швидше політичною угодою. Мій батько був воїном, він був великим полководцем. Він об'єднав свої землі з володіннями королеви Бернадін, в результаті чого виникла нинішня Галея. Він зробив це заради своїх підданих, бо під владою єдиного короля Галея змогла протистояти більш могутнім сусідам.

Королева Бернадіна правила мудро, і люди поважали її. Виходячи заміж, вона теж думала не про себе, а про своїх підданих. Вони з батьком не любили один одного, але подарували Галеї спочатку дочку, Ціріллу, а потім сина — Гарольда.

— Значить, у тебе є зведені брат і сестра?

Вона знизала плечима:

— Можна сказати і так. Але не в тому сенсі, який ти вкладаєш в ці слова. Я — сповідниця, а не вузлик в павутині королівської влади.

Природно, я зустрічалася і з сестрою, і з братом. Вони непогані люди.

Цірілла зараз — королева Галеї. Її мати померла кілька років тому. А принц Гарольд вже командує армією, як колись його батько. Вони не сприймають мене як родичку. Я — сповідниця. Моя справа — магія.

— А твоя мати? І взагалі, як це все почалося?

— У той час вона тільки-тільки стала Матір'ю-сповідницею. Їй потрібен був сильний чоловік, здатний подарувати їй здорову доньку. Вона чула, що королева нещаслива у шлюбі, і вирішила поговорити з нею. Королева Бернадіна чесно зізналася, що не любить чоловіка і зраджує йому. Однак вона поважала його як воїна і політика і не бажала, щоб моя мати забрала його з допомогою магії. Але поки моя мати роздумувала, як бути в такій ситуації, Вайборн застав дружину в ліжку з коханцем. Він трохи її не вбив. Почувши про це, моя мати повернулася в Галею і вирішила всі проблеми по-своєму. У сповідниць буває багато приводів для побоювань, але надто запальний чоловік не належить до їх числа.

— Мабуть, важко жити з людиною, яку не любиш.

Вона посміхнулася і потерлася особою про його плече:

— Все життя я була впевнена, що в мене ніколи не буде коханої людини.

Шкода, що моїй матері не вдалося дізнатися, як це прекрасно.

— А як ти сама ставилася до того, що в тебе такий батько?

Келен відповіла не відразу.

— Він здавався мені дивним. Бездушним до всього, що не стосувалося моєї матері. Вона вимагала, щоб він більше часу проводив зі мною і вчив мене тому, що знає сам. Він виконував її вимоги із задоволенням, але це задоволення відносилося до неї, а не до мене… А вчив він мене тому, що знав найкраще: війні. Вчив тактиці та стратегії, вчив тому, як можна вирвати перемогу у переважаючого чисельністю противника, вчив, як вижити і перемогти, користуючись власними мізками, а не тільки правилами. Мати іноді спостерігала за нашими заняттями. Батько раз у раз поглядав на неї і питав, чи вірно він мене вчить. Вона відповідала йому, що так; я повинна була знати про війну все. Мати сподівалася, що ці відомості мені ніколи не знадобляться, але в разі чого допоможуть залишитися в живих. Батько вчив мене, що найголовніша якість воїна — безжалісність. Він говорив, що не раз перемагав тільки тому, що був безжалісний. Він говорив, що страх сильна зброя, і полководець повинен вміти посіяти страх у серцях ворогів. Те, чого він навчив мене, дійсно стало мені в пригоді. Я вижила, в той час як інші сповідниці загинули. Тому що, коли було потрібно, я вбивала. Батько навчив мене не бути занадто розбірливою, коли мова йде про виживання. За це я люблю його і ненавиджу одночасно.

— Що ж, я вдячний йому за уроки, які він тобі дав. У тому, що ти зараз зі мною, є і його заслуга.

Келен схилила голову, спостерігаючи за пташкою, яка тікала від ворона.

— Те, чого він мене вчив, само по собі не є жахливим. Жахливі ті, хто змушує нас робити це заради того, щоб залишитися в живих. Батько ніколи не вів несправедливих воєн. Він вступав у бій тільки в тому випадку, якщо не було іншого виходу. І боюся, нам пора теж задуматися про те, як вижити.

— Ти права, — відповів він, обіймаючи її. — Сидячи тут, ми схожі на мішені: ми чекаємо того, що трапиться з нами, так само, як вони чекають, коли в них встромиться стріла.

— А що, по-твоєму, ми повинні робити?

Річард знизав плечима:

— Не знаю. Знаю тільки, що, сидячи тут, ми рано чи пізно отримаємо свою стрілу. Рано чи пізно сестри повернуться. Але навіщо їх чекати? У мене немає відповідей на всі питання, але й бездіяльністю ми нічого не доб'ємося.

Вона сунула руки під пахви, щоб відігріти замерзлі пальці.

— А Зедд?

Річард кивнув:

— Якщо хтось і знає, що потрібно робити, так це Зедд. Ми повинні відправлятися до нього.

— А головні болі? Що, якщо вони нападуть на тебе по дорозі? Що, якщо вони ще посиляться, а Ніссель поруч не буде?

Він спохмурнів:

— Не знаю. Але ми повинні спробувати. Це єдиний шанс.

— Отже, вирушаємо негайно, поки тобі не стало гірше. Немає сенсу чекати, поки станеться ще щось.

— Так. Але спершу нам потрібно зробити ще дещо. Дещо важливе.

Келен здивовано дивилася на нього:

— Що?

— Зіграти весілля, — посміхнувся Річард. — Я нікуди не поїду, поки не побачу тебе в тому платті, про яке ти мені говорила.

Келен рвучко обняла його:

— О, Річард, воно чудове! Везелен шиє його і весь час посміхається. Не можу дочекатися, коли надіну його. Воно тобі обов'язково сподобається.

— Ну вже в цьому, моя майбутня дружина, я ні краплі не сумніваюся.

— Всі з нетерпінням чекають нашого весілля. У Племені Тіни це завжди велика подія. Танці, музика, пісні. Все село буде гуляти. Везелен говорила, що одні приготування займуть не менше тижня. Нам треба тільки сказати, щоб починали.

Річард притиснув її до себе:

— Вважай, що ми сказали.

Вона поцілувала його і в цей момент відчула, що у нього знову почала боліти голова.

— Ходімо, — сказала вона, підводячись. — Постріляємо ще, нехай твій біль заспокоїться.

Вони стріляли по черзі, а потім пішли збирати стріли. Побачивши, що одна з її стріл розщепила попередню, яку послав Річард, Келен ойкнула від захвату.

— Правоохоронці в Ейдіндрілі позеленіють від люті, почувши про це. Їм доведеться вручати почесну стрічку Матері-сповідниці! Та що там — вони позеленіють навіть, коли побачать у мене лук!

Річард посміхнувся, висмикуючи стріли з мішені:

— Ну, для початку тобі потрібно більше тренуватися. А то раптом вони не повірять на слово і зажадають доказів. Ми з Савідліном не хочемо зганьбитися. — Раптово він повернувся до неї:

— Стривай, що ти вчора говорила? Вчора вночі, про Квод, що ти сказала? Рал наклав на них закляття, проти яких Зедд виявився безсилий?

Келен була злегка здивована настільки несподіваною зміною теми:

— Так, його магія не змогла їх зупинити.

— Це тому, що Зедду підвладна лише Магія Приросту. Будь-який чарівник від народження має тільки магію Приросту. Даркен Рал не виняток, але він якимось чином опанував і протилежною Магією Збитку. Проти Магії Збитку Зедд безсилий. Так само, як і ти, адже магію сповідниць створили чарівники. — Келен кивнула, насупившись, а Річард запитав:

— Тоді як же тобі вдалося вбити Квод?

— Я закликала Кон Дар, — знизала плечима Келен. — Це теж частина нашої магії, хоча до того моменту я навіть не знала, як нею користуватися. Але це якось пов'язано з люттю. Власне, Кон Дар і означає «кривава лють».

— Ти розумієш, що кажеш? Висновок можна зробити тільки один: ти застосувала Магію Збитку. Інакше як би тобі вдалося знищити їх? Магія Зедда виявилася безсила, і твоя теж, тому що Квод був захищений від Магії Приросту. Отже, ти володієш Магією Збитку. Але якщо ваша магія, магія сповідниць, була створена чарівниками, звідки в неї взятися елементам Магії Збитку?

— Не знаю, — помовчавши, відповіла Келен. — Ніколи не замислювалася над цим. Але швидше за все ти правий. Може, коли дістанемося до Ейдіндріла, Зедд пояснить нам, в чому тут суть.

Річард з похмурим виглядом висмикнув з мішені чергову стрілу.

— Можливо. І все ж чому сповідницям підвладна Магія Збитку? Зморшки у нього на лобі стали глибше. — Не здивуюся, якщо відповідь криється в тій блискавці…

У Річарда — дар, у неї — Магія Збитку… Є чого злякатися. Келен поїжилась, але не від холоду.

Вони стріляли весь день, поки не почало темніти. Зрештою Келен вибилася з сил та заявила, що навіть заради порятунку власного життя не випустить більше жодної стріли. Вона порадила Річарду ще трохи постріляти перед відходом, щоб хоч ненадовго відтягнути повернення болю.

Спостерігаючи за ним, вона згадала, що хотіла випробувати його вміння цілком зосереджуватися на стрільбі, і встала у нього за спиною.

— Пора перевірити, чи так ти добре вмієш стріляти, як кажеш.

Коли він підняв лук, вона полоскотала його. Річард засміявся і пересмикнув плечима — але тільки після того, як вистрілив. Келен спробувала ще раз і з тим же успіхом. Її охопив азарт. Якщо лоскіт не діє, треба придумати щось інше.

Притулившись до його спини, Келен розстебнула йому сорочку. Її пальці пробіглися по його грудях. Під гладкою шкірою перекочувалися м'язи. Річард був поруч — теплий, сильний. Рідний.

Келен розстебнула ще кілька гудзиків, і її рука ковзнула до його живота. Річард продовжував стріляти, але Келен вже забула, що хотіла лише перешкодити йому. Вона поцілувала його в шию. Річард здригнувся — але спочатку стріла зірвалася з тятиви. Він дістав з сагайдака іншу. Келен розстебнула останній гудзик, і обидві її руки лягли на його оголений торс. Річард залишився незворушний, а її дихання, навпаки, почастішало.

Келен твердо вирішила перемогти в цій грі. Вона міцно притиснулася до нього, і рука її ковзнула ще нижче.

— Келен… — Видихнув Річард. — Келен, це нечесно!

Він як і раніше продовжував натягувати тятиву, але прицілитися не міг: стріла ходила ходуном.

Вона легенько куснула його за вухо і, поцілувавши, шепнула:

— А хто казав, що може відмовитися від усього, що відбувається навколо? Рука її опускалася все нижче і нижче.

— Келен, — хрипким голосом повторив Річард. — Це нечесно… це обман…

— Не має значення. Такі були твої власні слова. Ти запевняв, що можеш стріляти при будь-яких обставин. — Вона полоскотав язичком його вухо. — Цього достатньо, коханий? Чому ж ти не стріляєш?

— Келен… — Він задихався… — Ти обманщиця…

Келен засміялася низьким горловим сміхом і легенько стиснула пальці. Річард судорожно зітхнув і випустив тятиву. Ясно було, що цю стрілу вони ніколи не знайдуть.

— Схоже, ти промахнувся, — прошепотіла Келен йому на вухо.

Річард відкинув лук і, повернувшись до неї, поцілував її.

— Обманщиця, — повторив він. — Це нечесно…

Він відкинув її довге волосся і припав теплими губами до її шиї. Келен здригнулася. Світ раптово закрутився, і вона виявила себе лежачою на землі поряд з Річардом. «Я люблю тебе», — хотіла прошепотіти вона, але Річард закрив їй рот поцілунком. Руки її обвилися навколо його шиї. Келен ледь не задихнулася, але не хотіла переривати поцілунку.

Раптово Річард схопився на ноги.

В сутінках тьмяно блиснула сталь.

Пристрасть в очах Ричарда поступилася місцем магічному гніву Меча Істини.

Блискаюче лезо зі свистом розсікли повітря. Річард стояв в розстебнутій сорочці, і груди його важко здіймалися.

— Що трапилося? — Здивовано запитала Келен.

— Хтось іде сюди. Встань за моєю спиною. Швидко! Келен схопилася на ноги, вхопила свій лук і наклала стрілу.

Трохи попереду заколихалося трава. Але причиною тому був не вітер.

12

Сіра плямиста голова наближалася до них, раз у раз виринаючи з густої трави. Створіння, чим би воно не було, було не надто високим. З думкою про те, що це може бути ще один скрійлінг, Келен щосили натягнула тятиву, так що оперення стріли торкнулося щоки. Найбільше вона боялася, що не встигне вистрілити. Втім, судячи по минулій зустрічі зі скрійлінгом, стріла тут не допоможе, подумала Келен. І навряд чи їй вдасться знову закликати блискавку.

— Почекай, — раптом сказав Річард і відвів її лук в сторону.

Приземкувата безволоса фігура з довгими руками і товстими ногами раптово виринула перед ними. На прибульця були лише брудні рвані штани, підперезані мотузкою. Жовті очі втупилися в Келен.

— Красива пані.

— Самюель, — вигукнув Річард, дізнавшись незмінного супутника відьми Шоти. Що ти тут робиш?

Потворне створення з шипінням потягнулося до Меча Істини:

— Моє! Віддай!

Річард загрозливо махнув мечем, і Самюель відсмикнув руку. Кінчик меча торкнувся сірих складок шкіри у нього на шиї.

— Я запитав, що ти тут робиш.

Заплили очі блиснули.

— Господині потрібен Шукач.

— В такому випадку ти дарма сюди приперся. Нам нічого робити в землі Агад.

Самюель подивився на Річарда жовтим оком:

— Господиня залишила Агад. — Він повернувся і ткнув довгим пальцем у бік села. — Господиня чекає тебе там, де багато людей живуть разом. Він знову повернувся до Річарда. — Вона сказала, що, якщо ти не прийдеш, вона вб'є людей і дозволить мені засмажити їх і з'їсти.

Річард зціпив зуби.

— Якщо вона хоч когось зачепить…

— Вона обіцяла не завдавати їм зла… якщо, звичайно, ти прийдеш.

— Що вона хоче?

— Тебе.

— Це я зрозумів — навіщо?

— Господиня не сказала Самюелю. Веліла тільки тебе привести.

Келен послабила тятиву:

— Річард, адже Шота говорила, що вб'є тебе, якщо побачить знову.

Не зводячи очей з Самюеля, Річард відповів:

— Ні. Вона говорила, що вб'є мене, якщо знову побачить у межах Агада. Але вона покинула Агад.

— І все ж…

— Якщо я не піду, вона вб'є людей. Чи ти сумніваєшся, що вона виконає свою загрозу?

— Ні… Але ж вона може вбити й тебе.

Річард посміхнувся:

— Мене? Не думаю. Вона мене любить. Я врятував їй життя. Принаймні побічно.

Келен розлютилася. Вона не забула, як Шота одного разу хотіла спокусити Річарда, і їй це зовсім не подобалося. Крім сестер Світу, відьма була останньою людиною, кого Келен хотіла б побачити ще раз.

— Мені це не до душі, — сказала вона. Річард кинув на неї швидкий погляд:

— Якщо ти бачиш інший вихід, скажи.

— Знаю, знаю, — сердито буркнула Келен. — Вибору, як завжди, немає. І все ж тримайся подалі від її лап.

Річард здивовано подивився на неї і повернувся до Самюелю:

— Веди нас, але не забувай, в чиїх руках тепер меч. І пам'ятай, що я говорив тобі минулого разу. Я насаджу тебе на рожен перш, ніж ти тільки захочеш підсмажити мене.

Самюель скоса подивився на меч і, ні слова не кажучи, рушив у бік села. Він раз у раз озирався, чи йдуть вони за ним. Річард, не прибираючи меч, одягнув лук на плече і пішов, тримаючись між Самюелем і Келен. В очах у нього як і раніше танцював магічний гнів. Самюель швидко пробирався крізь густу траву. Час від часу він обертався і сичав на своїх супутників.

Келен буквально наступала Річарду на п'яти.

— І нехай краще не пробує знову напустити на мене своїх змій! — Бурмотіла вона. — Ніяких змій! Я не жартую!

— Наче у тебе є вибір, — пробурчав Річард. Коли вони дійшли до села, вже майже стемніло. Село здавалося мертвим. Всі жителі збилися в купку на площі, оточені кільцем воїнів, що стояли плечем до плеча.

Келен знала, що Плем'я Тіни панічно боїться цієї відьми. Тут навіть не наважувалися вголос вимовляти її ім'я.

Власне кажучи, всі, хто хоч раз зустрічався з Шотою, боялися її — в тому числі і Келен. У той пам'ятний день, в землі Агад, Шота вбила б її, якби не Річард: відьма пообіцяла виконати будь-яке його бажання, і він скористався цим, щоб врятувати Келен. Було дуже сумнівно, що вона запропонує йому виконати ще одне бажання.

Самюель провів їх до будинку духів з такою впевненістю, наче прожив у селі все життя. Сміх його нагадував булькання. Він раз у раз підстрибував і посміхався своїми безбарвними губами. Час від часу Річард погрожував йому мечем, на що Самюель невдоволено сичав і виблискував жовтими очима.

Нарешті вони підійшли до будинку духів, Самюель вхопився своїми довгими пальцями за засув, але відкривати не поспішав.

— Красива пані почекає тут. І Самюель теж. Господиня хоче бачити тільки Шукача.

— Річард, я піду з тобою, — твердо сказала Келен. Він скоса глянув на неї і повернувся до Самюелю:

— Відкривай.

З неприязню глянувши на нього, Самюель відсунув засув. Тримаючи меч напоготові, Річард увійшов до будинку. Слідом за ним увійшла Келен. Двері зі скрипом зачинилися, і кисла фізіономія Самюеля зникла з очей.

Посередині будинку духів стояв високий, витончений трон, освітлений факелами.

Відблиски полум'я грали на різьблених позолочених зображеннях троянд, змій, кішок та інших тварин, що покривали кожен дюйм його поверхні. Над троном нависав важкий парчевий балдахін, прикрашений золотими китицями. Підставою трону служили три біломармурові плити, що утворювали високі сходинки. Трон був суцільно оздоблений щільним червоним оксамитом. Вся ця величезна споруда виглядала вельми велично. Келен не могла уявити собі, як його примудрилися втягнути у вузькі двері і скільки для цього знадобилося чоловіків.

На троні з царственим видом сиділа Шота. Її мигдалеподібні очі безпристрасно дивилися на Річарда. Звільна відкинувшись на червоний оксамит, вона поклала руки на широкі підлокітники у вигляді золотих горгуль. Горгулі відразу ж взялися лизати їй зап'ястя, а відьма незворушно постукувала по підлокітниках нафарбованими нігтиками. Її пишне, відливаюче бурштином волосся каскадом спадало на плечі.

Шота перевела погляд своїх дивних очей на Келен. Цей важкий, як скеля, і настільки ж непроникний погляд пронизав Келен наскрізь. Вона не могла рушити з місця. З балдахіна зісковзнула покрита різнокольоровими смугами змія і, зашипівши, торкнулася Келен роздвоєним язиком. Потім змія вповзла на коліна господині і згорнулася там, немов задоволена кішка.

Це був натяк на те, яка доля чекає непрохану гостю, якщо вона наважиться прогнівити відьму. Келен проковтнула клубок у горлі, намагаючись зробити це непомітно. Їй здалося, що минула ціла вічність, перш ніж Шота, переконавшись, що натяк зрозумілий, знову не кліпаючи дивилася на Річарда.

— Прибери меч, Річард. — Голос відьми був м'який, як оксамит, що покривав трон. Келен подумала, що несправедливо на додачу до краси мати ще й голос, здатний розтопити серце будь-якого чоловіка.

— Пам'ятається, під час нашої останньої зустрічі ти обіцяла вбити мене. Голос Річарда теж був на диво спокійним.

— Якщо мені прийде в голову вбити тебе, мій хлопчику, меч тобі не допоможе.

Раптово Річард скрикнув і, немов обпікшись, випустив меч. Він здивовано подивився на нього, трясучи обпаленою рукою.

— А тепер Всунь його у піхви, — все так же ласкаво сказала Шота.

Спідлоба глянувши на неї, Річард підібрав меч і вклав його в піхви.

Задоволена усмішка торкнула повні губи Шоти. Вона прибрала з колін змію і встала, пильно дивлячись на Річарда. Потім вона нахилилася вперед, і при цьому русі її пишні груди ледь не випали з глибокого вирізу повітряної сірої сукні. Чому цього не сталося, Келен так і не зрозуміла. З улоговинки між грудей вискочив невеликий флакончик на витонченому срібному ланцюжку.

Келен скривилася, дивлячись, як Шота граціозно спускається по трьох мармурових сходах. Поділ її сукні здіймався і опадав, немов від легкого вітру. Але в будинку духів не було ніякого вітру. Ця тканина, подумала Келен, занадто тонка для одягу. Вона уявила себе в цьому платті і почервоніла.

Спустившись на землю, Шота вийняла з флакончика пробку. Трон за її спиною розплився, немов затуманившись легким серпанком, і раптово перетворився на сіру хмару. Хмара закрутилася, все швидше і швидше, звилася в тонкий джгут і втягнулася у флакончик. Шота заткнула флакон корком і відправила на колишнє місце. Келен шумно зітхнула.

Погляд відьми опустився на розстебнуту сорочку Річарда. Здавалося, вона вражена, але разом з тим і задоволена. Річард зніяковів.

— Яке чудове порушення пристойності! — Посміхнулася Шота. Її довгий нафарбований нігтик торкнувся його оголених грудей і опустився нижче, до самого живота. — Застебни гудзики, Річард, інакше я можу забути, навіщо я тут.

Обличчя його стало червоним. Він почав застібати сорочку, а Келен інстинктивно присунулася ближче до нього.

— Шота, — сказав Річард, заправляючи сорочку в штани. — Я повинен подякувати тобі. Може, ти цього і не знаєш, але ти мені дуже допомогла.

Допомогла мені розкрити таємницю.

— Я, власне, і хотіла тобі допомогти.

— Ні, ти не розумієш. Я маю на увазі себе і Келен. Ти допомогла мені зрозуміти, як ми можемо бути разом. Розкрити таємницю любові. — Він посміхнувся. — Тепер ми одружимося.

На мить в повітрі повисло крижане мовчання.

— Це правда, — сказала Келен, намагаючись тримати голову вище. — Ми любимо один одного… І тепер можемо бути разом… Завжди. — Вона ненавиділа себе: якась відьма змушує її пояснюватися і мало не виправдовуватися!

Шота пильно глянула на Келен, і усмішка повільно сповзла з її обличчя.

Келен знову відчула клубок у горлі.

— Ви просто діти, — прошепотіла Шота, похитавши головою. — Дурні, неосвічені діти!

Річард відчув прилив гніву.

— Можливо, ми дечого і не знаємо, але ми не діти. Ми любимо один одного.

І збираємося одружитися. Я сподівався, що ти порадієш за нас, адже в цьому частково є й твоя заслуга.

— Хіба не я говорила тобі, мій хлопчику, що її треба вбити?

— Але все вже позаду, — обурилася Келен. — Ми впоралися з цим завданням, і тепер все буде добре. У нас все буде в порядку.

Келен охнула, відчувши, що відривається від землі. Їх з Річардом жбурнуло через всю кімнату, і від удару об стіну у Келен перехопило подих. Вони повисли, притиснуті до глиняної стіни, на висоті в добрих три фути. Келен виявила, що може рухати тільки головою, та й то з труднощами. Навіть її плащ був розпластаний по стіні, немов вона лежала на підлозі.

Річард був так само безпорадний. Обидва вони відчайдушно крутили головами і намагалися звільнитися, але марно.

Шота підійшла до них. В її очах палав небезпечний вогонь. Вона зупинилася прямо навпроти Келен.

— Так, значить, йому не потрібно було вбивати тебе? І тепер у вас все в порядку? Так чи ні, Мати-сповідниця?

— Так. — Келен постаралася додати своєму голосу впевненість.

— А тобі не приходило в голову, Мати-сповідники, що у мене були причини сказати йому те, що я сказала?

— Так, але ж все обернулося…

— І тобі не приходило в голову, Мати-сповідниця, що існують причини, через які серед сповідниць не прийнято любити своїх чоловіків? І що, можливо, це одні і ті ж причини?

Келен не знала, що на це відповісти. Думки в неї розбігалися.

— Про що ти говориш? — Втрутився Річард. Шота не звернула на нього ніякої уваги.

— Відповідай, Мати-сповідниця.

В горлі у Келен пересохло, і вона ледве зуміла прохрипіти:

— Що ти маєш на увазі? Які причини?

— Ти вже спала з ним? Спала з людиною, яку любиш, Мати-сповідниця?

Це питання змусло її почервоніти.

— Як ти смієш запитувати мене про це?

— Відповідай, Мати-сповідниця, — прошипіла Шота, — інакше я прямо зараз здеру з тебе шкіру і зроблю собі який-небудь симпатичний сувенір. Втім, я і так вже подумую про це. Відповідай негайно і не думай збрехати!

— Я… Ми… Ні! Але в будь-якому випадку це тебе не стосується!

Шота підійшла ближче. Погляд її очей обпікав.

— І двічі подумай, перш ніж лягти з ним, Мати-сповідниця!

— Що це означає? — Видихнула Келен, широко розкривши очі.

Шота схрестила на грудях руки. Голос її став загрозливим.

— Сповідницям не дозволяється любити свого чоловіка, бо, якщо у них народиться хлопчик, вона зобов'язана наказати батькові вбити дитину. Людина, якої вона торкнулася своєю владою, зробить все, що вона побажає. І не стане задавати питань.

— Але…

Шота підійшла ще ближче. Очі її палали.

— Але якщо ти любиш його, чи зможеш ти вимагати від нього такого? Чи зможеш ти попросити Річарда вбити власного сина? І думаєш, він тебе послухає? А ти? Чи зможеш ти вбити дитину, народжену тобою від коханої людини? Відповідай, Мати-сповідниця!

Слова відьми, немов клинок, впивалися в душу і серце. У Келен вистачило сил прошепотіти тільки:

— Ні.

Вона бачила, як руйнуються всі її надії. У радості від того, що може любити і бути коханою, Келен забула про майбутнє. Про наслідки. Про дітей.

Вона думала тільки про те, що вони з Річардом можуть бути разом.

— А що потім, Мати-сповідниця? — Шота кричала їй прямо в обличчя. — Ви його виростите, так? І в світ прийде Сповідник-чоловік! Сповідник-чоловік! Вона стиснула кулаки так, що побіліли пальці. — І знову настануть темні часи! Темні часи! Через тебе! Через те, що ти любиш цю людину! Ти навіть не подумала про це, ти, неосвічена дурепа!

Келен вже не могла дихати. Їй хотілося кудись бігти без оглядки, але вона була не в змозі навіть поворухнути рукою.

— Не всі Сповідники були втіленням зла, — ледве знайшла в собі сили прошепотіти вона.

— Всі як один! Всі! — Шота, не дивлячись, ткнула пальцем у бік Річарда. — І ти збираєшся ризикнути долями світу, тому що любиш його?

Ризикнеш ввергнути нас всіх в безодню беззаконня тільки тому, що тобі дуже захочеться залишити вашу дитину в живих?

— Послухай, Шота, — раптом на подив спокійно сказав Річард. — У сповідниць, як правило, народжуються доньки. Чи не занадто рано ти забила тривогу? Може трапитися так, що у нас взагалі не буде дітей. Бездітні пари — не рідкість.

Несподівано він з'їхав вниз по стіні і опинився на підлозі. Шота в гніві схопила його за комір і кілька разів ударила об стіну.

— Ти думаєш, я так ж дурна, як і ти? Я відьма! Яка здатна бачити крізь час! Я вже говорила тобі, що точно знаю, які події відбудуться, а які — ні! У вас з Келен неминуче народиться хлопчик. Хоч вона і сповідниця.

Діти сповідниць завжди успадковують дар. Завжди! Тому якщо ти ощасливиш її дитиною, це обов'язково буде хлопчик!

Вона знову вдарила його об стіну. Келен ніколи не бачила відьму в такому стані. Шота завжди вселяла їй жах, але при цьому залишалася спокійною і розсудливою. Принаймні зовні. Зараз вона була сама на себе не схожа.

Річард поки не намагався чинити опір, але Келен бачила, що в ньому закипає гнів.

— Послухай, Шота…

Вона знову вдарила його об стіну:

— Вкоротити язика, поки я тобі не вкоротила його сама!

Гнів Річарда зрівнявся з люттю відьми.

— Ти вже не раз помилялася, Шота! — Вигукнув він. — Помилялася! Є багато шляхів, по яких можуть піти події! Якби я послухався тебе в той раз і вбив Келен, Даркен Рал зараз правив би світом! Ось до чого призвела б твоя дурна порада! Тільки завдяки їй мені вдалося здолати його. А зробии я по-твоєму — всі б загинули! — Він важко дихав, з ненавистю дивлячись на відьму. — Якщо ти пустилася в дорогу, тільки щоб лякати нас порожніми погрозами, то даремно витратила час. Я не послухався тебе тоді й не збираюся слухатися зараз! Я не вб'ю Келен і не кину її, що б ти не говорила. І що б не говорив мені будь-хто інший.

Кілька секунд Шота мовчки дивилася на нього, а потім опустила руки.

— Я прийшла сюди не заради порожніх погроз. І не для того, щоб обговорювати ваше інтимне життя, Річард Рал.

Річард відсахнувся, наче його вдарили.

— Я не…

— Я прийшла сюди тому, що сама готова вбити тебе за те, що ти зробив, Річард Рал. Ваша майбутня дитина — ніщо в порівнянні з тим чудовиськом, якому ти вже дав життя.

— Чому ти мене так називаєш? — Прошепотів Річард.

Шота придивилася в його зблідле обличчя:

— Тому що тебе звуть саме так.

— Я Річард Сайфер. Джордж Сайфер був моїм батьком.

— Тебе виховав чоловік на ім'я Сайфер. Але зачав тебе Даркен Рал. Він згвалтував твою матір.

Річард зблід ще більше. Келен було боляче за нього, але тепер вона зрозуміла, що в глибині душі завжди знала правду. Він був дуже схожий на свого батька, Даркена Рала. Вона намагалася звільнитися, щоб стати поруч з ним, але не могла.

Річард похитав головою:

— Ні. Це неправда. Цього не може бути.

— Може, — огризнулася Шота. — Твоїм батьком був Даркен Рал. Зеддікус З'ул Зорандер твій дід.

— Зедд? — Прошепотів Річард. — Зедд — мій дідусь? — Він випростався. Даркен Рал… Ні, це неможливо. Ти брешеш.

Він обернувся і подивився на Келен. І прочитав у її очах істину. Він знову повернувся до відьми.

— Зедд повинен був мені сказати. Повинен. Я не вірю тобі.

— Мені все одно, — втомлено сказала Шота. — Мені все одно, чи ти віриш.

Досить того, що я знаю правду. А істина в тому, що ти незаконнонароджений син байстрюка. — В голосі її знову почулася лють. — Всі твої предки по цій лінії були незаконнорожденнимі, і кожен мав дар. Але найгірше, що дар є у Зедда. Твій дар — це страшна суміш. — Вона глянула в його розширені очі. — Ти дуже небезпечна особистість, Річард Рал. Я б, мабуть, назвала твій дар прокляттям.

— Так, прокляттям, — луною відгукнувся Річард.

— Так ти вже знаєш про свій дар? Про це принаймні суперечки не буде? — Річард приречено кивнув.

— От і прекрасно. Решту мене не хвилює. Ти син Даркена Рала, а з іншого боку, онук Зеддікуса З'ула Зорандера. Він батько твоєї матері. Як ти до цього поставишся — справа твоя. Можеш повірити, можеш спробувати себе обдурити. Вести дискусії про твоє походження я не збираюся.

Річард подався назад і задкував до тих пір, поки не вперся в стіну. Він підніс пальці до скронь.

— Іди, Шота. Будь ласка, йди. — Голос його звучав мляво. — Я не хочу нічого більше чути. Іди. Залиш мене одного.

— Я розчарувалася в тобі, Річард.

— Мені все одно.

— Я і не знала, що ти такий дурний.

— Мені все одно.

— Я думала, Джордж Сайфер дещо для тебе значив. Я думала, що в тебе є честь.

Він підняв голову:

— Що ти хочеш цим сказати?

— Джордж Сайфер виховав тебе. Віддав тобі свою любов. Він навчав тебе, дбав про тебе, годував тебе. Зрештою він тебе створив. І ти хочеш відкинути це тільки тому, що хтось поглумився над твоєю матір'ю? Невже це так важливо?

Очі Річарда спалахнули. Він стиснув кулаки, і Келен здалося, що зараз він ударить Шоту. Але в наступний момент пальці його розтулилися.

— Але… Якщо Даркен Рал мій батько… Шота сплеснула руками.

— І що? Ти вже готовий загорітися до нього любов'ю? Почати вбивати людей? Чи ти боїшся, що почнеш творити зло тільки тому, що народжений від Дарка Рала? Або забудеш все, чому вчив тебе Джордж Сайфер, просто тому, що в тебе інше прізвище? І ця людина називає себе Шукачем! Я розчарувалася в тобі, Річард. Я думала, що ти вважаєш себе особистістю, а не блідою тінню своїх далеких предків.

Річард опустив голову. Шота замовкла, сердито дивлячись на нього. Нарешті він тяжко зітхнув:

— Прости мене, Шота. Спасибі, що не дозволила мені виявитися дурнішим, ніж я є. — Він повернувся до Келен. — Будь ласка, відпусти її. Келен відчула, що сила, яка притискає її до стіни, ослабла. Опинившись на землі, вона хотіла кинутися до Річарда, але погляд відьми прикував її до місця. Річард уважно вивчав носки своїх чобіт. Шота торкнулася його підборіддя і змусила підняти голову.

— Ти повинен радіти, Річард. Твій батько хоча б не був виродком. Тому що зовнішність — це все, що ти від нього успадкував. Можливо, ще темперамент. Ну і, природно, дар.

Річард різко відштовхнув її руку.

— Дар! — Вигукнув він. — Я не бажаю мати ніякого дару! І не хочу мати нічого, що з ним пов'язано. Тим більше якщо я отримав його від Даркена Рала. Я ненавиджу його! І ненавиджу магію!

— Але ти отримав дар ще й від Зедда. — В голосі Шоти Келен з подивом почула співчуття. — Таке трапляється раз на сторіччя, а то і рідше. Це дуже небезпечна суміш, Річард.

— У сім'ї не без виродка.

Шота з усмішкою погладила його по щоці.

— Згадай ці слова, коли ляжеш в ліжко зі своєю коханою. Від Келен хлопчик отримає дар Сповідника. Від тебе — чарівника. Чи здатний ти збагнути небезпеку, приховану тут? Чи здатний уявити собі Сповідника, наділеного даром? Я сумніваюся. Ти повинен був убити її, коли я тобі казала, ти, нерозумне дитя! Вбити до того, як відшукаєш спосіб з'єднатися з нею. Ти повинен був це зробити.

Річард гнівно глянув на неї:

— Досить! Я слухав тебе достатньо і більше не бажаю! Я вже казав тобі, що лише завдяки Келен мені вдалося здолати Дарка Рала. Якби я вбив її, переміг би він. Я сподіваюся, ти не станеш більше втрачати час, повторюючи цю нісенітницю.

— Ні, — спокійно відповіла Шота. — І взагалі, все це не має значення. Я тут не через те, що ви зробите в майбутньому, а через те, що вже зроблено в минулому. А це, Річард, гірше, ніж вся ваша впертість. Будь-яке чудовисько, яке ви можете собі уявити, — дрібниця порівняно з тим чудовиськом, яке вже існує по твоїй милості.

Річард насупився:

— Я зупинив Даркена Рала. Я вбив його, і в світі більше не залишилося чудовиськ.

Відьма повільно похитала головою:

— Його вбила магія Одена. Адже я говорила тобі, що не можна дозволяти йому відкривати шкатулку. Ти не вбив його, а лише підштовхнув його до самогубства.

Вбила його магія Одена. А ти повинен був убити його сам, до того, як він відкриє скриньку.

— Але як? Іншого шляху не було! Це був єдиний спосіб знищити його. І потім, яка тепер різниця? Головне, що він мертвий!

— Вже краще б ти дозволив йому перемогти, аніж щоб він зазнав поразки.

— Ти з глузду з'їхала! Що може бути гірше, ніж Даркен Рал, який поневолив світ за допомогою магії Одена?

— Володар тьми, — прошепотіла Шота. — Все, що міг зробити з нами Даркен Рал, не йде ні в яке порівняння з тим, кому ти відкрив дорогу.

— Про що ти?

— Про Володаря Підземного світу. Світ живих захищений від нього магічною завісою. Вона відкидає Володаря і його служителів геть. Це межа, що розділяє смерть і життя. Але тепер завдяки твоїм діям завіса порвана. І деякі з слуг Володаря вже проникли в наш світ.

— Скрійлінги… — Видихнув Річард. Шота кивнула:

— Так. Звільнивши магію Одена, ти дав їй можливість порушити завісу. Якщо діра збільшиться, Володар тьми проникне в наш світ. Ти навіть уявити не можеш, що це означає. — Шота торкнулася ейджу на шиї у Річарда. — Те, що з тобою робили за допомогою цієї штучки, здасться тобі ніжним поцілунком. І ніхто не уникне такої долі. Вже краще б нами правив Даркен Рал. Ти прирік всіх живучих на немислимі муки.

Шота стиснула пальцями ейдж:

— Я рада була б вбити тебе за це. Рада була б замучити тебе до смерті.

Але я — ніщо в порівнянні з Володарем тьми. Чи знаєш ти, як він обходиться з тими, у кого є дар? Чи знаєш ти, як жадає він роздобути таку жертву? Але відьом і чаклунок він любить ще більше.

З очей Шоти бризнули сльози, і Келен зрозуміла нарешті, що відьма охоплена не люттю, а страхом.

Так ось чому вона тут! Не через Келен і її майбутню дитину! Її пригнав сюди жах. Келен спробувала уявити собі, що ж могло до такого ступеня налякати Шоту, і здригнулася. Це було вище її розуміння.

Річард втупився в Шоту широко відкритими очима:

— Але… Повинен же бути спосіб, яким ми можемо запобігти цьому?

— Ми? — Зойкнула відьма і ткнула пальцем Річарда в груди. — Ти! Тільки ти! Тільки ти можеш зупинити Володаря!

— Я? Чому я?

— Не знаю! — Процідила вона крізь зуби. — Але тільки у тебе є для цього влада. — Вона знову ткнула Річарда в груди. — Тільки в тебе є така можливість! Не знаю, чому, але ти і більше ніхто здатний замкнути завісу. — Шота заплакала навзрид. — Тільки ти, дурний, нерозумний хлопчисько!

Келен дивилася на неї як заворожена. Думка про те, що Володар тьми може вирватися на свободу, не вкладалася в неї в голові. Підземний світ вторгнеться в світ живучих… Вона була не в змозі уявити собі, як це виглядає, але, бачачи перелякану Шоту, розуміла, що насувається щось жахливе.

— Але, Шота… Адже я нічого про це не знаю… Не знаю навіть, за що вчепитися.

Шота, як заведена, продовжувала тикати йому пальцем в груди.

— Ти повинен! Повинен! — Кричала вона. — Ти навіть не уявляєш, що він зі мною зробить! Якщо тобі плювати на мене, подумай про себе! Тебе ж чекає те ж саме! А якщо тобі плювати на себе, подумай про Келен! Вона приречена на вічну муку вже тільки тому, що ти її любиш! Він буде мучити її, щоб тобі було болючіше! Ми всі будемо висіти між життям і смертю, і це не скінчиться ніколи. — Голос Шоти спотворився до невпізнання. — Він витягне з нас душі… І забере їх до себе… Назавжди!

Річард обійняв Шоту і привернув до себе, втішаючи.

— Назавжди, Річард! — Схлипувала вона. — Розум, позбавлений душі, у вічній пастці смерті. Ти занадто дурний, щоб це зрозуміти. А коли зрозумієш, буде вже пізно!

Келен встала поряд з Річардом, поклавши руку йому на плече. Вона навіть не відчувала ревнощів, дивлячись, як він утішає Шоту. Вона розуміла її стан, хоча не могла розділити її страх, бо не знала того, що знала Шота. Втім, її поведінка сама по собі говорила про те, що сталася катастрофа.

— Скрійлінги увірвалися в Агад, — раптом схлипнула відьма.

Річард здивовано втупився на неї.

— Скрійлінги? На землі Агада?

— Скрійлінги — і з ними чарівник. Огидний, мерзенний чарівник! Ми з Самюелем ледь винесли ноги.

— Чарівник? — Річард злегка відсунувся від Шоти. — Що ти розумієш під цим словом? Чарівників більше немає.

— І все ж один є, в Агаді. І Скрійлінги теж. Це мій дім, Річард!

Мій дім!

— Шота, — не втрималася Келен, — а ти впевнена? Можливо, це все-таки не чарівник? На землі не залишилося жодного чарівника. Крім Зедда. Вони всі загинули.

Шота насупилася, хоч по щоках у неї текли сльози:

— Коли справа стосується магії, мене не обдуриш! Я впізнаю чарівника з першого погляду і відразу зрозумію, чи є у нього дар. Вогонь чарівника ні з чим не сплутаєш. Так от, цей чарівник з даром. Правда, він молодий. Не знаю, звідки він взявся і чому про нього раніше ніхто не чув. Але він був зі скрійлінгами! З скрійлінгами!

— Це може означати лише одне, — сказав Річард. — Він служить Володарю тьми.

Мабуть, його завдання — ще більше розірвати завісу і дати дорогу своєму панові. Отже, слуги Володаря вже знаходяться в нашому світі. Ймовірно, і Даркен Рал був одним з них. Ось чому він володів Магією Збитку!

Шота повернулася до Річарда:

— Раз Володар тьми використовує чарівників, значить, завісу здатний пройти тільки чарівник. У тебе є дар. Ти теж чарівник. Дурний чарівник, але все-таки чарівник. Не знаю чому, але тільки в тебе є шанс перешкодити їм і відновити завісу.

Річард змахнув сльозу зі щоки Шоти.

— І що ж ти будеш робити?

Очі відьми блиснули:

— Як — що? Повернуся в Агад і відберу у них своє житло!

— Але ж ти його вже програла?

— Мене застали зненацька, — фиркнула Шота. — Я тільки забігла сюди, щоб сказати тобі, який ти дурень. І що тобі потрібно робити. Ти повинен замкнути завісу, інакше ми всі… — Вона не договорила і повернулася до нього спиною. Я повернуся в Агад. А Володар тьми нехай шукає собі іншого посібника. Я заберу у цього чарівника дар. Ти знаєш, що можна відняти дар у чарівника, Річард?

— Ні. — Річард глянув на неї з цікавістю. — Навіть не думав, що таке можливо.

— О так, це цілком можливо! — Шота знову повернулася до нього і підняла брову. — Якщо здерти з чарівника шкіру, магія витече з нього. Це єдиний спосіб, і я збираюся скористатися ним. Я почеплю цього чарівника вниз головою і здеру з нього шкіру живцем. Дюйм за дюймом. А потім я вкрию нею свій трон. Я буду сидіти на його шкурі і дивитися, як він корчиться і стікає магією. — Відьма стиснула кулак. — Або я помру.

— Шота, мені потрібна допомога. Я нічого не знаю про завісу.

Шота подивилася на нього. Кулак її розтиснув, рука опустилася.

— Я не можу сказати нічого, що допомогло б тобі.

— Тобто ти можеш сказати щось, що мені не допоможе?

Вона кивнула.

— І що ж це?

Шота схрестила руки на животі. Очі її знову зволожилися.

— Ти потрапиш в пастку. Не питай, що це означає, тому що я не знаю. Ти не зможеш закрити завісу, поки не виберешся з неї. І пам'ятай, що, поки ти будеш в пастці, Володар тьми зможе розширити дорогу в наш світ. Але перш за все тобі потрібно навчитися використовувати свій дар.

Річард відійшов до протилежної стіни і став там, не обертаючись. Келен теж не дивилася на відьму. Їй не хотілося зайвий раз зустрічатися з нею поглядом.

— Щось ще? — Запитав Річард через плече. — Щось ще ти можеш мені підказати? Будь-яку дрібницю?

— Ні. І, повір, я не стала б нічого приховувати. Я не хочу зазирнути в очі Володаря тьми.

Річард скуйовдив рукою волосся. Він щось обдумував. Потім він повернувся назад і зупинився перед Шотою.

— У мене весь час болить голова. Болить дуже сильно. Відьма кивнула:

— Це твій дар.

— До мене приходили три жінки. Назвалися сестрами Світла. Сказали, що я повинен поїхати з ними, щоб навчитися керувати своїм даром, інакше головний біль мене вб'є. — Річард помовчав, вдивляючись в її обличчя. — Ти щось про них знаєш?

— Я відьма. Про чарівників мені відомо досить мало. Але сестри Світла дійсно якимось чином пов'язані з ними. Вірніше, з їх підготовкою.

Це все, що я знаю. Не маю навіть уявлення, звідки вони, ці сестри.

Просто, коли народжується людина з даром, до нього рано чи пізно приходять сестри.

— Що буде, якщо я відмовлюся йти з ними. Я помру?

— Якщо ти не навчишся керувати своїм даром, біль в голові вб'є тебе.

Більше мені нічого не відомо.

— Тобто без них мені не обійтися?

Шота знизала плечима:

— Не знаю. Але якщо ти не оволодієш своїм даром, то не зможеш вибратися з пастки і замкнути завісу. Та й вижити, якщо вже на то пішло: головні болі вб'ють тебе.

— Тобто ти хочеш сказати, що я повинен піти з ними?

— Ні. Я сказала лише, що ти повинен опанувати своїм даром. Можливо, для цього є й інший шлях.

— Який?

— Не знаю, Річард. Я навіть не знаю, чи існує він взагалі. Пробач, але я нічим не можу тобі допомогти. Я просто не знаю. Тільки дурень буде давати поради щодо тих речей, в яких не розбирається.

— Шота, — благально сказав Річард. — Я наче в тумані. Я нічого не розумію. Сестри, дар, Володар… Невже тобі більше нічого мені сказати?

— Я сказала тобі все, що знаю. Я в такому ж тумані, як і ти. Навіть гіршому.

Ти хоча б маєш можливість вплинути на події. Я — ні. — Очі її знову зрадницьки заблищали. — Я боюсь. З тих пір як я вперше почула про смерть Рала, я не можу заснути. Мені здається, я вже відчуваю на собі погляд мертвих очей Володаря. Якби я знала що-небудь ще, я б обов'язково сказала. Але мені нічого не відомо про Підземний світ. Та й ніхто з живучих жодного разу не стикався з ним лицем до лиця. Річард опустив голову.

— Шота, — прошепотів він, — я навіть не знаю, з чого почати. Мені страшно. Мені дуже страшно. Вона кивнула:

— Так само, як і мені. — Вона простягла руку й торкнулася його обличчя. — Прощай, Річард Рал. І не намагайся боротися з тим, що всередині тебе. Краще використай це. — Шота повернулася до Келен. — Я не знаю, чи зумієш ти йому допомогти, але впевнена, що, якщо в тебе буде така можливість, ти постараєшся.

Келен кивнула:

— Не сумнівайся. Бажаю тобі повернути своє житло.

— Спасибі, — відьма посміхнулася, — Мати-сповідниця.

Шота повернулася і попрямувала до дверей. Її невагоме плаття злегка майоріло. Вона штовхнула двері, і зовні блиснули два жовті вогники очей Самюеля. На порозі Шота зупинилася:

— Якщо ти замкнеш завісу, Річард, я на все життя я буду твоєю боржницею.

— Спасибі, Шота.

— Але знай: якщо у вас з Келен народиться дитина, то вона буде хлопчиком. І сповідником. Ні в тебе, ні в неї не вистачить сил убити його, хоча ви і будете знати про наслідки. — Вона помовчала. — Моя мати жила в темні часи. — Голос її став крижаним. — У мене ж сила є, і я нею скористаюся. Даю вам слово. І зрозумійте — в цьому немає нічого особистого.

Двері рипнули і закрилися. У будинку духів раптово стало дуже тихо. І дуже порожньо.

Келен спробувала скинути з себе заціпеніння. Вона подивилася на свої руки.

Вони тремтіли. Їй хотілося, щоб Річард обняв її, але він цього не зробив. Він мовчки дивився на двері. Обличчя його було білим, як сніг.

— Не можу повірити, — прошепотів він. — Як таке могло статися? Чи це мені тільки сниться?

Келен відчула слабкість в колінах.

— Річард, що ми тепер будемо робити?

Він повернувся до неї. Погляд у нього був відсутній. По щоках текли сльози.

— Це просто сон… Кошмарний сон…

— Якщо це сон, то він сниться нам обом. Що нам тепер робити, Річард?

— Чому всі питають мене? Чому мене? Чому вам здається, що я все знаю?

Келен немов всохла. Розум відмовлявся їй служити. Вона марно намагалася зібрати докупи думки.

— Тому що ти — Річард. Тому що ти — Шукач.

— Я нічого не знаю ні про Підземний світ, ні про Володаря. Це світ смерті.

— Шота говорила, що ніхто з живучих не знає.

Але Річард, здавалося, вже впорався з потрясінням. Він грубо схопив її за плечі.

— Отже, запитаємо у мертвих!

— Що?

— Духи предків. Ми можемо поговорити з ними. Я буду просити про раду і задам духам пару запитань. Вони повинні мені відповісти. І може, вони підкажуть, як можна замкнути завісу. А заодно — як позбутися головного болю і навчитися управляти даром. — Він потягнув її за руку. — Пішли.

Келен відчула полегшення і насилу стримала посмішку. Без сумніву, Річард справжній Шукач.

Вони швидко йшли селом, а там, де було посвітліше, навіть бігли. Місяць зникав за хмарами, і тоді між будинками була непроглядна темінь. Від крижаного вітру у Келен сльозилися очі.

Площа була яскраво освітлена. З факелами в руках люди тулилися один до одного, оточені кільцем мисливців. Вони ще не знали, що відьма пішла. Коли підійшли Келен з Річардом, всі мовчки втупилися в них. Мисливці розступилися, пропустивши їх туди, де стояв Птахолов і інші старійшини. Недалеко від них Келен побачила Чандалена.

— Вам більше нічого не загрожує! — Крикнула вона. — Відьма пішла!

Пролунало дружне зітхання полегшення. Чандален люто вдарив списом об землю:

— Ви знову принесли лихо! Не звертаючи на нього уваги, Річард попросив Келен перекладати і звернувся до Птахолова:

— Поважний вождь, відьма приходила не для того, щоб заподіяти вам зло. Вона хотіла попередити мене про велику небезпеку.

— Це слова! — Гаркнув Чандален. — Звідки нам знати, що ти не брешеш?

Келен бачила, що Річард насилу зберігає спокій.

— Ти вважаєш, що якщо б вона хотіла відправити тебе в світ духів, то не змогла би зробити цього?

Відповіддю йому був тільки злобний погляд Чандалена. Птахолов кинув на Чандалена незадоволений погляд, від якого той відразу став немов нижче ростом.

— Що за небезпека?

— Підземний світ загрожує поглинути світ живих.

— Це неможливо. Завіса відкине його назад.

— Ти знаєш про завісу?

— Так. У світі смерті, який ви називаєте Підземним, є багато рівнів, і у кожного існує своя завіса. Коли ми влаштовуємо раду і закликаємо духів наших предків, вони на короткий час можуть пройти її.

На мить Річард втратив дар мови.

— А що ти ще можеш сказати мені про завісу?

Старійшина знизав плечима:

— Нічого. Ми знаємо лише те, що сказали нам духи: їм дозволено проходити крізь завісу, але тільки якщо ми закличемо їх, і то ненадовго. Потім вони зобов'язані повертатися. Вони ж розказували нам і про декілька рівнів світу мертвих. За їх словами, вони живуть на самому верхньому і тому можуть приходити до нас. Але духи тих, хто був позбавлений честі, опускаються на самий нижній рівень і не можуть звідти піднятися. Вони назавжди замкнені в світі мертвих.

Річард по черзі оглянув старійшин.

— Завіса прорвана. Якщо її не замкнути, світ смерті поглине нас всіх.

Люди занепокоїлися. За натовпі пробіг переляканий шепіт. Річард знову подивився на Птахолова.

— Поважний старійшина, я прошу вас скликати раду. Я сподіваюся, що духи ваших предків не відмовлять мені в допомозі. Я сподіваюся дізнатися спосіб замкнути завісу до того, як Володар Підземного світу вирветься звідти. Духи ваших предків можуть мені допомогти, і я повинен використовувати цю можливість.

Чандален знову стукнув списом об землю.

— Брехня! Твоїми устами говорить відьма! Ми не станемо турбувати духів наших предків через її брехливі слова! Духи наших предків повинні приходити за нашим бажанням, а не за бажанням якоїсь відьми! Вони покарають нас за таке святотатство!

Річард гнівно глянув на нього:

— Вони будуть покликані не за бажанням відьми! Про раду прошу я, а я теж належу до Племені Тіни. Мені потрібна допомога, щоб уберегти від загибелі все живе!

— За тобою по п'ятах йде смерть. За тобою по п'ятах приходять вбивці з повіками, розмальованими чорним. За тобою по п'ятах слідують звірі і відьми. Ти кажеш, що тобі потрібна допомога. Але чому була порвана ця завіса?

Річард розстебнув рукав і закотив його. Повільно дістав Меч Істини. Не зводячи очей з Чандалена, він провів лезом меча по своєму передпліччю. Обидві сторони клинка забарвилися кров'ю. Двома руками взявшись за меч, він опустив його до землі.

— Келен, я хочу, щоб ти дещо перевела йому. І постарайся не пропустити жодного слова. — Голос його був спокійним, майже м'яким, але в очах палала смертельна загроза. — Чандален, якщо сьогодні вночі я почую від тебе ще хоч одне слово, навіть якщо це буде слово згоди чи дружби, я вб'ю тебе. Дещо з того, що сказала мені відьма, змусило мене жадати крові. І якщо ти надасиш мені хоч найменший привід, я вб'ю тебе.

Старійшини витріщили очі. Чандален відкрив було рот, щоб щось сказати, але, побачивши вираз обличчя Річарда, тут же його закрив і втупився в землю.

Річард знову звернувся до Птахолова:

— Поважний вождь, моє серце відкрите тобі. Ти знаєш, що я не хочу заподіяти зла твоєму народові. Я не звернувся б до тебе з таким проханням, не будь це так важливо або якщо б у мене був вибір. Прошу тебе, склич раду і дай мені можливість запитати у духів, як мені запобігти загрозі, що нависла над усім світом.

Птахолов повернувся до старійшин. Всі вони по черзі кивнули. Келен знала, що це проста формальність. Савідлін був на їхньому боці, а інші, виходячи з минулого досвіду, просто побоялися зв'язуватися з Шукачем. Крім того, вирішальне слово все одно було за Птахоловом. Він ще раз глянув на старійшин і повернувся до Річарда:

— Мені це не до душі. Я не хотів би турбувати духів розпитуваннями про світ, в якому вони живуть. Вони можуть бути незадоволені. Вони можуть розгніватися. — Він подивився Річарду в очі. — Але твоє серце відкрите мені. Я знаю, що ти прагнеш запобігти великій загрозі і не просив би мене про це, будь у тебе вибір. — Його жорстка долоня лягла на плече Річарда. — Я даю згоду.

Келен полегшено зітхнула. Річард кивнув і подякував старійшинам. Келен знала, що дійсно, будь у нього вибір, він постарався б уникнути зустрічі з духами. Остання зустріч ще була свіжою в її пам'яті.

Раптово в повітрі промайнула чорна тінь. Келен інстинктивно підняла руки. У наступну мить Річард захитався і відступив на крок: щось вдарило його прямо в лоб. Пролунали здивовані вигуки. Між Річардом і Птахоловом на землю впало щось темне. Річард випростався, притискаючи долоню до чола. Між пальцями у нього текла кров.

Птахолов схилився над темним предметом. Коли він випростався, в руках у нього була мертва сова; шия зламана, крила розкинуті. Старійшини переглянулися. Чандален насупився, але нічого не сказав.

Річард підніс до очей закривавлені пальці.

— Перший раз в житті стикаюся з совою. Але чому вона загинула?

Птахолов ласкаво погладив сіре пір'я.

— Птахи живуть в повітрі, на іншому рівні нашого світу. Вірніше, на кількох: адже їм належить і повітря, і земля, і вони можуть переміщатися з одного рівня на інший. Птахи тісніше пов'язані зі світом духів, ніж ми, особливо сови. Вони можуть бачити вночі, коли ми сліпі — так само, як і ми сліпі в світі духів. Я — духовний наставник Племені Тіни. Тільки Птахолов може бути духовним наставником, бо тільки йому доступні такі речі. — Він підняв мертву птицю вище і продовжував:

— Це попередження. Вперше я бачу, щоб послання зі світу духів принесла сова. Вона віддала своє життя, щоб застерегти тебе. Річард, прошу тебе, обміркуй ще раз своє прохання.

Це повідомлення означає, що рада буде небезпечною — досить небезпечною, щоб духи прислали нам свого вісника.

Річард перевів погляд з обличчя старійшини на мертву птицю. Потім простягнув руку і теж торкнувся скуйовдженого пір'я. Ніхто не промовив ані звуку.

— Небезпечною для мене — чи для старійшин?

— Для тебе. Адже це ти ж просиш про раду. Сова принесла послання саме тобі. Ти — той, кого духи хочуть застерегти. — Він глянув на Річарда з-під брів. — Це — криваве застереження. Одне з найбільш жахливих. Гірше сови тільки ворон. Якби застереження приніс ворон, воно означало б вірну смерть.

Не відриваючи очей від мертвої сови, Річард витер пальці об сорочку.

— У мене немає вибору, — прошепотів він. — Якщо я не буду діяти, завіса буде порвана остаточно, і Володар Підземного світу прийде до нас. Смерть поглине нас всіх. Я повинен дізнатися, як зупинити його. Я повинен хоча б спробувати.

Птахолов кивнув:

— Як побажаєш. Приготування займуть три дні.

Річард скинув очі:

— Минулого разу вони зайняли два. Нам не можна втрачати часу, вождь.

Птахолов глибоко зітхнув:

— Два дні.

— Дякую тобі, поважний вождь. — Річард повернувся, і Келен побачила, що очі його мутні від болю. — Келен, будь ласка, знайди Ніссель і приведи її в будинок духів. Я буду там. І нехай захопить з собою що-небудь сильнодіючие.

Вона стиснула його руку:

— Звичайно, Річард. Я швидко.

Річард кивнув. Він витягнув меч із землі і пішов до будинку духів.

13

Отже, причина смерті… Вона задумалася, приклавши до вуст кінчик простої дерев'яної ручки. Маленька скромна кімнатка тонула в напівтемряві: свічки, яким насилу знайшлося місце серед численних паперів, ледь розсіювали темряву. На столі громадилися стоси товстих фоліантів, а між ними лежали пожовклі звитки. Вільним залишався лише невеликий п'ятачок, і на цьому п'ятачку зараз розміщувався листок паперу, куди записувався звіт.

За її спиною припадали пилом на полицях різноманітні магічні предмети.

Всюдисущим служницям заборонялося торкатися їх, стирати з них пил входило в її обов'язки, але в неї вічно не було для цього ні часу, ні бажання.

Крім того, покриті пилом, ці предмети привертали до себе менше цікавих поглядів.

На вікнах висіли важкі щільні штори. Єдиною світлою плямою в кімнаті був жовто-блакитний килимок перед столом. Відвідувачі, як правило, воліли дивитися саме на нього.

Причина смерті… Ці звіти — суцільна мука. Вона скривилася. Але мука необхідна. Принаймні поки що. У Палаці пророків обожнювали звіти. Деякі сестри все своє життя не вилазили з архівів, реєструючи звіти, перекладаючи їх з місця на місце, оберігаючи ці папірці, які, можливо, коли-небудь кому-небудь знадобляться.

Ну що ж, поки часи не змінилися, доведеться придумувати відповідну причину смерті. Істина нікого не цікавить, але задовільне пояснення знайти необхідно. Ці сестри трясуться над кожним, у кого є дар. Яка дурість!

Нещасний випадок в процесі навчання? Вона посміхнулася. Цим формулюванням вона не користувалася вже багато років. Вона вмочила перо в чорнильницю і, склавши губи трубочкою, почала писати: Причиною смерті став нещасний випадок, пов'язаний з Рада-Хань. Навіть самий молодий і гнучкий пагін, як я неодноразово попереджала сестер, ламається, якщо зігнути його занадто сильно.

От і все. А хто стане задавати питання? Нехай поламають голову, хто саме допустив помилку. Це позбавить їх від надмірної цікавості. Вона потягнулася за пісочницею, і в цей момент пролунав стук у двері.

— Одну секундочку! — Взявши двома пальцями лист цього хлопчиська, вона піднесла його до свічки, а потім, коли воно розгорілося, кинула в остиглий камін. Більше він листів писати не буде. — Заходьте!

Важка склепінчаста двері прочинилися, і в щілину просунулась голова.

— Це я, сестра, — шепнула голова.

— Не стій на порозі, як послушниця. Заходь і закрий двері.

Жінка увійшла, обережно зачинила за собою двері і озирнулась. На килим вона навіть не глянула.

— Сестра…

Сердитий погляд і палець, притиснутий до губ, змусив її замовчати.

— Ніяких імен, навіть коли ми одні! Я ж тобі казала!

Гостя глянула на стіну так, наче боялася, що звідти зараз хтось вискочить.

— Я думала, ваша кімната захищена…

— Звичайно, захищена. Але завжди залишається можливість, що вітерець донесе наші слова до чужих вух. Якщо це станеться, не хотілося б, щоб разом зі словами він доніс і імена. Чи тобі, навпаки, хочеться саме цього?

— Звичайно, ні! Звичайно, ви маєте рацію! — Дівчина нервово зціпила пальці. Коли-небудь це стане не потрібно. Ненавиджу, що ми повинні ховатися.

Коли-небудь ми…

— Що ти дізналася?

Гостя поправила сукню і, поклавши руки на стіл, злегка нахилилася вперед. Її очі блищали. Це були незвичайні очі — блідо-блакитні з темно-фіолетовими цяточками. Господині кабінету доводилося прикладати деяке зусилля, щоб не дивитися в них.

Дівчина нахилилася до неї ближче й прошепотіла:

— Вони знайшли його.

— Ти бачила книгу?

— Так, бачила. Під час обіду. Я чекала, поки всі не пішли. — Вона глянула на співрозмовницю. — Він відкинув першу пропозицію.

— Що? — Вона грюкнула долонею по столу. — Ти впевнена?

— Це сказано в книзі. І не тільки це. Він вже виріс. Виріс і став чоловіком.

— Дорослим! — Сидяча за столом жінка важко зітхнула.

— Як звали цю сестру?

— Яка різниця? Адже всі вони наші.

— Ні, не всі. Я не змогла послати трьох наших сестер. Тільки двох. Одна сестра Світла.

У блакитних очах спалахнуло здивування.

— Як це? Як же ви допустили це? В такій важливій справі…

Долоня знову грюкнула по столу:

— Мовчати!

Гостя здригнулась і випросталась, почервонівши.

— Це була сестра Грейс.

Господиня кабінету, прикривши очі, відкинулася в кріслі.

— Сестра Грейс була одна з наших.

— Отже, з двох, що залишилися наша тільки одна. Але хто? Сестра Елізабет чи сестра Верна?

— Це не те, що тобі слід знати.

— Але чому? Ненавиджу залишатися в невіданні. Ненавиджу, коли говориш з сестрами і не знаєш, хто з них сестра Світла, а хто — сестра Темряви.

Господиня кабінету в гніві вдарила кулаком об стіл.

— Не смій більше вимовляти цього вголос! — Прошипіла вона. — Або я відправлю тебе до Безіменного по шматочках!

Цього разу гостя опустила погляд на килим. Обличчя її зблідло.

— Вибачте мені, — прошепотіла вона.

— Тих сестер Світла, які вірили в наше існування, вже немає в живих. Але якщо твої слова торкнуться чужих вух, підозри прокинуться знову. І ти ніколи, чуєш, ніколи не повинна їх вимовляти! Якщо сестри зрозуміють, хто ти і кому ти служиш, ти й писнути не встигнеш, як у тебе на шиї з'явиться Рада-Хань.

Гостя мимоволі підняла руки до горла.

— Але я…

— Ти видряпаєш собі очі зі страху знову побачити тих, хто щодня буде тебе допитувати. Ось чому тобі не можна знати ніяких імен. Тоді ти нікого не зможеш видати. До речі, інші теж не знають твого імені і не можуть видати тебе. Вам дозволено знати тільки одне ім'я — моє.

— Але, сестра… Я швидше відкушу власного язика, ніж назву комусь ваше ім'я!

— Це ти зараз так кажеш. Але коли у тебе на шиї буде Рада-Хань, ти скажеш все що завгодно, лише б його прибрали… Я, звичайно ж, все зрозумію, але це не рахується… А ось Безіменний тебе не помилує. І коли він загляне тобі в очі, тортури і Рада-Хань здадуться тобі приємним чаюванням.

— Але я служу… Я дала обітницю… Я присягнулася…

— Кожен, хто віддано служить йому, буде винагороджений, коли Безіменний прорветься через завіси. Але кожен, хто зрадив його, кожен, хто проти нього боровся, буде приречений вічно розплачуватися за свою помилку.

— Звичайно, сестра. — В блідо-блакитних очах загорівся фанатичний вогонь. Я живу, тільки щоб служити. Я не зраджу нашого Пана. Я принесла йому обітницю.

— Скажи краще — віддала душу.

Блакитні очі блиснули.

— Я присягнулася.

Господиня кабінету кивнула:

— Як і всі ми, сестра. Як і всі ми. — Вона сіла зручніше. — У книзі було сказано ще що-небудь?

— У мене було мало часу, але дещо я запам'ятала. Його супроводжує Мати-сповідниця. Він — її майбутній чоловік.

— Мати-сповідниця? — Вона насупилася, але потім зневажливо махнула рукою. — Нічого страшного. Що ще?

— Він Шукач.

— Будь прокляте Світло! — Пальма знову грюкнули об стіл. — Шукач… Нічого, впораємося. Це все?

Співрозмовниця повільно похитала головою і, нахилившись над столом, сказала:

— Він дорослий, сильний чоловік. І все ж він втратив свідомість від болю через два дні після того, як пробудив свій дар.

Настала черга господині кабінету широко відкрити очі.

— Два дні, — прошепотіла вона, підвівшись в кріслі, — ти впевнена? Два дні?

Її співрозмовниця знизала плечима:

— Я тільки повторюю те, що появилося в книзі. Там сказано саме так, але я не знаю, чи правда це. Я взагалі не розумію, як таке могло трапитися.

Господиня кабінету важко опустилася в крісло.

— Два дні, — повторила вона, втупившись на стіл. — Чим швидше ми одягнемо на нього Рада-Хань, тим краще.

— Навіть сестри Світла вважають так само. У книзі ще було відповідне послання. Від самої ігумені.

— Абатиса сама розіслала наказ? — Не повірила господиня кабінету.

— Так, — кивнула гостя і, зітхнувши додала:

— Як би мені хотілося знати, за нас вона чи ні?

Останню фразу господиня кабінету проігнорувала:

— І що там написано?

— Що, якщо він відкине третю підставу, сестра Верна повинна вбити його власноруч. Яка нісенітниця! Якщо дар його і справді такий сильний, то, відкинувши третю підставу, він проживе від сили пару тижнів. Навіщо абатисі знадобилося віддавати цей безглуздий наказ?

— А ти коли-небудь чула, щоб хтось відхилив першу пропозицію?

— Н-ні, ніколи.

— Такі правила. Якщо хтось, що має дар, відкинув всі три пропозиції, його слід убити, щоб позбавити від безумства і страждань. Ти не чула про це, тому що на нашій пам'яті ніхто ще не відкидав першу підставу, але я працювала в архівах і вивчала пророцтва. Там я натрапила на цей пункт. Абатиса дуже досвідчена в древніх законах. Крім того, вона боїться, бо теж читала пророцтва.

— Боїться? — Блакитні очі широко розкрилися. — Абатиса? Вона ніколи нічого не боялася.

Господиня кабінету кивнула:

— А зараз боїться. Втім, тут є лише два варіанти, і обидва нам на руку. Або він візьме Рада-Хань, або помре. Якщо він його прийме, ми будемо вчити його по-своєму. Якщо помре — ми позбудемося зайвого клопоту. Мабуть, краще б навіть було, щоб він помер. Помер до того, як сестри Світла зрозуміють, хто він такий, — якщо вони ще цього не зрозуміли.

Жінка з блакитними очима знизила голос:

— Якщо навіть вони вже зрозуміли, серед них знайдуться такі, хто радий буде вбити його.

Господиня кабінету відповіла не відразу:

— Так, такі знайдуться. — Легка посмішка торкнула її губи. — Вони стоять перед небезпечною дилемою. А ми — перед новими можливостями. — Її усмішка згасла.

— А як щодо решти?

Гостя випросталась і схрестила на грудях руки.

— Ренсон і Вебер чекають там, де ви наказали. Вони пройшли всі випробування і, дізнавшись, що завтра їх звільнять, розперезались. — Вона хижо вишкірився. Але поки на них Рада-Хань, я дам їм хороший урок. Коли я поведу їх сюди, ви почуєте, як стукають від страху їх зуби.

Господиня кабінету пропустила ці слова повз вуха.

— За розкладом у мене зараз починаються заняття. Ти проведеш їх замість мене. Скажи, що я працюю над звітом. А я піду відвідаю наших приятелів.

Може, вони й пройшли всі випробування абатиси, але мої — ще ні. Один з них повинен принести клятву. А інший…

Гостя в нетерпінні перехилилася через стіл:

— Але хто? Кого ви збираєтеся… О, як би я хотіла поглянути на це… І взяти участь… Обіцяйте, що ви мені все-все розкажете.

Таке завзяття викликало у господині кабінету посмішку.

— Обіцяю. У всіх подробицях. З початку і до кінця. Кожен його крик. А тепер іди й проведи за мене уроки.

Гостя, пританцьовуючи, попрямувала до дверей. У неї був вигляд легковажної школярки. Надмірна старанність часто буває небезпечною. Вона присипляє обережність. Дістаючи з шухляди столу скальпель, господиня кабінету подумки дала собі вказівку в майбутньому рідше використовувати цю дівчину і не спускати з неї очей.

Вона перевірила пальцем гостроту леза і залишилася задоволена. Сховавши скальпель в складках одягу, вона зняла з полиці курну статуетку і сунула її в кишеню. Вже на шляху до дверей вона згадала ще про дещо і повернулася до столу, щоб взяти лежачий біля крісла хлист.

У цю пізню годину коридори Палацу були тихі і безлюдні. Незважаючи на спеку, вона накинула на плечі короткий блакитний плащ з тонкої матерії. При думці про майбутнього новачка, що має потужний дар, її починала бити дрож. Виріс і став чоловіком!

Похитуючи головою, вона мовчки йшла по довгим килимових доріжках уздовж стін, оброблених панелями з вишневого дерева. Вона проходила повз вікна, закриті важкими шторами, повз столики, на яких стояли вази з засохлими квітами, мимо витончених світильників. Деякі вікна були відкриті. Вогні міста на такій відстані здавалися сріблястим розсипом зірок. Легкий вітерець приніс з собою запах твані. Ймовірно, скоро відлив, подумала вона.

Служниці і прибиральниці, побачивши її, схилялися в поклонах, але вона їх ледве помічала. І природно, не знала в обличчя. Це було нижче її гідності.

Виріс. Виріс і став чоловіком.

Обличчя її було темним від гніву. Як це могло статися? Хтось припустився серйозної помилки. Помилку. Недогляд. Помилка. Іншого пояснення немає.

Служниця, яка, ставши на коліна, посилено чистила килим, ледве встигла відскочити.

— Вибачте, сестра!

Виріс. Навіть у дитини непросто змінити сформований образ мислення. А в чоловіка? Вона знову похитала головою. Виріс. Вона в злості клацнула хлистом по нозі. Від цього звуку дві служниці, що стояли неподалік, здригнулися і поспішно бухнувся на коліна, прикриваючи голову руками.

Ну що ж, виріс він чи ні, а нашийник надіти йому доведеться. А потім буде повний Палац сестер, які не спустять з нього очей. Але, навіть одягнувши Рада-Хань, він все одно залишиться дорослим чоловіком. І до того ж Шукачем. Його буде важко контролювати. Важко і небезпечно.

Зрештою, подумала вона, з ним завжди може статися «нещасний випадок в процесі навчання». Та й без цього маючого дар підстерігає безліч небезпек. Але якщо його вдасться пертягнути на свій бік або принаймні використовувати, всі занепокоєння окупляться сторицею.

Вона вийшла в хол. Спочатку він здався їй порожнім, але потім вона помітила біля вікна дівочу постать. Дівчина стояла в тіні і дивилася у вікно. Одна з послушниць. Вона встала за спиною у дівчини і схрестила на грудях руки.

Послушниця не чула, як вона підійшла: дівчина захоплено розглядала ворота.

Сестра кашлянула. Дівчина обернулася, ойкнула і низько вклонилася.

— Прошу вибачення, сестра. Я не чула, як ви увійшли. Доброго вам вечора.

Вона опустила голову, але сестра, уперши кінчик хлиста їй у підборіддя, змусила її підняти погляд. У дівчини були великі карі очі.

— Тебе звуть Паша, чи не так?

— Так, сестра. Паша Маєс. Послушниця, третя ступінь. Скоро моє посвячення.

Я перша в списку.

— Перша в списку! — Фиркнула сестра. — Самовпевненість, мила, не пристала і сестрам, не кажучи вже про послушниць. Навіть третього ступеня.

Паша опустила очі і вклонилася, наскільки дозволяв їй хлист біля підборіддя.

— Так, сестра. Прошу вибачення, сестра.

— Що ти тут робиш?

— Просто дивлюся, сестра. Дивлюся на зорі.

— Дивишся на зірки! А мені здалося, що на ворота. Чи я помиляюся?

Паша зробила чергову спробу втупитися в підлогу, але хлист рішуче повернув її голову в попереднє положення.

— Ні, сестра, — промимрила вона. — Не помиляєтеся. Я дивилася на ворота. Вона облизала пересохлі губи. Губи в неї були повні і дуже чуттєві.

Помовчавши, вона швидко заговорила:

— Я чула, як дівчата говорили… Ну, що три сестри Світла покинули Палац, вже дуже давно, і це значить, говорили вони, що скоро сюди привезуть новачка. Когось з даром. Я тут уже багато років, але жодного разу не бачила, як привозять новачка. — Вона знову облизала губи. — І я… Мені здавалося… Я сподівалася… Оскільки я перша в списку… Я думала, мені довірять його виховувати. Так само завжди буває перед посвятою. — Вона благально склала руки. — А я дуже хочу стати сестрою. Я багато вчилася і багато працювала. І чекала, весь час чекала. А новачків не привозили. Я винна, сестра, але я просто не могла всидіти на місці. І я… так, я дивилася на ворота, бо сподівалася побачити, як його привезуть.

— І ти думаєш, що здатна впоратися з такою роботою? Справитися з новачком?

— Так, сестра. Я вправлялася щодня.

Вона оцінююче подивилася на послушницю.

— Ось як? Ану, покажи мені своє вміння. Вони втупилися одна в одну.

Раптово сестра відчула, як її ноги відриваються від землі. Повітряний прошарок був дуже щільним. Непогано. А якщо виникне опір?

Підкоряючись уявному наказу сестри, в обох кінцях холу спалахнули згустки вогню і кинулися до жінок. Паша не здригнулася. На шляху вогню встала щільна стіна повітря. Не найкраща захист, але Паша швидко виправила свою помилку. Перш ніж вогонь пробив захист, в повітрі блиснули краплі води. Полум'я згасло.

Сестра нерухомо висіла над підлогою, навіть не пробуючи поворухнутися. Вона відчувала, що чарівна мережа тримає її досить міцно. Вона зробила мережу холодною та крихкою, як лід, а потім розбила. Звільнившись, вона, в свою чергу, підняла послушницю над підлогою. Захисні заклинання дівчини не змогли розірвати мережу, але частково проникли крізь неї. Сестра відчула, що знову піднімається в повітря. Паша навіть побіліла від напруги.

Почалася беззвучна битва. Заклинання стикалися і розходилися, спліталися в клубок і шукали проломи в захисті супротивника. Протягом всієї сутички обидві жінки провисіли в кількох дюймах від підлоги.

Нарешті сестрі набридло тривале змагання. Зв'язавши воєдино свої і чужі закляття, вона обрушила їх на дівчину, а сама м'яко опустилася на землю. На Пашу навалилася подвійна тяжкість. Просто, але ефективно: змусити противника боротися не тільки з атакуючими закляттями, але і з його власними, захисними заклинаннями. Проти такого прийому Паша виявилася безсила: в курс навчання подібні речі не входили.

Обличчя послушниці спотворилося, на лобі виступив піт. Вона докладала відчайдушних зусиль, щоб звільнитися. Килим в дальньому кінці холу обвуглився і задимився. Лампи розгойдувалися з боку в бік, загрожуючи зірватися. Паша не здавалася. З оглушливим звуком тріснуло велике дзеркало на стіні, і одночасно з дзеркалом Паша розбила сковуючі її заклинання. Важко дихаючи, вона опустилася на землю.

— Я ще не зустрічалася з такими прийомами, сестра, — задихаючись, сказала Паша. — Це… це не по правилах. Батіг знову вперся їй в підборіддя.

— Правила гарні тільки в дитячих іграх, а ти вже не дитина. Сестри часто стикаються з ситуаціями, які не передбачені ніякими правилами. Ти повинна бути готова до цього. Якщо ти будеш наполегливо слідувати чиїмось «правилами», то дуже скоро виявиш, що висиш на найгострішому лезі. А тримати це лезо буде той, хто і знати не бажає про твої «правила».

На обличчі Паші не здригнувся жоден мускул.

— Так, сестра. Спасибі, що ви мені його показали. Сестра посміхнулася про себе. У цієї дівчини є характер. Незвична якість для послушниці навіть третього ступеня. Вона придивилася до неї Уважніше: м'які каштанове волосся, великі очі, повні губи. Чоловікам такі подобаються.

Горда постава, пишні плечі і стегна, які не здатне приховати навіть плаття послушниці.

Батіг опустився нижче, уздовж шиї Паші, до розстебнутого коміра її сукні.

«Виріс і став чоловіком».

— З яких це пір, Паша, — по рівному голосу сестри неможливо було зрозуміти, сердиться вона чи ні, — послушниці отримали право, надягаючи сукню, застібати його так, як ти?

Паша почервоніла.

— Вибачте, сестра. Але ніч така тепла… Я була тут одна… Тобто думала, що нікого поруч немає… Я просто хотіла, щоб вітерець трохи остудив мою шкіру. — Обличчя її стало червоним. — Я вся спітніла. Я нікого не хотіла образити. Мені дуже соромно. Пробачте мені.

Руки Паші почала квапливо намацувати гудзики, але сестра рухом хлиста зупинила її.

— Такою створив тебе Творець. Не треба соромитися того, чим Він, в нескінченній мудрості Своїй, нагородив тебе. Тільки той, хто не дуже відданий Йому, здатний дорікнути тобі в тому, що ти з гордістю демонструєш роботу Творця у всій її пишноті.

— Чому… Дякую вам, сестра. Я ніколи не дивилася на це з такого боку. — Вона насупилася, — А що значить «не дуже відданий»?

Сестра прибрала хлист. Здавалося, вона здивована питанням.

— Ті, хто служать Безіменному, дорога, аж ніяк не сидять по кутках. Вони можуть бути всюди. Навіть ти можеш виявитися однією з них. Або я.

Паша звалилася на коліна і простягла перед собою руки.

— Прошу вас, сестра, — благала вона, — не кажіть такого про себе, навіть жартома. Ви сестра Світла і тут, в Палаці пророків, ми в безпеці.

Сюди не проникне шепіт Безіменного!

— В безпеці? — Кінчик хлиста змусив Пашу піднятися з колін. Тільки дурень може вважати себе у безпеці, навіть тут. Але сестри Світла зовсім не дурні. Вони знають, що шепіт пітьми чути всюди.

— Так, сестра. Я буду пам'ятати.

— Згадай про це, якщо хто-небудь стане докоряти тим, що Творець створив тебе такою, яка ти є. Запитай себе, чому він ненавидить те, що створено Його рукою. Ненавидить так само, як ненавидить Його творіння Безіменний.

— Так, сестра. Дякую вам… — Паша запнулася. — Ви направили мої думки в нове русло. Я ніколи раніше не думала про Творця таким чином.

— Він нічого не робить без причини. Хіба не так?

— Що ви хочете сказати?

— Ну, наприклад, він створив чоловіка сильним і міцним. Як, по-твоєму, для чого?

— Це всі знають. Сила дана чоловіку для того, щоб працювати. Трудитися, щоб його сім'я не голодувала. Трудитися, щоб домогтися успіхів. Трудитися, щоб Творець пишався своїм творінням. А той, хто ледачий, нехтує даром Творця.

— А як ти думаєш, навіщо Творець дав тобі твоє тіло?

— Я… я не знаю… не знаю точно… Тобто я повинна щось робити, щоб Він пишався своїм творінням, але я не знаю, що…

Сестра кивнула:

— Подумай про це. Подумай про те, чому ти тут. Чому ти тут і зараз. У кожного з нас своє призначення. І у сестер Світла теж, чи не так?

— О так, сестра. Ми тут для того, щоб вчити тих, хто має дар. Вчити їх користуватися ним і відрізняти шепіт Безіменного від ласкавих слів Творця.

— І яким же чином ми це робимо?

— Творець наділив нас чаклунським даром, який допомагає нам наставляти тих, хто має чарівний дар.

— Але якщо Творець був настільки мудрий, що наділив тебе здатністю до чаклунства, чи не здається тобі, що він з певною метою дав тобі і твою зовнішність? Не частина Чи це твого покликання? Чи не хотів Він, щоб твоя краса теж служила Йому?

Паша розгублено дивилася на неї.

— Я ніколи не замислювалася про це… Але чим мені може допомогти моя зовнішність?

Сестра знизала плечима:

— Хто може осягнути задуми Творця? Але якщо Він побажає, вони стануть зрозумілі.

— Так, сестра, — невпевнено сказала Паша.

— Скажи, Паша, коли ти бачиш чоловіка, якого Творець наділив приємною зовнішністю і красивим тілом, про що ти думаєш? Що ти відчуваєш?

Паша знову залилася рум'янцем.

— Я… Іноді… Моє серце починає битися частіше. І мені… мені це приємно. Я відчуваю… бажання.

Сестра дозволила собі злегка посміхнутися:

— Цього не треба соромитися, моя дорога. Це бажання торкнутися того, що створено рукою Творця. Чи не здається тобі, що Він буде радий, що ти захоплюєшся Його роботою? Чи не бажає Він, щоб ти насолодилася плодами Його праці? Точно так само і чоловіки хочуть насолодитися твоєю красою і торкнутися того, що створив Творець. Злочином було б не скористатися тим, що Ним створено.

Паша похнюпилась.

— Я не дивилася на це з такої точки зору. Ви відкрили мені очі, сестра.

Чим більше я дізнаюся, тим більше залишається незвіданого. Я сподіваюся коли-небудь знайти хоча б половину вашої мудрості, сестра.

— Знання приходять до нас в різний час, Паша. Уроки, які дає нам життя, як правило, несподівані. Сьогодні вночі ти дивилася у вікно, сподіваючись дізнатися одне, а дізналася зовсім інше — і набагато більш важливе.

Паша вдячно торкнулася її руки.

— Спасибі, сестро, що знайшли для мене час. Ніхто з сестер ніколи не розмовляв зі мною настільки відверто.

— Те, про що я тобі казала, Паша, не входить в курс навчання, прийнятий в Палаці. Почувши мої слова. Безіменний був би розгніваний, тому не забувай їх. Обдумай їх гарненько, і рука Творця проявить себе. Ти зрозумієш, що повинна робити, щоб краще служити Йому. Якщо знадобиться, ти завжди можеш звернутися до мене за роз'ясненнями, але збережи нашу бесіду в таємниці. Ті, хто слухає шепіт Безіменного, можуть виявитися всюди.

Паша зробила кніксен:

— Так, сестра. Дякую вам.

— Послушниці належить пройти багато випробувань. Всі вони розроблені в Палаці і проводяться за певними правилами. Але останнє випробування, те, яке зробить тебе сестрою Світла, — воно особливого роду. Для нього правил не існує. Новачків дуже важко спрямовувати. Хоча це аж ніяк не означає, що вони погані люди.

— Важко спрямовувати?

— Зрозуміло. Вони приходять сюди, відірвані від звичного способу життя, і потрапляють туди, де все їм незнайоме. Вони можуть виявляти непокору, і тоді з ними дуже нелегко справлятися. Це відбувається тому, що вони бояться. І ми повинні поставитися до цього з розумінням і бути терплячими.

— Бояться? Бояться сестер? І Палацу?

— А хіба тобі не було страшно, коли ти вперше потрапила сюди? Хоча б трохи?

— Так — але зовсім небагато. Адже я мріяла про те, щоб жити в Палаці. Це було найбільшим моїм бажанням.

— А новачки — вони ніколи не мріяли про це. Їх дар представляється їм прокляттям. Твій дар ріс разом з тобою, він — частина тебе, ти відчувала його з народження. Але дар чарівника проявляється несподівано, незалежно від бажання того, хто ним володіє. А Рада-Хань здатний буквально запалити дар, і це почуття для них незвично. Воно їх лякає. А страх змушує їх чинити опір. Чинити опір нам. Твоя робота, робота послушниці третього ступеня, полягає в тому, щоб домогтися від них слухняності перш, ніж сестри візьмуться за їхнє навчання. Це необхідно для блага самих майбутніх чарівників. І ось тут-то правила найчастіше виявляються безсилі. Адже новачки не підозрюють ще ні про які правила. Слідуючи звичним стереотипам, ти ризикуєш не впоратися. Іноді буває недостатньо навіть нашийника. Ти повинна вміти скористатися всім, чим наділив тебе Творець. Ти повинна вміти робити найнесподіваніші кроки, щоб утримати майбутнього чарівника в покорі. В цьому полягає останнє, справжнє випробування. Ті послушниці, які не витримають його, будуть вигнані з Палацу.

Паша широко розкрила очі:

— Я ніколи про це не чула! Сестра знизала плечима:

— Отже, наша розмова тобі знадобилася. Я рада, що Творець обрав саме мене, щоб тобі допомогти. Можливо, інші не були достатньо зацікавлені в твоїх успіхах і дещо втратили. Якщо тебе дійсно приставлять до нового учня, тобі краще з усіма питаннями звертатися до мене.

— О, так! Дякую вам, сестра. Зізнаюся, мене турбує думка про те, що навчання новачка може виявитися нелегким. Мені завжди здавалося, що це — приємний обов'язок, тому що я вважала, що вони жадають знань…

— Всі люди різні. Деякі слухняні, як дитя в колисці. Іншим потрібно доводити право керувати ними. У стародавніх хроніках я читала, що іноді дар пробуджується ще до того, як ми знайдемо чарівника і одягнемо йому на шию рятівний Рада-Хань.

— Ні! Адже це жахливі муки! Раптово пробуджений дар повинен лякати їх, особливо коли поруч немає сестер Світу.

— Без сумніву. І страх робить їх некерованими, як я вже говорила. В хроніках я прочитала навіть про випадок, коли маючий дар відмовився від першої підстави.

Паша в жаху піднесла долоню до рота:

— Але… адже це означає, що… Одна з сестер… Сестра урочисто кивнула:

— Така ціна, яку всі ми повинні бути готові заплатити. На нас лежить велика відповідальність.

— Але чому батьки не переконали його прийняти пропозицію?

Сестра нахилилася до неї і знизила голос:

— В хроніках сказано, що він вже був дорослим чоловіком.

— Дорослим? — Паша недовірливо глянула на співрозмовницю. — Якщо навіть дитину важко наставляти… То що вже сказати про дорослого чоловіка?

Сестра відповіла їй багатозначним поглядом:

— Ми тут для того, щоб служити Творцеві. Все, чим Він наділив нас, дано нам саме з цією метою, хоча не завжди можна сказати заздалегідь, що і коли знадобиться. Послушниця, яка працює з новачком, повинна скористатися всім, чим Він наділив її. Адже нашийника, як я вже говорила, часом недостатньо, а правила частенько бувають марні. — Вона помовчала. — Так ти як і раніше бажаєш стати сестрою Світу? Навіть знаючи, що тобі може дістатися новачок, працювати з яким буде незмірно важче, ніж з будь-яким звичайним вихованцем?

— О так! Звичайно, сестра! Це випробування буде послано мені самим Творцем, але я доведу, що гідна свого покликання. Я зроблю все, що в моїх силах. Я використаю все, чого мене вчили, і все, чим наділив мене Творець. Я готова до того, що мій підопічний буде родом з дивних земель, де існують дивні звичаї, до того, що він буде наляканий, до того, що з ним буде нелегко. І я готова придумати свої власні правила, щоб домогтися успіху. — Вона соромливо глянула на сестру. — А якщо ви дійсно будете мені допомагати, то, спираючись на вашу мудрість, я подолаю будь-які труднощі.

Сестра з посмішкою кивнула:

— Я дала слово і допоможу тобі, з чим би ти не зіткнулася. — Вона задумливо насупилася. — Можливо, побачивши твою красу, наш новий учень побачить за нею красу самого Творця. Не виключено, що саме таким способом ти зумієш вказати йому шлях до Світла.

— Це була б для мене велика честь, сестра.

— В цьому, моя люба, ти абсолютно права. А тепер іди до своєї наставниці і скажи їй, що в тебе занадто багато вільного часу. Нехай з завтрашнього дня підшукає тобі якусь роботу. Скажи їй, що останнім часом ти надто часто дивишся у вікно.

Паша схилила голову і зробила кніксен.

— Так, сестра, — покірно сказала вона. Сестра посміхнулася, піймавши її погляд:

— Я теж чула про те, що три сестри вирушили на пошуки людини з даром. Правда, повернуться вони не скоро, але, коли повернуться, я нагадаю абатисі, що ти перша в списку і готова до відповідального завдання.

Звичайно, якщо сестри дійсно когось привезуть.

— О, дякую, сестра! Спасибі!

— Ти красива дівчина, Паша. В тобі втілилася велика майстерність Творця.

— Дякую вам. — Цього разу Паша не почервоніла.

— Дякуй Творцеві.

— Я буду дякувати Йому в своїх молитвах. Сестра, а до того, як сестри повернуться, не могли б ви знайти час ще раз поговорити зі мною? Допомогти краще зрозуміти, для чого призначив мене Творець.

— Якщо хочеш.

— Звичайно, хочу. Дуже хочу!

Вона поплескала Пашу по щоці:

— Зрозуміло, моя дорога, зрозуміло! А тепер — марш до своєї наставниці.

Я не люблю, коли майбутні сестри не можуть знайти собі кращого заняття, аніж дивитися у вікно.

— Так, сестра. — Паша з посмішкою вклонилася і пішла до дверей, але раптово зупинилася і обернулася до сестри. — Сестра… Боюся, я не знаю вашого імені…

— Іди!

Паша здригнулася.

— Так, сестра.

Паша квапливо вийшла, поправивши по дорозі збитий килим. Сестра дивилася їй услід, із задоволенням відзначивши про себе, які стрункі у дівчини ніжки і як плавно погойдуються при ходьбі її стегна.

«Виріс і став чоловіком».

Зібравшись з думками, вона продовжила свій шлях по Палацу, спускаючись все нижче і нижче з поверху на поверх. Незабаром дерев'яні панелі на стінах змінилися голим каменем, а затишні світильники поступилися місцем чадячим смолоскипам, а коли сестра минула поверхи, відведені під кімнати для прислуги і майстерні, зникли і смолоскипи. Вона запалила на долоні вогненну кульку і, освітлюючи нею дорогу, продовжувала спускатися далі.

Тут, на нижньому рівні Палацу, було холодно і повно пилу. Дійшовши до потрібного приміщення, вона запалила факел, що висів біля входу, і відчинила важкі двері. У маленькій кімнаті не було нічого, за винятком ще одного факела, купи соломи та двох чарівників на ній. В повітрі стояв неприємний запах цвілі.

Коли вона увійшла, чарівники, похитуючись, піднялися на ноги. Обидва були в довгих балахонах, що вказували на їх високий ранг. Чарівники нерозумно посміхалися і, судячи з усього, були в устілку п'яні. Вирішили відсвяткувати свою останню ніч у Палаці, з роздратуванням подумала вона. Останню ніч в товаристві сестер Світу. Останню ніч з Рада-Хань на шиї.

Ці двоє потрапили до Палацу ще хлопчиськами і майже в один і той же час. З тих пір вони стали друзями. Сем Вебер був невисокий, у нього було просте відкрите обличчя, світле кучеряве волосся і м'який спокійний погляд. У порівнянні з іншими рисами обличчя його підборіддя здавався надмірно великим. Другий, Невілл Ренсон, був вищим, волосся мав чорне, завжди стриг його коротко і намагався стежити за зачіскою. Він носив коротку, акуратну борідку, в якій вже почала пробиватися сивина. Очі у нього були майже такі ж темні, як волосся, а риси обличчя — більш жорсткі, ніж у товариша.

«Я завжди говорила, що він буде гарним чоловіком», — дивлячись на Ренсона, подумала сестра. Колись, дуже давно, його, ще дитину, довірили виховувати саме їй, тоді ще послушниці. Це було її останнє випробування перед тим, як стати сестрою.

Чарівник Ренсон змахнув рукою і спробував відважити уклін, але ледь не впав. Відновивши рівновагу, він широко усміхнувся, від чого відразу став схожим на хлопчиська, незважаючи на вік і сивину в бороді.

— Доброго вам вечора, сестра… — Почав він, але договорити не встиг: вона з усіх сил вдарила його батогом по підборіддю. Хряснула кістка. Невілл з криком повалився на підлогу.

— Я ж казала, — прошипіла вона крізь зціплені зуби, — ніколи не говори вголос моє ім'я, якщо ми не одні. Те, що ти п'яний, нічого не змінює.

Вебер закам'янів. Його обличчя зблідло, усмішка пропала. Ренсон корчився на підлозі, закриваючи руками обличчя. Кров текла між пальцями і капала на одяг.

До щік Вебера прилила кров.

— Як ви смієте?! Ми пройшли всі випробування! Ми — чарівники!

Вона звільнила силу, укладену в Рада-Хань. Заклинання відкинуло Вебера до стіни, і нашийник прилип до неї, немов цвях до магніта.

— Пройшли випробування! — Зойкнула сестра. — Пройшли випробування! Вам належить ще одне головне випробування — моє! — Вона збільшувала біль, завданий Рада-Хань, до тих пір, поки Вебер не почав корчитися в агонії. — Так-то ви звертаєтеся до сестри! Так показуєте своє шанування!

Вона послабила хватку, і Вебер повалився на підлогу. Скрикнувши від болю, він із зусиллям підвівся на коліна.

— Вибачте, сестра, — забурмотів він хрипким голосом. — Я не хотів бути нешанобливим. Це лише тому, що я випив зайвого. Вибачте, сестра! Будь ласка!

Уперши кулаки в боки, вона дивилася на нього. Потім кінчиком хлиста вказала на Ренсона:

— Зціли його. І швидше. Я прийшла запропонувати вам останнє випробування, а не дивитися, як він скиглить, отримавши єдиний легкий ляпас.

Вебер схилився над одним і обережно перевернув його на спину.

— Все добре. Невілл, — примовляв він. — Я допоможу тобі. Лежи спокійно.

Сем м'яко розвів руки товариша і торкнувся пальцями розбитого підборіддя.

Не перестаючи бурмотіти заклинання, він взявся за зцілення. Це тривало недовго: Вебер був талановитим цілителем. Потім він допоміг Ренсону сісти і витер йому обличчя пучком соломи.

Невілл піднявся на ноги. Очі його горіли, але говорити він намагався спокійно:

— Прошу вибачення, сестра. Що ви від нас хочете?

Вебер став поряд з ним:

— Ми виконали всі вимоги сестер. Ми вільні.

— Вільні? Вільні? Ні, я так не думаю. Ви забули наші бесіди?

Забули те, що говорила вам я? А може, ви сподівалися, що я забуду?

Думали просто злетіти з Палацу? Вільні, як пташки! Як би не так!

Ніхто ще не покидав Палац, не побачивши спочатку мене. Або когось із моїх людей. Ви знаєте, що тут вся справа в присязі.

Відступивши на півкроку, чоловіки переглянулися.

— Якщо ви дозволите нам піти, — чемно сказав Вебер, — ми принесемо вам будь-яку присягу.

— Мені присягу? — Несподівано голос її став дуже спокійним. — Ні, хлопці, це присяга не мені. Це присяга володарю, і ви це знаєте. Чарівники зблідли. — І її принесе той, хто пройде випробування. Тільки один з вас принесе цю присягу.

— Один з нас? — Заковтнувши, перепитав Ренсон. — Але чому? Чому тільки один?

— Тому що, — майже пошепки відповіла вона, — інший помре. Йому не буде як присягати.

Чарівники здригнулися і присунулися ближче один до одного.

— І що це за випробування? — Запитав Вебер.

— Знімайте балахони, і ми почнемо. Вони перезирнулися.

— Балахони? — Перепитав Ренсон, мимоволі піднявши перед собою руку. Зараз? Тут? Вона по черзі оглянула їх:

— Не соромтеся, хлопчики. Я безліч разів купала вас в ставку.

— Але тоді ми були ще дітьми, — спробував заперечити Ренсон, — а тепер ми дорослі чоловіки. Її очі злобно блиснули.

— Не змушуйте мене повторювати двічі! Інакше я спалю їх прямо на вас!

Здригнувшись, чарівники почали квапливо стягати з себе балахони. Вона з підкресленим презирством дивилася на чоловіків, і під її поглядом ті почервоніли від сорому. Сестра струснула рукавом, і в руці у неї виявився скальпель.

— А тепер до стіни. Обидва.

Вони забарилися, і, щоб поквапити їх, вона застосувала силу нашийника.

Чарівників відкинуло до стіни, де вони й застигли, обплутані невидимою мережею, не в силах поворушити навіть пальцем.

— Прошу вас, сестра, — прошепотів Ренсон, — не вбивайте нас. Ми зробимо все. Все, що завгодно.

— Звичайно, зробите Принаймні один з вас. Однак ми ще не з'ясували, хто ж це буде. Так що краще тримай язик за зубами, поки я тобі його не відрізала.

Оглянувши безпорадних чарівників, вона рушила до Вебера і, приклавши скальпель до його грудей, зробила два акуратних надрізи, що сходилися внизу, майже біля пупка. Обливаючись потом, Вебер зціпив зуби, але не промовив жодного звуку. Поєднавши ці два надрізи одним поперечним, сестра за допомогою скальпеля відокремила від тіла верхню частину трикутника і перейшла до Ренсона.

З ним вона проробила ту ж операцію: два поздовжніх розрізи і один поперечний. По обличчю його струменів піт, змішаний зі сльозами, але Невілл мовчав. Закінчивши, сестра випросталась і оцінила результати. І трикутники, і шматочки віддертої шкіри були однаковими. Відмінно. Вона прибрала скальпель в рукав.

— Один із вас завтра позбудеться нарешті від ошийника і вільний буде відправитися, куди забажає. Так, в усякому разі, вважають сестри. Але Володар вирішив інакше. Завтрашній день для одного з вас стане початком його служби володаря. Той, хто буде служити йому добре, буде винагороджений, коли Володар прорветься через завіси. Але той, хто не впорається зі своїми обов'язками, той… ну, одним словом, йому доведеться гірко пошкодувати про це.

— Сестра, — тремтячим голосом запитав Ренсон, — але чому тільки один? Ми обидва можемо принести присягу. Ми обидва можемо служити володарю.

Вебер кинув на нього осудливий погляд. Він не любив просити пощади. Він завжди був упертий.

— Ця присяга — присяга кров'ю. Тільки той, хто витримає моє випробування, удостоїться честі її принести. Другий сьогодні вночі позбудеться свого дару. А чи знаєте ви, як позбавити чарівника дару?

Чарівники негативно похитали головами.

— Якщо здерти з нього шкіру, магія витече з нього, — сказала сестра таким буденним тоном, наче говорила про те, як зняти шкірку з груші. Витече вся, без залишку.

Вебер мовчки дивився на неї. Обличчя його стало білим як полотно. Ренсон в жаху закрив очі.

Сестра намотала на пальці клаптики шкіри і продовжувала пояснювати:

— Справа ця суто добровільна. А для того, щоб ви краще уявляли собі, що вас чекає, — невелика демонстрація. Я не хочу, щоб ви думали, ніби смерть буде для одного з вас легким виходом. — Вона ласкаво посміхнулася їм. — Ви можете кричати, хлопчики. Я знаю, що це дуже боляче.

Вона відступила назад і вирвала у кожного з грудей смужку шкіри. Сестра терпляче чекала, поки вщухнуть крики, а потім ще дала їм час злегка поридати: це допомагає краще засвоїти урок.

— Прошу вас, сестра! — Простогнав Вебер. — Ми служимо Творцеві. Так вчили нас сестри. Творцеві, а не Володарю!

Вона холодно глянула на нього:

— Якщо ти так відданий Творцеві, Сем, я дозволю тобі вибирати першим.

Чи хочеш ти залишитися в живих або померти сьогодні вночі?

— Чому він? — Прохрипів Ренсон. — Чому ти дала йому вибирати першим?

— Притримай язика, Невілл. Будеш говорити, коли прийде час! — Вона знову подивилася на Вебера і підняла його голову за підборіддя:

— Ну, Сем?

Хто ж помре — ти чи твій кращий друг? — Вона відпустила його підборіддя і схрестила руки на грудях.

Сем зацьковано дивився на неї. Обличчя його було вже не білим, а сірим. На Ренсона він намагався не дивитися. Коли Сем заговорив, голос його був ледь чутний:

— Мене… Убий мене. Нехай Невілл живе. Я не присягну Володарю у вірності. Я краще помру.

Деякий час вона мовчки дивилася в його порожні очі, а потім повернулася до Ренсона:

— Так що ти хотів сказати, Невілл? Кому жити? Кому — вмирати? Тобі чи твоєму найкращому другові? Хто принесе присягу Володарю?

Облизнувши губи, він кинув погляд на товариша, потім — на сестру.

— Ви ж його чули. Якщо він хоче померти, нехай умре. Я хочу жити. Я присягну Володарю у вірності. Я дам йому свою клятву.

— Свою душу.

Він повільно кивнув. Очі його палали.

— Мою душу.

— Ну що ж, — вона посміхнулася. — Схоже, друзі прийшли до згоди. Таким чином, всі задоволені. Бути по тому. Я рада, Невілл, що саме ти залишишся з нами. Я пишаюся тобою.

— Чи повинен я бути присутнім? — Запитав Ренсон. — Чи повинен бачити це?

— Бачити це? — Сестра підняла брови. — Так ти ж сам повинен це зробити.

Він нервово сковтнув, але жорстокий блиск не зник з його очей. Сестра завжди знала, що це буде саме він. О, на цей рахунок у неї не було жодних сумнівів. Вона дуже добре його вивчила. Вона витратила чимало часу, спрямовуючи його на цей шлях.

— Чи не можна виконати моє останнє прохання? — Прошепотів Вебер. — Чи не можна перед смертю зняти з мене ошийник?

— Щоб ти звільнив Вогонь Життя чарівника і помер своєю смертю в той час, коли твоє життя має належати нам? — Розсміялася сестра. Ти думаєш, я дурна? Ти думаєш, я дурна, м'якосерда жінка? — Вона похитала головою. — Відмовлено.

Вона послабила хватку нашийників. Вебер впав на коліна, голова його поникла.

Ренсон випростався і розправив плечі.

— А як бути з цим? — Показав він на криваву смужку у себе на грудях.

Сестра повернулася до Вебером.

— Вставай, Сем. — Вебер встав, не піднімаючи голови. — Твій кращий друг поранений. Зціли ж його.

Не кажучи ні слова, Вебер поклав долоні Ренсон на груди і почав зцілення. Ренсон спокійно стояв, чекаючи, коли біль вщухне. Сестра відійшла до дверей і, спершись об одвірок, дивилася, як працює Вебер. Працює в останній раз.

Він закінчив і, як і раніше не дивлячись ні на Ренсона, ні на сестру, відійшов до дальньої стіни, опустився навпочіпки, сховавши голову між колін. Ренсон, все ще голий, стояв посередині кімнати і чекав. Коли мовчання стало нестерпним, він запитав:

— Що я повинен робити тепер?

Сестра струснула рукавом, і в руках у неї знову з'явився скальпель. Вона підкинула його в повітря і, піймавши за лезо, простягла Ренсону.

— Ти повинен здерти з нього шкіру. З живого. Вона тримала скальпель до тих пір, поки Ренсон не взяв його. Погляди їх зустрілися. Потім Ренсон опустив очі на скальпель у витягнутій руці.

— З живого, — повторив він.

Сестра вийняла з кишені статуетку, яку взяла в своєму кабінеті: вона зображувала зігнутого в поклоні чоловічка, який тримав в руках великий кристал. Його мініатюрне личко було звернено вгору, немов у подиві.

Кристал мав витягнуту форму і був злегка огранований. Всередині, в прозорій напівтемряві, мерехтіли морозні іскорки, що нагадували зірки. Рукавом плаща сестра змахнула з фігурки пил і поставила її перед Ренсоном.

— Це магія і вмістилище магії, — сказала вона. — Кристал називається квілліон. Він вбере в себе магію, коли вона почне витікати з твого приятеля після того, як ти знімеш з нього шкіру. Коли вся його магія переміститься в квілліон, кристал засяє помаранчевим світлом. Ти принесеш його мені, щоб я переконалася, що ти виконав завдання.

Ренсон проковтнув клубок у горлі:

— Так, сестра.

— Але перш ніж я піду, ти повинен принести присягу. — Вона підібрала з підлоги фігурку і, дочекавшись, поки Ренсон візьме її в руки, продовжувала. — Це буде твоїм першим завданням після того, як ти дасиш клятву володарю. Якщо ти не впораєшся з ним — втім, як і з будь-яким подальшим завданням, — то пошкодуєш, що не опинився на місці свого приятеля. І будеш шкодувати про це до кінця часів.

Ренсон стояв, тримаючи в одній руці скальпель, а в іншій — квілліон.

— Так, сестра. — Він кинув через плече погляд на людину, що сиділа біля дальньої стіни, і знизив голос. — Сестра, не могли б ви… чи не можна позбавити його мови? Якщо він буде говорити, я не знаю, чи зможу…

Вона скинула брову:

— У тебе ж є ніж. Відріж йому язик, і справа з кінцем.

Ренсон на мить закрив очі і проковтнув. Потім він знову відкрив їх.

— А що, якщо він помре раніше, ніж з нього витече вся магія?

— Оскільки поруч квілліон, він буде жити до тих пір, поки в ньому залишається магія. Коли вся вона виявиться в квілліоні, кристал почне світитися. Це значить, що твоє завдання виконано. Подальша доля твого приятеля мене не цікавить. Якщо хочеш, можеш вбити його відразу.

— А якщо він спробує чинити опір? — Ренсон як і раніше говорив неголосно. — За допомогою магії?

Вона з посмішкою похитала головою:

— Саме тому я і залишила на ньому нашийник. Вебер не зможе зупинити тебе. До речі, коли він помре, його життєва сила, що підтримує Рада-Хань, вичерпається, і нашийник відкриється. Принесеш його мені разом з кристалом.

— А що робити з тілом?

Вона пильно подивилася на нього:

— Ти ж володієш Магією Збитку. Я витратила стільки часу, щоб навчити тебе, як чинити в таких випадках. — Вона глянула на Вебера. Скористайся нею. Знищ тіло за допомогою магії Збитку. Тут не повинно залишитися жодного шматочка шкіри, жодної крапельки крові.

Ренсон встав прямо і кивнув:

— Добре.

— Після того, як ти закінчиш, і перш, ніж піднімешся до мене, тебе чекає ще одне доручення. Ренсон важко зітхнув.

— Ще одне доручення? Я повинен зробити щось ще цієї ж ночі? перепитав він.

Вона посміхнулася і поплескала його по щоці.

— Це доручення тобі сподобається. У певному сенсі воно буде нагородою за перше. Ти переконаєшся, що вірна служба Володареві щедро винагороджується. Зрада, правда, карається суворо, але, я сподіваюся, тобі це не загрожує.

Він недовірливо подивився на неї:

— І яким же буде друге доручення?

— Ти знаєш послушницю на ім'я Паша? Він посміхнувся:

— У Палаці пророків немає чоловіка, який не знав би Паші Маєс.

— І наскільки ж добре вони її «знають»? Ренсон знизав плечима:

— Ну, кажуть, вона не проти поцілуватися в куточку.

— І не більше?

— Кажуть, комусь вдалося навіть залізти їй під спідницю. Я чув, як хлопці обговорювали, які в неї ніжки. Але не думаю, щоб справа зайшла далі цього.

Деякі від неї без розуму, особливо молодий Уоррен.

— А цей Уоррен теж норовить залізти їй під спідницю?

— По-моєму, вона не впізнає його, навіть зіткнувшись ніс до носа, — хихикнув Ренсон. — Та й то, якщо він набереться хоробрості висунути свого носа з архівів, щоб поглянути на неї. — Він раптово спохмурнів. — Так яке ж буде завдання?

— Коли закінчиш тут, піднімися до неї в кімнату. Скажеш, що завтра покидаєш Палац. Скажеш, що, коли пройшов останнє випробування, Творець послав тобі видіння. У цьому видінні, скажеш ти, Він наказав тобі навчити послушницю на ім'я Паша використовувати дар краси, яким наділив її Творець. Скажеш, що вона повинна вміти за допомогою цього дару доставити чоловікові насолоду, бо Творець сказав, що її чекає особлива місія і їй треба бути готовою до неї. Творець, так ти їй поясниш, бажає допомогти їй у вихованні нового учня, яке буде важливіше, ніж всі попередні за всю історію Палацу. Скажеш, що Творець обрав тебе і спеціально зробив нинішню ніч настільки жаркою, щоб жар проник в її тіло і дійшов до самого серця, щоб душа її пробудилась і щоб вона була готова виконати Його волю. — Сестра посміхнулася. — А після цього ти будеш вчити її доставляти насолоду чоловікові.

Ренсон недовірливо подивився на неї:

— З чого ви взяли, що вона повірить у всю цю нісенітницю?

— Роби, як я кажу, і тобі дістанеться більше, ніж понишпорити у неї під спідницею. Власне кажучи, я впевнена, що до кінця твоєї промови спідниці на ній вже не буде.

Він кивнув:

— Відмінно.

Сестра повільно опустила погляд нижче.

— Ну що ж, я рада бачити твій… ентузіазм. — Вона знову подивилася йому в очі. — Ти повинен навчити її всім тонкощам. Принаймні всім, яким встигнеш навчити до світанку. Я хочу, щоб вона знала, як догодити чоловікові і змусити його прийти до неї ще не раз.

— Так, сестра, — посміхнувся він. Вона злегка підвела йому підборіддя кінчиком хлиста:

— Ти повинен бути ніжний з нею, Невілл. Не здумай заподіяти їй хоча б найменшу біль. Я хочу, щоб це стало для неї щасливим відкриттям. Я хочу, щоб вона залишилася задоволена.

— На мене ще ніхто не скаржився, — буркнув Ренсон.

— Дурень! Про такі речі жінки не кажуть чоловікові в обличчя, про них перешіптуються за його спиною. І не думай просто залізти на неї, отримати задоволення і заснути. Цієї ночі ти спати не повинен. Ця ніч повинна залишитися в її пам'яті. Ти повинен бути хорошим учителем, Невілл. І навчити її всьому, що знаєш. — Вона підняла хлист ще вище. — Це приємне завдання, але в той же час його доручає тобі Володар. Якщо ти провалиш його — як і будь-яке інше, — твоя служба у Володаря закінчиться. Але твої страждання не закінчаться ніколи. Володар буде незримо спостерігати за вами всю ніч. А вранці ти прийдеш до мене і докладним чином доповісиш мені, чому ти її навчив. Кожну дрібницю. Мені потрібно це знати, щоб керувати нею.

— Так, сестра.

Сестра глянула на Вебера, який сидить біля стіни.

— Чим швидше ти розправитися з ним, тим швидше підеш до Паші, і тим більше в тебе залишиться часу на її навчання.

Ренсон посміхнувся:

— Я зрозумів, сестра.

Вона прибрала хлист, і Ренсон зітхнув з полегшенням. Сестра кинула йому балахон:

— Одягнися. У тебе непристойний вигляд. — Вона почекала, поки він одягнеться. — З завтрашнього дня розпочнеться твоя справжня служба.

— Яка служба? — З цікавістю запитав він, поправляючи балахон.

— Після церемонії ти негайно покинеш Палац і поїдеш до себе на батьківщину. Ти ж ще не забув, де твоя батьківщина, Невілл? Так ось, ти підеш в Ейдіндріл і запропонуєш свої послуги його високості принцу Фірену. Тобі належить зробити там кілька важливих речей. Вкрай важливих.

— Наприклад?

— Про це поговоримо вранці. А тепер, перш ніж приступити до свого першого завдання, ти повинен принести присягу. Чи робиш ти це з доброї волі, Невілл?

Вона не відриваючись дивилася йому в очі. Він кинув швидкий погляд на Вебера, потім — на скальпель і квілліон. На мить його погляд став далеким, і сестра зрозуміла, що він думає про Пашу. Нарешті Ренсон видихнув:

— Так.

Вона кивнула:

— Відмінно, Невілл. На коліна. Настав час присяги.

Він опустився на коліна. Сестра здійняла руки. Факел зашипів і згас.

Кімната поринула в чорноту.

— Клятва володарю, — почала сестра, — повинна бути принесена в темряві, бо темрява — його обитель…

14

Келен тихенько відчинила двері. Річард вже прокинувся і сидів біля вогню. Коли двері зачинилися, гуркіт барабанів і завивання болденів, що доносилися з села, відразу стихли. Вона підійшла до Річарда і поклала руку йому на волосся.

— Як твоя голова?

— Поки нічого. Відпочинок і той відвар, яким напоїла мене Ніссель, мені дуже допомогли. — Він говорив, не піднімаючи очей. — Мене вже чекають там, зовні, так?

Келен присіла поруч з ним:

— Так. Вже пора. — Вона потерлася про його плече. — Ти впевнений, що зможеш їсти м'ясо, знаючи, що це таке?

— Доведеться.

— Але все-таки це м'ясо… Як ти зможеш взяти його в рот?

— Якщо я хочу, щоб вони скликали раду, я повинен це з'їсти. І я це з'їм.

— Річард, рада мене турбує. Боюся, ти просто не витримаєш. Невже немає іншого способу? І Птахолов теж стурбований. Може, все ж не слід ризикувати?

— Слід.

— Але чому?

Деякий час він мовчки дивився у вогонь.

— Тому що в тому, що трапилося, винен я. Я несу відповідальність за те, що завіса порвана. Так сказала Шота. Я винен. Я — причина всіх бід.

— Даркен Рал винен більше…

— Я теж Рал, — прошепотів Річард.

— Гріхи батька падають на дітей, так чи що?

Річард посміхнувся слабкою усмішкою:

— Я ніколи не вірив в цю древню нісенітницю. Але, можливо, частка істини в цьому є. — Він нарешті подивився на неї. — Згадай, що казала Шота. Тільки я в стані замкнути завісу. Можливо, тому, що Даркен Рал за допомогою магії Одена і моєї розповіді розірвав завісу, я повинен її відновити?

В глибині його очей спалахнув темний вогонь. Келен стало не по собі.

— Тобто ти думаєш… Ти думаєш, що якщо Рал розірвав її, то і замкнути її повинен Рал? Річард знизав плечима:

— Можливо. У всякому разі, це пояснює, чому ніхто, крім мене, не може цього зробити. Пояснення, звичайно, не дуже переконливе, але кращого я придумати не в змозі. — Він посміхнувся. — Добре, що у мене буде розумна дружина.

Келен розсміялася. Вона була щаслива бачити його посмішку.

— Ну, твоя розумна дружина взагалі не вважає це поясненням.

— Може, й так, але все ж тут є над чим поміркувати.

— А що ти збираєшся робити потім?

— Я вже все продумав. — Він розвернувся до неї і посміхнувся широкою хлоп'ячою посмішкою. — Сьогодні вночі відбудеться рада, на якій, я сподіваюся, ми з'ясуємо щось корисне, а вранці… — Він підкинув драконячий зуб на долоні і знову пустотливо посміхнувся. — Вранці я викличу Скарлет — за допомогою цього. Ось як ми доберемося до Зедда. Ось як обдуримо головний біль. У Скарлет є магія. Вона дозволяє їй долати величезні відстані за дуже короткий час. Ми полетимо перш, ніж сестри встигнуть нам перешкодити, а наздоженуть вони нас нескоро. До тих пір я встигну порадитися з Зеддом. Вже він-то напевно знає про це більше — я маю на увазі головні болі. Отже, відразу після зборища я викликаю Скарлет. Але прилетить вона швидше за все лише під вечір. — Він нахилився і швидко поцілував Келен. — А ми тим часом зіграємо весілля.

У Келен часто забилося серце.

— Весілля?

— Ну так, весілля. Все в один день — післязавтра. І відразу ж полетимо.

— О, Річард… Це чудово! Але, можливо, не варто відкладати? Викликай Скарлет прямо зараз. Ми одружимося вранці, коли вона вже буде тут. Люди племені за ніч все приготують. Заради нас вони поквапляться. Ми вирушимо до Зедда і запитаємо поради у нього. І тобі не потрібно буде ризикувати з цим збіговиськом духів тут.

Річард похитав головою:

— Ні, Келен, без ради з духами не обійтися. Шота сказала, що тільки я можу замкнути завісу. Я, а не Зедд. Боюся, що він так само, як ми, не знає, що робити. Він сам говорив, що його знання про Підземний світ мізерні. Про світ смерті взагалі мало відомо в світі живих, але духи предків — інша справа. Тому треба дізнатися у них все, що можливо. Я не маю права летіти до Зедда тільки для того, щоб почути від нього, що він нічого не знає. Спочатку потрібно хоч за щось зачепитися. Шота говорила, що лише я можу замкнути завісу — чи не тому, що я — Шукач? Я повинен слідувати своєму покликанню і знаходити відповіді. Навіть якщо сам я в них нічого не зрозумію, то, можливо, зрозуміє Зедд. Тоді він скаже, що потрібно зробити і що можу зробити я.

— А якщо Зедда ще не буде в Ейдіндрілі? Адже ми ж напевно прилетимо туди раніше?

— Ми знаємо, що він прямує саме туди, і постараємося його відшукати.

Скарлет нам допоможе. Вже її-то він обов'язково помітить.

Келен уважно подивилася на нього:

— Я бачу, ти вже все вирішив. Річард знизав плечима:

— Якщо хтось і може мене переконати щось змінити, то тільки ти. У тебе є план трохи краще? Вона похитала головою:

— Хотілося б, але в мене його немає. Втім, у твоєму плані мене влаштовує все, за винятком ради з духами. М'яка посмішка пробігла по обличчю Річарда.

— Я був би щасливий побачити тебе в сукні, пошитій руками Везелен. Як ти думаєш, вона встигне? А шлюбну ніч ми проведемо вже в Ейдіндрілі, в твоїх покоях.

Келен теж не втрималася від посмішки.

— Везелен постарається. А крім того, свято буде досить скромне.

Через раду ніхто не встигне підготуватися як слід. Втім, Птахолов буде радий одружити нас і так. — Вона лукаво глянула на Річарда. А в Ейдіндрілі у нас буде справжнє ліжко? Зручне і велике?

Річард обійняв її за талію і поцілував у губи, але Келен не відповіла на поцілунок. Очі її дивилися кудись убік.

— Річард… А як же те, що Шота говорила про… про нашу дитину?

— Шота і раніше помилялася. І навіть коли вона виявлялася права, події часто відбувалися не так, як нам уявлялося з її слів. Я не збираюся розлучатися з тобою тільки тому, що вона цього хоче. Пам'ятаєш, що ти одного разу сказала? Не можна дозволяти красивій жінці вирішувати твою долю, якщо поруч є чоловік. І крім того, ми можемо спочатку запитати поради у Зедда. У всьому, що стосується сповідниць і дару, він великий знавець. Вона пробігла пальцями по його грудях.

— Схоже, у тебе на все знайдеться відповідь. Як тобі вдалося стати таким розумним?

Він притягнув її до себе і на цей раз поцілував міцніше.

— Я знайду відповідь на будь-яке питання заради тебе і твого великого зручного ліжка.

Заради цього я готовий навіть спуститися в Підземний світ і битися з самим Володарем.

Келен притулилася до його плеча — зовсім, як в той день, коли вони вперше зустрілися і її переслідував Квод. Здавалося, це було багато років тому, хоча пройшло всього кілька місяців. Але того, що їм довелося пережити, вистачило б на ціле життя, і Келен вже втомилася від нескінченного страху, битв і погоні. Це просто нечесно — тільки подумаєш, що все вже позаду, як все починається заново.

Келен подумки підбадьорила себе. Не можна так дивитися на речі! Це значить думати про завдання, а не про рішення. Треба побачити проблему такою, яка вона зараз, а не порівнювати її з минулими випробуваннями.

— Може, на цей раз все буде простіше, — вголос сказала вона. — Зробимо, як ти кажеш, дізнаємося, що від нас вимагається, а потім швиденько покінчимо з цим. — Вона поцілувала його в шию. — Мабуть, нам краще вирушати, якщо я залишуся тут ще хоч на хвилину, моє велике зручне ліжко нам уже не знадобиться.

Вони покинули тишу будинку духів і, взявшись за руки, заглибилися в темні вузькі проходи між хатинами. Коли Річард тримав її за руку, Келен відчувала себе впевненіше. Так було з самого першого дня, коли вони зустрілися і Річард простягнув їй руку, запропонувавши свою допомогу і дружбу.

Ніхто ніколи ще не простягав їй руки: люди панічно боялися сповідниць. Як їй хотілося б, щоб всі неприємності скінчилися і вони з Річардом зажили б мирним спокійним життям! І могли б братися за руки, коли забажають, а не коли треба знову кудись бігти.

З кожним кроком музика, розмови, веселі крики дітей ставали все голосніше. На майданчику в центрі села яскраво палахкотіли багаття. Музиканти, влаштувавшись під навісом з трави, відчайдушно били в барабани і водили палицями вгору-вниз по шорсткій поверхні болденів. Гучну музику чутно була, ймовірно, далеко за межами села. Танцюристи в спеціальних костюмах кружляли навколо багать, то підстрибуючи, то присідаючи всі разом.

На вогнищах готувалася їжа, і в повітрі лунав спокусливий аромат.

Келен і Річард пробилися крізь натовп, туди, де горіли найбільші вогнища. Тут було навіть жарко. З нагоди ради чоловіки наділи найкращі шкури, а жінки — самі яскраві сукні. Волосся у всіх були, зрозуміло, рясно вимазані свіжим брудом. Дівчата розносили коржі з тави, смажений перець, квасолю і цибулю, капусту й огірки, м'ясо і рибу. На святі на честь зустрічі з духами предків веселилося все село.

Назустріч Келен і Річарду вийшов Савідлін і повів їх до невеликого піднесення, призначеного для старійшин. На плечах у нього була відповідна його положенню шкура койота. Птахолов і інші старійшини вітали новоприбулих посмішками і кивками. Як тільки Річард сів, схрестивши ноги, йому тут же піднесли плетений кошик і миску з їжею. Келен і Річард розламали коржі, обвернули їх перцем і почали їсти, стежачи за тим, щоб, за звичаєм, підносити їжу до рота тільки правою рукою. Хлопчик поставив перед ними глиняні кружки і глечик з водою, настояною на запашних травах.

Переконавшись, що гості влаштувалися як годиться, Птахолов подав знак кільком жінкам, що стояли неподалік. Келен знала, що це означає.

Цим жінкам було довірено приготування особливої страви. Одна з них наблизилася, тримаючи на голові дерев'яний піднос, на якому були акуратно розкладені шматки в'яленого м'яса. Річард спокійно дивився на неї, нічим не видаючи своїх почуттів.

Якщо він відмовиться їсти, зборища не буде, подумала Келен. Тим більше що це не просто м'ясо. Втім, вона знала, що Річард виконає всі вимоги старійшин.

Жінка зняла з голови піднос і простягла його спочатку Птахолову, а потім і решті старійшинам. Після того, як кожен узяв по шматочку, м'ясо було запропоновано їх дружинам. Потім жінка простягнула піднос Річарду.

Якусь мить він завагався, а потім взяв одну з найбільших скибок, але не почав їсти, поки жінка не запропонувала м'ясо Келен і не отримала відмову.

— Я знаю, що для тебе це нелегко, Річард-з-характером, — сказав Пташиний Людина, — але це необхідно, щоб дізнатися наміри наших ворогів.

Річард відкусив великий шматок м'яса.

— Не можна звертати з обраного шляху. — Він прожував м'ясо, потім проковтнув. Обличчя його залишалося як і раніше безпристрасним. Очі дивилися кудись у далечінь. — Хто це був?

Птахолов відповів не відразу:

— Той, кого ти вбив.

— Зрозуміло.

Він відкусив ще. Річард обрав найбільший шматок і мав намір з'їсти його цілком, щоб довести старійшинам необхідність скликати раду навіть всупереч застереженню духів.

Він дивився на танцюристів і жував, запиваючи кожен шматок водою з кухля.

Поміст для старійшин було острівцем мовчання посеред загальних веселощів.

Раптово Річард перестав жувати. Його очі розширилися. Він випростався і швидко повернувся до старших:

— Де Чандален?

Вони дивились на нього і здивовано перезирнулися. Річард схопився на ноги:

— Де Чандален?

— Десь тут, — озвався нарешті Птахолов.

— Знайдіть його! Негайно! І приведіть сюди!

Птахолов відправив одного з мисливців на пошуки. Річард зіскочив з піднесення і, відшукавши жінку з підносом, взяв ще один шматок м'яса. Келен нахилилася до Птахолова:

— Ви розумієте, що з ним відбувається?

Той поважно кивнув:

— Його відвідало видіння; видіння, викликане плоттю ворога. Таке трапляється.

Ось чому ми робимо це — щоб проникнути в таємні задуми наших ворогів.

Річард в нетерпінні походжав туди-сюди перед помостом.

— Що з тобою? — Запитала Келен. — Що ти побачив? Він на мить зупинився. Обличчя його було тривожним.

— Небезпека, — лаконічно відповів Річард і знову взявся міряти кроками землю. Келен поцікавилася, яка саме небезпека, але він, схоже, навіть не почув запитання.

Нарешті посланець повернувся. За ним йшов Чандален і його люди.

— Навіщо ти покликав мене, Річард-з-характером?

— Спробуй це. — Річард подав йому м'ясо. — Спробуй і скажи, що ти бачиш.

Чандали подивився Річарду в очі і взяв м'ясо. Річард поклав у рот залишки своєї скибочки і знову почав ходити туди-сюди. Нарешті він не витримав:

— Ну? Що ти бачиш?

Чандален підозріло глянув на нього:

— Ворога.

Річард виразно зітхнув:

— Хто була ця людина? З якого він племені?

— Бантак, — відповів Чандалов. — Вони живуть на сході.

— Бантак?! — Келен швидко спустилася до них. — Бантаки мирний народ. Вони ніколи ні на кого не нападали. Це суперечить їх переконанням.

— Це був бантак, — повторив Чандалов. — І він пофарбував собі повіки чорним.

Він напав на мене. — Чандален кинув погляд на Річарда. — Принаймні так казав Річард-з-характером.

Річард знову почав ходити.

— Вони йдуть, — тихо сказав він. Він зупинився і згріб Чандалена за плечі. Вони йдуть! Вони йдуть, щоб напасти на нас!

Чандали нахмурився.

— Бантаки — не воїни, — заперечив він. — Як вірно сказала Мати-сповідниця, це миролюбний народ. Вони вирощують хліб, пасуть кіз і овець. Ми торгуємо з ними. Той, хто хотів мене вбити, мабуть, пошкодився в розумі. Бантаки знають, що люди Тіни сильніші. Вони ніколи не наважаться напасти на нас.

Почувши переклад, Річард закам'янів.

— Збери людей, — жорстко сказав він. — Збери побільше людей. Їх треба зупинити.

— Нам нема чого боятися бантаків, — повчально сказав Чандален. — Вони не стануть на нас нападати.

— Ти відповідаєш за життя своїх одноплемінників, Чандален! — Річард ледь стримував гнів. — Я кажу тобі, що їм загрожує небезпека. Ти не маєш права знехтувати моїми словами. — Він провів рукою по волоссю і вже спокійніше додав:

— Чи не дивно, що одна людина раптом наважилася напасти на багатьох? Ось ти, Чандален, — ти зважився б прийти і майже у відкриту напасти на численного ворога? З одним списом проти луків? Зважився б?

Чандален промовчав. Птахолов спустився з піднесення і став поряд з ним, навпроти Річарда.

— Розкажи, що тобі відкрила плоть нашого ворога? Що ти побачив?

Річард сунув йому під ніс шматок м'яса:

— Цей чоловік був сином вождя!

Старійшини дружно ахнули. Птахолов не зводив з Річарда очей.

— Ти впевнений? Вбивство сина вождя — тяжка образа, Навіть для самозахисту.

У мене немає сина, але якби був… — Птахолов підвів брову. — Цього було би достатньо, щоб почати війну.

— Так, я знаю, — квапливо кивнув Річард. — Так було задумано. Не знаю вже чому, але бантаки уявили, що Плем'я Тіни їм загрожує. Щоб упевнитися, вони послали до нас сина вождя. Вони міркували так: якщо він буде убитий, значить, вони мають рацію. Коли він не повернувся, а голова його опинилася на списі, вони вирішили вдарити першими. — Він знову потряс перед старійшинами шматком м'яса. — Ця людина з якоїсь причини таїла у своєму серці зло. Він хотів, щоб війна почалася. Він напав на нас, знаючи, що буде убитий. Він бажав цього, щоб розпочати війну. Він знав, що потім його одноплемінники почнуть вбивати людей Тіни. Невже вам незрозуміло? Звуки святкування розносяться далеко, вони чують їх і знають, що ми не готові до битви. Вони йдуть! Зараз!

Старійшини боязко відійшли на крок. Птахолов повернувся до Чандалена:

— Річард-з-характером побачив біду, скуштувавши плоть ворога. Будь-який з твоїх воїнів вартий десяти. Не можна дозволити бантакам вбивати наших людей.

Зупиніть їх, поки вони не дійшли до села.

Чандален глянув на Річарда, потім знову на Птахолова.

— Ми перевіримо, чи було істинним його видіння. Я поведу своїх людей на схід. Якщо бантаки йдуть, ми зупинимо їх.

— Ні! — Вигукнув Річард, коли Келен перевела. — Вони прийдуть з півночі.

— З півночі? — Чандален поблажливо глянув на нього. — Бантаки живуть на сході, а не на півночі. Зі сходу вони і прийдуть.

— Вони розуміють, що ми будемо чекати їх зі сходу. Вони вважають, що Плем'я Тіни хоче їх перебити, і вжили заходів. Вони хочуть зробити обманний маневр і вдарити з півночі.

Чандали схрестив на грудях руки:

— Бантаки — не воїни. Вони нічого не знають про тактику. Якщо вони збираються напасти на нас, як ти кажеш, то просто підуть найкоротшою дорогою.

Тим більше що, за твоїм же словами, вони чують наше свято і знають, що ми не готові. У них немає причин заходити в обхід і нападати з півночі. Це зайва трата часу.

Річард глянув на нього:

— Вони прийдуть з півночі.

— Це частина твого видіння? — Запитав Птахолов. — Ти зрозумів це, коли їв м'ясо?

Річард зітхнув і опустив очі.

— Ні. Я бачив тільки ідучих воїнів. — Він провів рукою по волоссю. — Але я знаю, що це правда. Не можу пояснити чому, але я знаю. Вони йдуть з півночі.

Пташиний Людина повернувся до Чандалена:

— Може, нам слід розділити людей? Половину послати на схід, а половину — на північ?

Чандален похитав головою:

— Ні. Якщо видіння говорить правду, нам знадобляться всі воїни. Атакувавши їх несподівано і всіма силами, ми покладемо цьому край. Але якщо нас буде мало, а їх, як стверджує Річард-з-характером, багато, ми можемо зазнати поразки. Наші жінки і діти будуть вбиті, хатини — спалені. Цього не можна допустити.

Птахолов кивнув:

— Духи попередили нас, Чандален, і твій обов'язок — захистити наше плем'я. Оскільки видіння промовчало про те, звідки саме прийде ворог, я надаю судити про це тобі. Ти самий досвідчений воїн з нас, і я довіряю твоїй інтуїції. — Він спохмурнів і строго додав:

— Але я покладаюся на твій бойовий досвід, а не на особисті пристрасті, Чандален.

Чандален залишився незворушний.

— Бантаки прийдуть зі сходу, — сказав він і, кинувши погляд на Річарда, додав:

— Якщо прийдуть взагалі.

Річард поклав руку йому на плече:

— Прошу тебе, послухай. — Голос його був тихим, і в ньому виразно вгадувалася тривога. — Я знаю, що не викликаю в тебе симпатії, і, можливо, для цього є підстави. Можливо, я дійсно приношу нашому племені одні нещастя. Але зараз на плем'я йде біда. І вона йде з півночі. Я прошу тебе, благаю — повір мені. Від цього залежить доля нашого племені. Ти можеш мене ненавидіти, але чому через твою ненависті повинні вмирати інші? — Він витягнув з піхов Меч Істини і простягнув його Чандалену руків'ям вперед. — Я віддаю тобі свій меч. Веди воїнів на північ. А якщо я помиляюся і бантаки йдуть зі сходу, повертайся й убий мене ним.

Чандален глянув на меч, потім на Річарда і посміхнувся:

— Мене не обдуриш. Я не дозволю погубити мій народ заради того, щоб мати привід вбити тебе. Я йду на схід. — Він повернувся і зник у натовпі, на ходу віддаючи команди своїм людям. Річард подивився йому вслід і повільно прибрав меч у піхви.

— Ця людина — дурень! — Вигукнула Келен. Річард похитав головою:

— Ні, він лише робить те, що вважає за потрібне. Йому важливіше захистити своє плем'я, ніж покінчити зі мною. Якби мені знадобилася людина, яка захищала би в бою мою спину, я хотів би, щоб це був Чандален. Незважаючи на те що він ненавидить мене. Він не дурень — дурень це я, тому що виявився не в змозі його переконати. — Він повернувся до неї. — Я повинен йти на північ. Я повинен зупинити їх.

Келен озирнулась.

— Тут залишилося ще багато мисливців. Ми можемо взяти їх всіх і…

— Ні, — перебив її Річард. — Їх дуже мало. Крім того, знадобляться люди, щоб захищати село, якщо я зазнаю невдачі. Нехай старші продовжують свято. Рада повинна відбутися. Вона для нас дуже важлива. Я піду один. Я — Шукач. Можливо, мені вдасться зупинити бантаків. Сподіваюся, вони розсудять, що одна людина не являє собою загрози, і погодяться мене вислухати.

— Добре. Почекай тут, я скоро повернуся.

— Куди ти?

— Я повинна надіти плаття сповідниці — Ти зі мною не підеш!

— Піду. Ти не знаєш їхньої мови.

— Келен, я не допущу…

— Річард! — Вона схопила його за комір. — Я — Мати-сповідниця. У мене під носом готова початися війна, і ти вважаєш, що я буду мовчати? Чекай тут!

Вона відсупила від нього і квапливо пішла. Мати-сповідниця не збиралася обговорювати свої накази. Вони повинні виконуватися беззастережно. По дорозі їй стало соромно за свій спалах, але її розлютило, що Чандалов не захотів прислухатися до слів Річарда.

Крім того, вона злилася і на бантаків. Вона не раз бувала у них в селищі і завжди вважала, що бантаки мирні і розсудливі люди. Втім, що б там не трапилося, війни вона не допустить. Її покликання — запобігати війнам, а не дивитися, як вони починаються. Відповідальність за це лежить на ній, а не на Річардові.

В хатині Савідліна було темно і тихо. Келен швидко переодяглася. Всі сповідниці носили однакові сукні — з квадратним вирізом, з чорного атласу, довгі та позбавлені будь-яких прикрас. Але плаття Матері-сповідники було білим. Це був символ влади. Одягаючи його, вона переставала бути Келен Амнелл, вона ставала Матір'ю-сповідницею, втіленням влади та істини. Коли всі інші сповідниці загинули, відповідальність за мир і спокій в Серединних Землях лягла на її плечі, і тепер, одягаючи своє біле плаття, Келен відчувала зовсім інші почуття, ніж раніше. Раніше це було в порядку речей — тепер це означало важку відповідальність. Втім, після зустрічі з Річардом багато чого змінилося і в цьому плані. Раніше Келен відчувала себе самотньою у своїх поступках, а зараз все сильніше відчувала свою єдність з усіма народами Серединних Земель, свою приналежність до них — і разом з тим свою персональну відповідальність за всіх і кожного Поки вона жива, поки вона Мати-сповідниця — війни не буде. Келен рішуче схопила два важких плащі і поспішила назад.

Старійшини як і раніше сиділи на помості. Річард чекав. Вона кинула йому плащ і звернулася до старійшин:

— Завтра вночі відбудеться рада з духами. Вона має відбутися! До цього часу ми повернемося. — Келен повернулась до дружин старійшин:

— Везелен, на наступний день ми хочемо зіграти весілля. Прости, що немає часу на підготовку, але нам треба поїхати, і чим швидше, тим краще. Ми повинні потрапити в Ейдіндріл. Загроза, що нависла над плем'ям Тіни та іншими народами Серединних Земель, занадто велика. Ми зобов'язані запобігти їй.

Везелен посміхнулася:

— Твоє плаття буде готово. Хотілося б влаштувати вам гарне весілля, але ми все розуміємо.

Птахолов поклав руку їй на плече:

— Якщо Чандален все ж помилився… Будьте обережні. Бантаки — мирний народ, але все в цьому світі змінюється. Скажіть їм, що ми не хочемо вбивати їх людей.

Нам не потрібна війна.

Келен кивнула і, накинувши на плечі плащ, повернулась до Річарду:

— Йдемо.

15

Не кажучи ні слова, Річард пішов за нею. У мовчанні вони вийшли з села і попрямували на північ. Звуки свята поступово затихали в ночі. Слабкого світла місяця було досить, щоб розрізняти дорогу, — але разом з тим це світло робило з них занадто гарні мішені.

Нарешті Річард порушив мовчанку:

— Келен, прости.

— За що?

— За те, що я забув, хто ти така. Ти — Мати-сповідниця, і це — твій обов'язок. Просто я турбуюся за тебе.

Її здивувало таке визнання.

— Прости і ти, що я підвищила на тебе голос. Але я дуже стривожена.

Я повинна захищати народи Серединних Земель і не можу залишатися спокійною, коли вони збираються вбивати один одного. Я так втомилася від вбивств, Річард!

Я думала, вони нарешті закінчилися. Я не можу більше цього виносити. Просто не в змозі!

Він обійняв її:

— Я розумію. Я відчуваю те ж саме. — Він міцно стиснув її плече. Мати-сповідниця не допустить кровопролиття. — Річард опустив голову. Келен здалося, що він насупився, але в темряві вона не могла сказати напевно. — З моєю допомогою.

— З твоєю допомогою, — посміхнулася вона, на мить притулившись до нього. Відтепер і назавжди.

Вони відійшли вже досить далеко від села, але поки ще не бачили нічого, крім чорної землі і зоряного неба. Час від часу Річард зупинявся, щоб оглянути околиці і дістати з кишені чергову порцію листя.

Минула північ. Місцевість почала знижуватися, і Річард знову зупинився.

— Бантаки піднімуться до нас, — сказав він, — і нема чого йти їм назустріч, ризикуючи нарватися на який-небудь сюрприз.

Річард витоптав в траві невеликий п'ятачок, і вони влаштувалися там в очікуванні. Кожному вдалося урвати кілька хвилин сну, поки інший вдивлявся в темряву. «Скільки уже разів нам доводилося ось так охороняти сон один одного», — подумала Келен, дивлячись на сплячого Річарда. Чи прийде день, коли вони зможуть просто заснути і не буде необхідності за чимось стежити. Заснути удвох… Прийде, вирішила вона, і досить скоро. Річард з'ясує, як замкнути завісу, замкне її, і все закінчиться. Вони заживуть в спокої і мирі.

Келен щільніше загорнулась в плащ і притиснулася до Річарда. Від тепла його тіла вона трохи зігрілася, і її потягнуло в сон. Їй хотілося сподіватися, що Річард не помилився, і бантаки прийдуть з півночі. Якщо вони нападуть зі сходу, проллється багато крові. Чандален не здатний на милосердя, а Келен не хотіла нічиєї смерті. Бантаки — теж її народ. Вона занурилася в неспокійний сон, і її остання думка була про Річарда.

Річард розбудив її, але тут же затиснув їй рота долонею, а іншою рукою притиснув до землі, не дозволяючи піднятися. Праворуч, на сході, небо вже починало світлішати. Притиснута до землі, Келен не могла нічого побачити, але по тому, як напружилися м'язи Річарда, розуміла, що хтось іде.

Річард не ворушився, він напружено вдивлявся в досвітню імлу.

Суха трава м'яко шаруділа під поривами вітру. Вузькі хмари на сході прагнули закрити своєю чорнотою сонце, що сходило. Намагаючись не шуміти, Келен повільно звільнилася від плаща. Бантаки впізнають її довге волосся, але вона хотіла, щоб вони побачили і її плаття і зрозуміли, що Мати-сповідниця появилася тут не випадково. Річард теж скинув плащ. У сухій траві замигтіли неясні тіні. Келен і Річард піднялися на весь зріст.

Бантаки, озброєні луками та списами, йшли, витягнувшись в тонку лінію.

Келен з Річардом опинилися біля самої її середини. Пролунали здивовані вигуки, і лінія зламалася. Бантаки зупинилися.

Келен стояла не рухаючись. Її обличчя перетворилося на нічого не виражаючу маску сповідники. Так навчала її мати. Річард поклав руку на меч.

Бантаки, одягнені в простий похідний одяг, підняли луки. Видно було, що вони вельми здивовані таким поворотом подій.

— Як ви смієте загрожувати Матері-сповідниці? — Голосно крикнула Келен. — Опустіть зброю! Негайно!

Бантаки заозирались. Їм не вірилось, що, крім цих двох, тут більше нікого немає. Їх впевненість похитнулася. Вони хотіли зробити щось небувале і знали про це. Здавалося, вони не можуть вирішити, стріляти в Мати-сповідницю чи, навпаки, впасти перед нею на коліна. Келен загрозливо зробила крок їм назустріч:

— Негайно!

Бантаки відсахнулися. Стріли і списи повернулись на Річарда. Ймовірно, бантаки сподівалися, що це буде непоганий компроміс. Але Келен так не вважала.

Вона зробила ще крок вперед і загородила собою Річарда. Тепер списи і стріли знову дивилися на неї.

— Ти думаєш, що робиш? — Прошепотів Річард у неї над вухом.

— Стій спокійно і не заважай. Якщо не примусити їх опустити зброю і почати переговори, нам кінець.

— Але що відбувається? Я думав, тут всі бояться Матір-сповідницю.

— Вони бояться, але користуються тим, що зі мною немає чарівника. Тому вони і знахабніли. Втім, їхня поведінка все одно дуже дивна. — Вона зробила ще один крок вперед. — Хто буде говорити від імені бантаків? Хто з вас візьме на себе відповідальність за те, що бантаки наважилися загрожувати Матері-сповідниці?

Бачачи, що, цілячись в Річарда, вони одночасно ціляться і в Матір-сповідницю, бантаки занепокоїлися і трохи опустили зброю.

Ненабагато, але все ж опустили.

Нарешті вперед проштовхався якийсь старий і зупинився перед Келен. Він був одягнений так само просто, як і інші, але на грудях у нього висів золотий медальйон — символ влади. Келен знала цього старого. Ма-Бан-Грід, вождь і шаман бантаків. Його пооране зморшками обличчя було похмурим; Келен ніколи не бачила його таким, в її пам'яті Грід був незмінно веселою і усміхненою людиною.

— Я буду говорити за бантаків, — прошамкав він: у нього залишалися тільки два передніх зуба. Потім Ма-Бан-Грід глянув на Річарда. — Хто ця людина?

Келен насупилася:

— Ма-Бан-Грід допитує Мати-сповідницю замість того, щоб вітати її, як належить?

Воїни захвилювалися. Але Ма-Бан-Грід не зніяковів. Погляд його залишався як і раніше твердим.

— Зараз погані часи. І ми на чужій землі. Ми тут не для того, щоб вітати тих, хто постане перед очима бантаків. Ми прийшли вбивати людей Тіни.

— Чому?

Ма-Бан-Грід підійшов до неї впритул:

— Вони самі хотіли війни, так попередили нас духи, і почали її, убивши одного з моїх людей. Ми повинні знищити людей Тіни, поки люди Тіни не знищили нас.

— Війни не буде! Я — Мати-сповідниця, і я не допущу цього! Якщо ви не послухається, я покараю вас своєю владою!

Воїни позадкували, злякано перешіптуючись. Але Ма-Бан-Грід не рушив з місця.

— Духи-брати сказали, що Мати-сповідниця не віддає більше вказівок народам Серединних Земель. І доказом тому служить те, що вона позбулася підтримки чарівників. — Він похмуро глянув на неї. — Я не бачу з тобою чарівника. Духи-брати, як завжди, сказали правду Ма-Бан-Гріду.

Келен нічого не відповіла. Річард нахилився до неї:

— Що вони кажуть?

Келен перевела йому. Річард зробив крок вперед і став поряд з нею.

— Я хочу сказати їм пару слів. Ти переведеш? — Келен кивнула:

— Вони хочуть знати, хто ти такий. Я їм ще не сказала.

Погляд Річарда став крижаним.

— Зараз я задовольню їх цікавість. — Голос його був такий же холодний, як і погляд. — І навряд чи вони будуть цьому раді.

Він по черзі оглянув воїнів, підкреслено не помічаючи Ма-Бан-Гріда, і в очах його Келен побачила магічний гнів Меча Істини. Річард закликав магію, навіть не виймаючи меча з піхов.

— Ви прямуєте за старим дурнем — за старим дурнем по імені Ма-Бан-Грід, у якого не вистачає розуму відрізнити справжніх духів від духів обману. — Воїни ахнули від такої зухвалості. Річард повернувся до Ма-Бан-Гріда. — Чи це не так, старий дурень?

На мить той втратив дар мови:

— Хто ти такий, що насмілюєшся нанести мені таку образу?

Річард глянув на нього в упор:

— Духи обману сказали тобі, що люди Тіни вбили одного з ваших. Вони брехали тобі, а ти в своїй дурості повірив їм.

— Брехня! Ми бачили його голову! Люди Тіни вбили його! Вони хочуть війни! Ми позабиваємо їх усіх! До останньої людини! Вони вбили нашого одноплемінника!

— Твоя дурість починає втомлювати мене, старий. Бантаки позбавлені розуму, якщо довірили такому, як ти, говорити з духами.

— Річард, ти в своєму розумі? — Прошипіла Келен.

— Переводь.

Вона перевела. З кожним словом Ма-Бан-Грід все більше наливався кров'ю.

Здавалося, він зараз спалахне. Річард нахилився до нього ближче:

— Люди Тіни не вбивали вашого одноплемінника. Це зробив я.

— Річард! Я не можу цього перевести! Вони одразу вб'ють нас!

— Щось налякало їх до такої міри, що вони вирішили розпочати війну, спокійно пояснив Річард, не зводячи очей з Ма-Бан-Гріда. — Якщо ми не налякаємо їх ще більше, вони вб'ють і нас, і всіх людей Тіни. Переводь.

Келен шумно зітхнула і перевела бантакам слова Річарда. Списи і луки миттєво піднялися знову.

— Ти! Ти вбив одного з наших!

Річард знизав плечима:

— Так. — Він тицьнув себе пальцем в лоб. — Я вліпив йому стрілу прямо сюди. Одну стрілу. Прямо в лоб. Вона пробила йому голову, коли він мав намір вдарити іншу людину списом у спину. Людину, у якої не було ненависті до бантаків. Я вбив його, як убив би койота, який краде у мене овець. Той, хто боягузливо завдає удару ззаду, недостойний жити. А той, хто, підкоряючись фальшивим духам, віддає людям такі накази, не гідний бути вождем.

— Ми вб'ємо тебе!

— Справді? Допускаю, що ви спробуєте, але у вас нічого не вийде. Річард повернувся спиною до Ма-Бан-Грід і відійшов кроків на двадцять. Воїни розступилися перед ним. — Мені знадобилася тільки одна стріла. Спробуйте вбити мене теж однією стрілою, і ви побачите, на чиєму боці добрі духи.

Виберіть будь-кого, кого вважаєте найкращим. Нехай він зробить те саме, що зробив я. Нехай уб'є мене всього лише однією стрілою. — Він знову ткнув себе пальцем у лоб. — Прямо сюди. Так само, як я застрелив боягуза, який хотів вбити людину заради ваших духів брехні!

— Річард! Ти збожеволів! Я не стану говорити їм, щоб в тебе стріляли.

— Келен, я можу це зробити. Відчуваю, що можу.

— Один раз у тебе вийшло, але це не означає, що вийде ще. Я не збираюся стояти і дивитися, як тебе вбивають.

— Келен, якщо ми не зупинимо їх тут і зараз, вони вб'ють нас обох, і Володар прорветься через завіси. Крім того, сьогодні вночі має відбутися рада, а це дуже важливо. Зараз я просто використоаю Перше Правило Чарівника: перший крок до віри — це бажання, щоб щось виявилося правдою, або боязнь, що це виявиться правдою. До сих пір вони вірили у щось, тому що їм хотілося, щоб так було. Я повинен змусити їх злякатися того, що мої слова можуть виявитися правдою.

— А що ти їм скажеш?

— Ми втрачаємо час. Переводь, поки їм ще цікаво, інакше вони й справді вб'ють нас, а потім відправляться вбивати людей Тіни.

Келен повернулася до Ма-Бан-Гріда і з великим небажанням перевела їм те, про що просив Річард. Серед воїнів піднявся переполох: кожен хотів стріляти в незнайомця. Ма-Бан-Грід мовчки почекав, поки вони заспокояться.

— Кожен може стріляти в того, хто вбив нашого одноплемінника, — посміхнувся він. — Кожен! Вбийте його!

Бантаки підняли луки.

— Боягузи! — Закричав Річард. — Цей старий дурень боїться! Він знає, що добрі духи захистять мене! Він знає, що послухався духів обману, і хоче змусити вас підкоритися їхній волі! Він боїться, що його дурість стане відома всім! Але цим він тільки сам себе видає!

Ма-Бан-Грід зціпив зуби. Помахом руки він змусив бантаків опустити зброю і, вихопивши лук у найближчого воїна, повернувся до Річарду:

— Я доведу тобі, що говорив з істинними духами! Ти помреш за те, що вбив одного з бантаків! І за те, що образив наших духів-братів!

Він поклав на тятиву стрілу і прицілився. Воїни вибухнули схвальними вигуками. Келен похолола від жаху. У неї перехопило подих.

Річард вихопив стрілу з повітря прямо перед своїм обличчям.

Бантакі мовчки дивилися, як Річард підходить до вождя, тримаючи стрілу в руці.

Очі його палали. Він зупинився перед Ма-Бан-грідом я, зламавши стрілу, сунув уламки йому під ніс.

— Добрі духи захистили мене, старий дурень, — загрозливо сказав він. — Ти слухав духів обману.

— Хто ти? — Видихнув Ма-Бан-Грід. Очі його були широко розкриті.

Річард повільно оголив меч. В повітрі рознісся м'який дзвін стали. Лезо вперлося старому в горло.

— Я — Річард, Шукач Істини. Чоловік Матері-сповідниці. — Кожне слово було чітко чутно в морозному повітрі. — І крім того, я чарівник. Її чарівник.

У Ма-Бан-Гріду відвисла щелепа. Він зблід і боязко глянув на меч:

— Чарівник? Ти?

— Чарівник! — Річард обвів воїнів гнівним поглядом. — Чарівник, повторив він. — І мені кориться магія. Дар. Схоже, старий дурень, твої духи і тут збрехали тобі. Вони говорили, що у Матері-сповідниці чарівника немає. Вони послали твого сина спровокувати війну, якої зовсім не бажало Плем'я Тіни. Вони використовували тебе в своїх цілях. Мудрий вождь здогадався б про це, але дурень — ні. — Серед воїнів почувся гомін. — Якщо ти будеш стояти на своєму, якщо не послухаєшся Матері-сповідники, я звернуся до магії, щоб вбити тебе. Це буде жахлива магія, вона спопелить землю бантаків і навіки зробить її безплідною. Всі бантаки помруть страшною смертю — смертю від моєї магії. Я вб'ю всіх бантаків. Старих і дітей. Усіх, до останньої людини. — Його холодний погляд уперся в Ма-Бан-Гріда.

— Але почну я з тебе, старий дурень.

— Магія? — Прошепотів Ма-Бан-Грід. — Ти вб'єш нас за допомогою магії?

Річард нахилився до нього:

— Якщо ви не послухається Мати-сповідниці, я знищу вас за допомогою магії, більш жахливої, ніж ви в змозі собі уявити.

Бантакі захоплено слухали довгий список нещасть, які Річард зобов'язувався обрушити на їх голови. Велику частину своїх погроз він запозичив у Зедда, згадавши, як той віднадив натовп селян, які, думаючи, що Зедд — чаклун, намірилися його вбити. Чим більше Річард говорив, тим кругліше ставали очі бантаків.

Ма-Бан-Грід перевів погляд з леза меча на обличчя Річарда. Його самовпевненість зів'яла, але все ж він не був до кінця переконаний.

— Духи сказали мені, що у Матері-сповідники немає чарівника. Чому я повинен тобі вірити?

Раптово гнів зійшов з обличчя Річарда. Магічний вогонь у його очах погас, змінившись спокоєм, але це було ще страшніше, ніж ненависть або лють: це був спокій людини, що усвідомлює якусь тяжку необхідність.

В досвітній імлі виникло сліпуче сяйво. Меч в руці Річарда став білим — і це була магія. Сяйво розгоралося, і незабаром на нього стало неможливо дивитися.

Річард використав єдину магію, яка була йому підвладна, магію Меча Істини.

Цього виявилося достатньо. Людей охопив жах. Покидавши зброю, бантакі звалилися на коліна, бурмочучи вибачення і благаючи духів захистити їх. Багато застигли як статуї, не знаючи, що робити.

— Прости мене, старий, — тихо сказав Ричард, — але я змушений вбити тебе, щоб врятувати життя багатьом. Знай, що я прощаю тебе і жалкую про те, що зобов'язаний зробити.

Келен перевела, але втримала Річарда за руку:

— Річард, почекай. Прошу тебе, дай спробую я. Він похмуро кивнув:

— Спробуй. Але якщо у тебе нічого не вийде, я його вб'ю.

Келен розуміла, що його мета — налякати бантаків, щоб страх зруйнував накладені на них закляття. Але Річард досяг успіху в цьому настільки, що налякав навіть її. Він піднісся над магічним гнівом меча, і це було страшніше, ніж будь-яка лють.

Келен повернулася до старого:

— Ма-Бан-Грід, Річард говорить правду: він готовий вбити тебе. Я попросила його почекати, щоб дарувати тобі своє прощення, якщо ти прислухаєшся до наших слів і зрозумієш, що ми не збрехали. Я можу попросити його зберегти тобі життя, і він виконає моє прохання. Але всього лише один раз. Потім він мене не послухається. Якщо твоє розкаяння буде нещирим, ти виявишся винним у загибелі багатьох людей. Річард — людина слова, і якщо ти спробуєш обдурити його, він виконає свою погрозу. Я даю тобі останню можливість прислухатися до істини. Ще не пізно. Мати-сповідниця не бажає, щоб помирали люди. Життя будь-якої людини Серединних Земель однаково дороге моєму серцю. Але іноді доводиться жертвувати одним, щоб врятувати багатьох. А тепер я чекаю твоєї відповіді, вождь.

У воїнів, що стоять навколо, був вид людей, які виявили раптом, що вони роблять зовсім не те, що хотіли. Бантаки були миролюбним плем'ям, і тепер здавалося, вони збентежені і засмучені. Річард вселив їм страх, який виявився сильнішим того, що привів їх сюди.

Різкий порив вітру зметнув волосся Келен. Вона відкинула назад неслухняне пасмо і продовжувала чекати. Ма-Бан-Грід підняв голову. Вогонь, палав в його очах, погас. Закляття впали.

— Я чув, що говорили духи, — сказав він тихо. — Я думав, вони говорили правду. Але все так, як він говорить. Я просто старий дурень. — Він подивився на примовклих воїнів. — Ніколи бантаки не несли смерть іншим людям. Не буде цього і зараз. — Нахиливши голову, він зняв з себе медальйон і простягнув його Келен. — Прошу тебе, Мати-сповідниця, передай це Племені Тіни. Я віддаю його з миром. Війни не буде. — Він повернувся. Річард прибирав меч у піхви. Ма-Бан-Грід знову подивився на Келен. — Дякую тобі за те, що зупинила нас. Якби не ти, я продовжував би прислухатися до голосів духів обману і творив би жахливі речі.

Келен шанобливо схилила голову перед старим:

— Я рада, що змогла запобігти кровопролиттю.

Річард глянув на неї:

— Запитай, як духам вдалося схилити його до вчинків, що суперечить традиціям його народу?

— Ма-Бан-Грід, яким чином духи пробудили в твоєму серці спрагу крові?

Він кинув на неї невпевнений погляд:

— Їх голоси приходили до мене серед ночі. Вони нашіптували мені почуття, які були їм потрібні. Спочатку я не підпорядковувався їм, але в цей раз не зміг встояти. В моєму серці спалахнула ненависть, якої я не знав раніше.

— Завіса, що відокремлює наш світ від Підземного, порвана, — сказав Річард.

Келен перевела, і по натовпу воїнів пробіг переляканий шепіт. — Духи брехні можуть заговорити з тобою знову, вождь. Будь напоготові. Я розумію, що ти був обманутий, і не тримаю на тебе зла. Але сподіваюся, що тепер, коли ти знаєш правду і попереджений, ти будеш обачнішими.

— Дякую, чарівник, — кивнув Ма-Бан-Грід. — Я буду остерігатися.

— А що ще говорили тобі духи?

Старий насупився, пригадуючи:

— Насправді я не пам'ятаю, щоб голоси говорили щось конкретне.

Просто їх шепіт породжував в мені жагу крові. Мій син… — Вождь опустив очі. — Той, хто загинув… Він був біля мене і чув їх теж. Але я відчував, що з ним духи говорять інакше, ніж зі мною. Потім в його очах спалахнула дика ненависть. Вона була набагато сильніша моєї. Після цього він відразу пішов.

Деякий час Річард мовчки дивився на вождя, а коли заговорив, голос його був м'який:

— Прости, Ма-Бан-Грід, що мені довелося убити твого сина. Це розриває мені серце. Але я повинен був це зробити. Якби у мене був інший вихід, я скористався б ним, повір мені.

Старий кивнув, але нічого не зміг вимовити. Потім він оглянув своїх людей і, здавалося, раптово засоромився чогось.

— Я не знаю, що ми тут робимо, — прошепотів він. — Це не наш шлях, о бантаки.

— Це вина духів обману, — сказав Річард. — Я радий, що ми опинилися тут вчасно і допомогли вам побачити істину.

Вождь знову кивнув і, кинувши ще один погляд на своїх людей, мовчки побрів на схід. Келен важко зітхнула. Бантакі йшли за своїм вождем, тягнучи по землі списи.

— І що ти про це думаєш? — Запитала нарешті вона. Річард поклав руку на ефес меча.

— Володар тьми випереджає нас, — сказав він і заглянув їй в очі. — Це була спроба дискредитувати тебе. Дискредитувати Мати-сповідницю. Він готує нам пастку. У нього, безсумнівно, є якийсь план, але я, як на зло, не маю ні найменшого уявлення, в чому цей план полягає.

— І що ж нам робити?

— Те, що і збиралися. Сьогодні вночі буде рада, а завтра ми одружимося і полетимо в Ейдіндріл. Келен уважно подивилася на нього.

— Ти й справді — чарівник, — м'яко сказала вона. — Ти використав магію, щоб розбити закляття Володаря.

На обличчі Річарда нічого не відбилося.

— Ні. Це всього лише маленький трюк, якому навчив мене Зедд. Одного разу він сказав мені, що люди бояться смерті від магії більше, ніж будь-якої іншої. Ніби від неї їх душі також стають мертві. Я використав цей страх і Перше Правило Чарівника, щоб їх переконати. Жоден інший довід не зміг би вселити їм такого жаху.

— А як же ти зробив Меч Істини білим? Річард відповів не відразу:

— Пам'ятаєш, ще в Вестланді Зедд пояснював, як діє цей меч? Що ти не можеш вбити ним того, кого вважаєш невинним? — Вона кивнула. — Так от, Зедд помилявся. Коли меч стає білим, ти можеш вбити кого завгодно. Навіть того, про кого точно знаєш, що він ні в чому не винен. Навіть того, кого любиш. — Погляд його став важким. — Ненавиджу магію.

— Річард, твій дар щойно допоміг тобі врятувати життя багатьох людей!

— А якою ціною? — Прошепотів він. — Варто мені лише подумати про те, щоб змінити колір клинка, я відразу ж згадую, як я мало не вбив ним тебе.

— Але не вбив же. А трохи — не рахується.

— Мені від цього не легше. Якщо мені доводиться вбивати когось білим клинком, я відчуваю біль — я відчуваю біль навіть коли просто думаю, що здатний це зробити. Тоді я відразу згадую, що я — Рал. — Він важко зітхнув і заговорив про інше. — На раді нам треба бути дуже обережними.

— Річард… Після історії з бантаками речі постають у новому світлі. Ми були двічі попереджені про те, що говорити з духами — небезпечно. Може бути, краще все-таки відмовитися від ради?

Він подивився кудись убік:

— А чи є у мене вибір? Володар випереджає нас. Події розвиваються дуже швидко, а ми все більше переконуємося у власному невігластві. Треба дізнатися про все, що можна.

— Але якщо духи предків не зможуть нам допомогти?

— Все одно ми дізнаємося хоч щось. Не можна нехтувати ані найменшою можливістю: ризик і без того великий. — Він м'яко взяв її за руку. Келен… Я не можу позбутися від відповідальності. І від почуття провини.

Келен дочекалася, поки він подивиться на неї:

— Але чому? Тому що Даркен Рал — твій батько? Ти відчуваєш відповідальність, тому що ти теж Рал?

— Можливо. Але Рал я чи ні, я не можу допустити, щоб Володар тьми захопив все живе. Захопив тебе. Я повинен знайти спосіб зупинити його. Даркен Рал переслідує мене навіть з могили. Як не крути, але причина в мені. Не знаю, як так вийшло, але в усьому, що трапилося, моя вина. Я повинен щось зробити, інакше загинуть усі. А головне — загинеш ти, і ця думка завдає мені такої муки, якої я ніколи ще не відчував. І заради того, щоб цього не сталося, я не зупинюся ні перед чим. Я використаю будь-яку можливість, який би великий не був при цьому ризик. Я повинен піти на раду. — Він виразно глянув на неї. — Навіть якщо я думаю, що саме тут і криється пастка, я зобов'язаний спробувати.

— Пастка?.. По-твоєму, рада може виявитися пасткою?

— Не виключено. Адже нас попередили. Але принаймні ми будемо насторожі. — Він опустив погляд. — На раді в мене не буде меча. Як ти думаєш, чи вдасться тобі викликати блискавку, якщо знадобиться?

Келен похитала головою:

— Не знаю, Річард. Я поняття не маю, як викликала її в минулий раз. Це просто сталося, розумієш? Я не знаю, як нею управляти.

Він кивнув і погладив її по руці:

— Ну що ж, може бути, в цьому і не виникне необхідності. Може бути, духи предків допоможуть нам. Адже вони вже допомогли мені один раз.

Раптово він підняв руку і міцно стиснув ейдж. Його сірі очі помутніли від болю. Обхопивши руками голову, він опустився на землю. Келен присіла поруч.

— Мені треба відпочити, перш ніж відправлятися назад, — пробурмотів Річард. — Ці болі в голові мене доконають.

Келен з жахом подумала, що він має рацію і біль в голові дійсно вб'є його, перш ніж вони опиняться в Ейдіндрілі. Швидше б пройшла ця доба!

Коли вони повернулися, день вже перевалив за полудень. Річарду стало трохи краще, але в очах його як і раніше стояла біль. Вони підійшли до підвищення, де сиділи старші. Птахолов ступив їм назустріч.

— Ну що? Чи бачили ви бантиків? Від Чандалена немає ніяких звісток.

Келен простягнула руку, і золотий медальйон впав в підставлену долоню старійшини.

— Ми зустріли їх на півночі, як і говорив Річард. Ма-Бан-Грід посилає тобі цей дар в знак того, що війни між вашими племенами не буде. Вони зробили помилку і каються. Ми переконали їх, що Плем'я Тіни не бажає їм зла. Чандален, на жаль, зробив помилку.

Птахолв поважно кивнув і, повернувшись до мисливців, що стояли неподалік, наказав їм повідомити Чандалена і його воїнів. Келен здалося, що він чимось засмучений.

— Поважний вождь, щось не так?

Погляд його карих очей був важким. Він подивився на Річарда, потім знову перевів очі на Келен.

— Повернулися сестри Світу. Вони чекають в будинку духів.

У Келен стислося серце. Вона ніяк не думала, що сестри повернуться так скоро. Минуло всього кілька днів. Вона повернулась до Річарду:

— Сестри Світла чекають в будинку духів.

— Час від часу не легше, — зітхнув Річард. — Сьогодні вночі має відбутися рада, — сказав він, звертаючись Птахолова. — Чи будете ви готові?

— Сьогодні вночі духи предків з'являться серед нас. Ми будемо готові.

— Будьте обережні. Нічого не приймайте на віру. Пам'ятайте, від цього залежать наші життя. — Річард взяв Келен за руку. — Ходімо подивимося, чи не можна покласти край цим дурницям.

Вони пішли по площі, обходячи багаття. Люди як і раніше були всюди — вони їли, танцювали, грали на болденах і барабанах. Дітей, щоправда, поменшало: ймовірно, багатьох відправили спати, але інші ще танцювали і гралися біля багать.

— Три дні, — пробурмотів Річард.

— Що?

— Вони повернулися через три дні. Але сьогодні я відправлю їх геть, а завтра ми полетимо. Коли через три дні вони повернуться знову, ми вже два дні як будемо в Ейдіндрілі.

— Якщо тільки в цьому дійсно є якась система, — кинула Келен, не повертаючи голови. — З таким же успіхом вони можуть повернутися через день. Або через годину.

Вона відчула його погляд, але все одно не повернулася.

— На що ти натякаєш?

— У тебе тільки три спроби, Річард. І я боюся. Боюся за тебе.

На цей раз вона подивилася на нього, але він уже відвернувся.

— Я не одягну нашийник. Ні заради чого. Хто б мене про це не просив.

— Я знаю, — зітхнула Келен.

Штовхнувши двері, Річард увійшов до хати духів. Посеред напівтемного приміщення стояли дві жінки в плащах з відкинутими капюшонами. Не зводячи з них рішучого погляду, Річард попрямував до них. Обличчя сестер були суворі, але, здавалося, майже спокійні.

Річард зупинився перед жінками:

— У мене багато питань, і я хочу отримати відповіді.

— Ми раді бачити, що ти ще зберіг розум, Річард, — сказала сестра Верна. — І до цих пір живий.

— Чому сестра Грейс покінчила з собою? Чому ви допустили це?

Сестра Елізабет зробила крок вперед, тримаючи в руках відкритий нашийник.

— Ми вже говорили тобі, обговорення закінчено. Тепер все буде йти за правилами.

— У мене теж є свої правила, — стиснув кулаки Річард. — І ось перше: ніхто з вас сьогодні себе не вб'є. Вони пропустили його слова повз вуха.

— Ти будеш слухати. Я, сестра Світла Елізабет Майрік, оголошую тобі другу підставу Рада-Хань і даю тобі другу можливість прийняти нашу допомогу.

Перша з трьох підстав від Рада-Хань полягає в тому, щоб позбавити тебе від головного болю і зробити твій мозок сприйнятливим для навчання. Ти відкинув першу пропозицію. Я принесла тобі другу. — Вона подивилася йому в очі, щоб упевнитися, що він уважно слухає. — Друга підстава Рада-Хань полягає в тому, що вона дозволить нам керувати тобою.

— Керувати мною? — Насторожився Річард. — Що ви хочете цим сказати?

— Те, що я сказала.

— Я не збираюся надягати на шию якесь кільце, щоб ви могли «керувати мною».

— Він злегка нахилився вперед. — Та й з якоїсь іншої причини.

Сестра Елізабет підняла нашийник вище.

— Як тобі вже було сказано, прийняти другу підсаву набагато важче.

Але прошу тебе, повір, ти знаходишся у великій небезпеці. Твій час закінчується. Будь ласка, прийми другу підставу зараз. Погодитися з третьою підставою Рада-Хань буде ще важче.

В очах Річарда з'явився вираз, яке Келен бачила у нього лише одного разу — коли йому в перший раз запропонували прийняти нашийник. Щось нелюдське, щось страшне. По шкірі у неї пробігли мурашки. Коли він заговорив, в його голосі не залишилося і сліду гніву.

— Я вже сказав, — прошепотів він. — Я не одягну нашийник. Ні заради кого. Ні заради чого. Якщо ви хочете навчити мене управляти даром, ми можемо поговорити про це. В світі відбуваються речі, про які ви й гадки не маєте. Речі важливі і надзвичайно небезпечні. На мені як на Шукачеві лежить велика відповідальність. Я не дитина, як ті, з ким ви звикли мати справу. Я вже виріс. І ми можемо все обговорити.

Сестра Елізабет втупилася на нього буравлячим поглядом. Річард відступив на крок. Він закрив очі і хитнувся, але раптово випростався і на повні груди вдихнув повітря. Тепер він дивився на сестру так само, як вона на нього. Між ними щось сталося за ці кілька митей, але Келен навіть припустити не могла, що саме.

Погляд сестри Елізабет знову став звичайним. Її руки, що тримали нашийник, опустилися, а голос знизився до переляканого шепоту:

— Чи приймаєш ти другу підсаву і Рада-Хань?

Голос Річарда віднайшов колишню владність:

— Відкидаю.

Сестра Елізабет зблідла і, мить повагавшись, повернулась до сестри Берні.

— Прости, сестра, я зазнала невдачі. — Вона вклала Рада-Хань їй в руки.

— Тепер все залежить від тебе. Сестра Верна поцілувала її в обидві щоки.

— Світло простить тебе, сестра. Сестра Елізабет знову повернулась до Річарда.

Обличчя її прийняло відчужений вираз.

— Нехай Світло буде прихильним до тебе. Нехай прийде день, коли ти знайдеш шлях.

Річард стояв, вперши кулаки в боки, і не зводив з неї очей. Вона закинула голову і так само, як сестра Грейс, струснула рукавом. В руці у неї блиснув довгий ніж зі срібним держаком. Річард продовжував спокійно дивитися на неї. Вона розгорнула ніж вістрям до себе. Келен затамувала подих, знаючи, що ця жінка хоче вбити себе. Тиша, здавалося, стала відчутною. На мить, рівну одному биттю серця, все застигли, як статуї.

Але одночасно з початком руху кинджала Річард метнувся вперед. Його швидкість була разюча. Перш ніж сестра Елізабет встигла усвідомити, що сталося, Річард перехопив її руку і вирвав ніж з її пальців. Вона спробувала втримати зброю, але Річард був набагато сильнішим.

— Я ж сказав вам про свої правила. Я не дозволю тобі покінчити з собою.

— Прошу тебе! Дай здійснитися… — Раптом вона здригнулася. Голова її закинулася. З очей вирвався сліпучий промінь, і сестра Елізабет звалилася на землю. Сестра Верна, нахилившись, висмикнула з тіла свій ніж і в упор подивилася на Річарда:

— Ти повинен поховати її сам. Якщо це зробить хтось інший, тебе до кінця життя будуть мучити кошмари, породжені магією. Від них немає порятунку.

— Ти вбила її! Ти вбивця! Як ти могла це зробити? Як і раніше дивлячись на Річарда, сестра Верна прибрала ніж в складки одягу. Потім вона підійшла до нього і, взявши ніж вбитої з його рук, сховала зброю в одязі вбитої.

— Її убив ти, — прошепотіла вона.

— Кров на твоїх руках!

— Кров залишається на сокирі, але сокира не діє сам по собі.

Рука Річарда метнулася до її горла. Сестра не рушила з місця, вона просто стояла і дивилася на нього. Рука його наткнулися на невидимий бар'єр, і, як він не намагався його знищити, у нього нічого не виходило. А сестра Верна продовжувала дивитися йому в очі.

Тільки тепер Келен зрозуміла, хто такі сестри Світу. Розслабивши руку Річард перестав докладати зусилля. Він опустив руку і помітно розслабився. Обличчя його прийняло спокійний вираз. А потім його рука м'яко рушила вперед, і в наступну мить пальці зімкнулися на її горлі. В очах сестри Вірні майнув переляк, змішаний з недовірою.

— Річард, — сердито прошепотіла вона. — Забери руку.

— Як ти сама сказала, це не іграшки. Чому ти вбила її?

Раптово він відчув, що втрачає вагу. Як і раніше тримаючи сестру за горло, він повис над підлогою на висоті в кілька дюймів. Коли вона зрозуміла, що він не збирається підкорятися, в повітрі спалахнуло полум'я і охопило їх обох ревучим кільцем.

— Я сказала, прибери руку.

Здавалося, ще мить — і вогонь пожере Річарда. Не встигнувши навіть зрозуміти, що вона робить, Келен простягла руку по напрямку до сестри Світла. З пальців вирвалася блакитна блискавка і з тріском розсипалася по стінах, а Келен докладала відчайдушні зусилля, щоб утримати міць блискавок, що рвалися на свободу.

Напівтемна кімната освітилося блакитним сполохом.

— Досить! — Блакитні нитки всмоктали в себе ревуче полум'я. — На сьогодні досить вбивств! — Блискавки погасли.

У будинку духів знову запанувала тиша. Сестра Верна глянула на Келен. В очах її танцювала лють. Річард опустився на підлогу і відпустив її горло.

— Я не заподіяла йому шкоди. Я тільки хотіла його налякати і змусити слухатися. — Вона повернулася до Річарда. — Хто навчив тебе розбивати мережу?

— Ніхто. Я сам навчився. Чому ти вбила сестру Елізабет?

— Сам навчився! — Передражнила вона. — Я говорила тобі. Це не гра. Ми дотримуємося правил. — Голос її припинився. — Я знала сестру Елізабет багато років. Якщо ти коли-небудь бачив свій меч білим, то, можливо, зрозумієш, чого мені коштувало зробити те, що я зробила.

Річард нічого не казав їй щодо меча.

— І ти уявляєш, що після цього я тобі повірю?

— Твій час спливає, Річард. Після того, що я побачила сьогодні, я буду здивована, якщо біль не вб'є тебе, і дуже скоро. Не розумію, як тобі досі вдається залишатися хоча б у свідомості. Але що б не захищало тебе, цього захисту надовго не вистачить. Я розумію, що тобі огидно бачити чиюсь смерть. Повір, мені теж, але все, що робиться, робиться для тебе, для порятунку твого життя. — Вона повернулася до Келен. — Будь вкрай обачна із застосуванням сили, якою ти володієш, Мати-сповідниця.

Сумніваюся, що ти хоча б частково уявляєш собі, наскільки вона небезпечна. — Погляд її карих очей знову перемістився на Річарда. — Ти почув першу і другу підставу і відкинув їх. Я ще повернуся. — Вона нахилилася до нього. — У тебе залишилася остання можливість. Якщо ти відмовишся від нашої допомоги в третій раз, ти помреш. Подумай про це гарненько, Річард.

Як тільки двері за сестрою Вірною закрилися, Річард схилився над тілом убитої.

— Вона намагалася щось зробити зі мною. Магією. Я відчув її.

— І на що це було схоже? Річард невпевнено похитав головою.

— Коли вони з'явилися тут у перший раз, я відчув, ніби щось підштовхує мене погодитися, але ошийник так мене налякав, що я не звернув на це уваги. Але на цей раз підштовхування було набагато сильніше. Це була магія. Магія примушувала мене сказати «так», прийняти пропозицію сестер. Але тільки я подумав про нашийник, як цей вплив припинився, і я зміг сказати сестрам «ні». — Він подивився на Келен. — Може, ти поясниш мені, що це було? Що вона таке робила і що означає цей вогонь і все інше?

Руки Келен як і раніше були оповиті голубим сяйвом.

— Так. Ці сестри — чаклунки. Річард піднявся на ноги:

— Чаклунки? — Він подивився їй в очі. — А чому вони вбивають себе, якщо я кажу «ні»?

— Я думаю, для того, щоб передати свою силу наступній сестрі. А та, ставши сильнішою, пробує знову.

Річард глянув на тіло вбитої.

— Невже я їм так потрібен, що заради того, щоб заволодіти мною, вони готові розлучитися з життям?

— Може, вони говорять правду і справді бажають тобі допомогти?

Він кинув на неї косий погляд.

— Для того, щоб зберегти життя чужій людині, вони готові віддати своє? Хіба це розумно?

— Не знаю я, Річард. Але мене турбують твої головні болі. Я боюся, що сестри мають рацію, і в тебе залишається мало часу, поки ці болі не вб'ють тебе.

Я боюся, що ти більше не зможеш з ними справитися. — Голос її затремтів.

— Я не хочу тебе втратити.

Річард обійняв її.

— Все буде добре. Я її поховаю. Через кілька годин почнеться рада.

А завтра ми вже будемо в Ейдіндрілі, а там мені нічого не загрожує. Зедд що-небудь придумає.

Келен мовчки уткнулась йому в плече.

16

Вісім оголених чоловіків і Келен, теж оголена, сиділи на підлозі, утворюючи кільце. Річард сидів ліворуч від Келен, і його тіло, як і у всіх інших, все було вкрите чорною і білою глиною, крім невеликого кружка на грудях.

У тьмяному світлі вогнища Келен бачила химерні візерунки у нього на обличчі: така маска була у кожного і призначалася для того, щоб духи предків могли їх побачити. Келен подумала, що вона представляється Річарду дикункою, так само, як і він їй. Від їдкого диму в неї засвербів ніс. Келен не сумнівалася, що старші відчувають те ж саме, але ніхто з них не поворухнувся: вони відчужено дивилися прямо перед собою і бурмотіли заклинання і молитви, звернені до духів.

Раптово самі собою зачинилися двері, і Келен здригнулася від несподіванки.

Птахолов підняв голову і втупився в простір відсутнім поглядом.

— З цієї миті і до закінчення ради ніхто не зможе ні ввійти, ні вийти. Двері замкнули духи.

Згадавши слова Річарда про те, що рада може виявитися пасткою, Келен міцніше стиснула пальці Річарда і відчула у відповідь його потиск. «Принаймні, — подумала вона, — ми разом». Вона сподівалася, що зуміє захистити його. Сподівалася, що зможе у разі потреби знову закликати блискавку.

Птахолов вийняв з плетеної корзини жабу і передав кошик наступному старійшині. Келен дивилася на черепи, які стояли в центрі кола, а старійшини, передаючи один одному корзину, діставали звідти жаб і приймалася терти ними чисте місце у себе на грудях. При цьому вони закидали голову і бурмотіли якісь слова. Савідлін, не дивлячись, простягнув кошик Келен.

Заплющивши очі, Келен сунула руку в кошик і дістала звідти слизьку і брикаючу священну жабу, шкіра її була холодною і вологою. Намагаючись не видати своєї відрази, Келен потерла жабою вільний від фарби кружок у себе на грудях і, подумки скувавши свою силу, щоб, перебуваючи в трансі, ненароком не вивільнити її, передала кошик Річарду.

По шкірі пробігло неприємне поколювання. Келен випустила жабу і знову взяла Річарда за руку. Стіни потемніли, немов оповиті туманом, і раптом захиталися. Келен спробувала повернути собі ясність зору, але у неї нічого не вийшло. Раптово кімната стала збільшуватися в розмірах; стіни немов розсунулися, а в наступну мить зникли зовсім. Келен здавалося, що вона повільно крутиться навколо черепів, як в хороводі.

Навколишній світ поступово змінювався. Десь серед черепів зародився тоненький промінчик і, легко торкнувшись очей сповідниці, став єдиним джерелом світла у всьому Всесвіті. Звуки зникли — залишився тільки далекий гуркіт барабанів, якому вторило завивання Болденів, та монотонний наспів старійшин. Повітря, здавалося, теж перестало існувати, перетворившись на дим, що до відказу наповнив легені. Чарівний світ розгорявся все яскравіше і яскравіше, а потім в ньому заковзали якісь тіні.

Келен вже знала, що це таке. Духи. Предки племені. Вона відчула, як її плеча торкнулася безтілесна рука.

Губи Птахолова заворушилися, але голос був не його — рівний, холодний і неживий. Голос загиблих предків.

— Хто скликав раду?

Келен нахилилася до Річарду:

— Вони хочуть знати, хто скликав раду. Річард кивнув:

— Я. Я скликав раду.

Безтілесна рука відпустила її плече, і духи вплили в центр круга.

— Назви своє ім'я. — Від цього голосу у Келен по шкірі побігли мурашки. Своє повне і справжнє ім'я. Якщо ти впевнений, що дійсно бажаєш говорити з нами, повтори прохання про раду, коли назвеш його. Ми ще раз застерігаємо тебе.

Річард уважно вислухав переклад.

— Річард, прошу тебе…

— Я повинен. — Він глянув на безтілесні тіні в центрі кола і, зробивши глибокий вдих, почав:

— Мене звати Річард… — Він нервово проковтнув і на мить прикрив очі. — Мене звати Річард Рал, і я підтверджую прохання про раду.

— Хай буде так, — прошелестів мертвий голос. Двері в будинок духів з тріском відчинилися. Келен не втрималася від здивованого вигуку і відчула, як здригнулася рука Річарда. Двері залишалися відкритими — чорна діра в огортаючому її м'якому сяйві. Старійшини підняли голови, і погляди їх втратили відчуженість. Здавалося, вони збентежені і перелякані.

Духи заговорили знову, і цього разу без посередника в лиці Птахолова. Виниклий в порожнечі голос здавався від цього ще жахливіше.

— Всі, крім того, хто закликав духів предків, можуть покинути збіговисько.

Ідіть, поки ще є можливість. Почуйте наше попередження. Той, хто залишиться з людиною, яка просила про раду, ризикує втратити свою душу. Духи звернулися безпосередньо до Річарда, і голос став схожий на шипіння.

— Але ти вже не можеш піти.

Поки Келен перекладала це Річарду, старійшини злякано переглядалися.

Вона знала: такого ще не траплялося.

— Хай ідуть усі, — прошепотів Річард. — Всі до одного. Я не бажаю їм зла.

Келен подивилася в стривожені очі Птахолова.

— Будь ласка. Ідіть всі. Поки можете. Ми не хочемо піддавати вас небезпеці.

Старійшини теж дивилися на Птахолова. Він глянув на Келен, потім — на Річарда, потім — знову на Келен.

— Я нічого не можу порадити тобі, дитино. Такого ще не траплялося. Я не розумію, що це означає.

Келен кивнула:

— Я знаю. Ідіть же, поки не пізно.

Савідлін на прощання торкнувся її плеча, а потім старійшини один за одним почали зникати в чорному отворі дверей. Келен незворушно залишилася сидіти поруч з Річардом. І духами.

— Келен, я хочу, щоб ти теж пішла. Негайно. — Голос його був спокійним, майже крижаним, але в очах відбивався жах. І магія. Він дивився на духів, а Келен дивилася на нього.

— Ні, — видихнула вона і посунулася ближче до центру. — Я тебе не залишу.

Що б ти не говорив. Слова поділяють нас, але серця наші єдині завдяки моїй магії. Ми — одне. Що станеться з одним із нас, станеться з обома. Я залишаюся.

Річард не повернув голови. Він не відриваючись дивився на духів, що пливуть над черепами. Келен подумала, що він почне умовляти її піти, але Річард не став. Коли він заговорив, його голос був м'яким і ніжним:

— Разом так разом. Спасибі. Я люблю тебе, Келен Амнелл.

Двері з гуркотом зачинилися, і Келен знову мимоволі скрикнула. У вухах у неї віддавався стукіт серця. Вона намагалася дихати повільніше, але не могла. У горлі стояв клубок.

Неясні силуети духів почали тьмяніти.

— Прости, Річард Рал. Ти викликав того, кого нам не дозволено бачити. Ми не можемо залишитися.

Духи зникли, а разом з ними зникло і сяйво. Келен і Річард залишилися у цілковитій темряві. Вона чула лише слабке потріскування вогню на кордоні цієї чорноти, дихання Річарда, своє дихання — і більш нічого. Річард намацав у темряві її долоню. Вони сиділи, самотні й оголені, в непроглядній пітьмі, і чекали.

Келен вже почала думати, вірніше, сподіватися, що нічого не трапиться, але тут перед ними виникло, поступово розгоряючись, якесь світло. Зеленувате світло.

Таке світло вона бачила тільки одного разу.

У підземному світі.

Її дихання почастішало. Світло розгорялося все яскравіше, і одночасно почулися віддалені стогони.

Потім, немов раптовий удар грому, пролунав оглушливий, роздираючий вуха, тріск, від якого здригнулася земля.

У самій серцевині зеленуватого сяйва виник білий туман і, згустившись в людську фігуру, постав перед ними. У Келен перехопило подих. Вона відчула, як ворушиться на голові волосся.

Біла постать зробила крок вперед. Пальці Річарда до болю вп'ялися Келен в долоню. Вона впізнала цей білосніжний одяг, довге світле волосся і болісно прекрасне обличчя людини, що стояла перед ними з усміхненою огидною усмішкою.

— О добрі духи, захистіть нас! — Прошепотіла Келен.

Це був Даркен Рал.

Не змовляючись, Келен і Річард повільно піднялися на ноги. Гарячі блакитні очі невідривно стежили за кожним їхнім рухом. Розслаблено і неквапливо Даркен Рал підніс руку до рота і лизнув кінчики пальців.

— Спасибі тобі, Річард, за те, що покликав мене назад. — Його усмішка стала ширше. — Як це люб'язно з твого боку!

— Я… я не кликав тебе, — прошепотів Річард. Даркен Рал неголосно засміявся:

— Ти, як завжди, помиляєшся. Саме це ти й зробив. Ти просив про раду.

Ти так прагнув зустрітися з духами предків! А я і є твій предок.

Тільки ти міг провести мене через завісу, Річард. Тільки ти.

— Я проклинаю тебе!

— Проклинай, скільки тобі заманеться. — Даркен Рал широко розвів руки. — Але, як бачиш, я все ще тут.

— Але я ж убив тебе!

Мерехтливе біле вбрання заколихалося в такт сміху Даркена Рала.

— Вбив? О так, ти вбив мене. І за допомогою магії відправив мене туди, де мене добре знають. Туди, де в мене є… друзі. А тепер покликав мене назад. І знову за допомогою магії. І не просто закликав, Річард, а ще більше розірвав цим завісу. — Він повільно похитав головою. — Ну, чи є межа твоєї дурості?

Не торкаючись землі, він плавно ковзнув до Річарда. Той випустив руку Келен і відсахнувся. Вона хотіла відступити разом з ним, але ноги її не слухались.

— Я вбив тебе! — Очі Річарда були розширені. — Я знищив тебе! Я переміг! Ти програв!

— О, так. — Світле волосся колихнулося від погоджувального кивка. — За допомогою свого дару і Першого Правила Чарівника ти виграв одне невелике змагання у нескінченній війні. Але завдяки своєму невігластву ти порушив Друге Правило і, таким чином, програв її всю. — Даркен Рал злобно усміхнувся. — Яка ганьба! Напевно, тебе ніхто не попередив, що магія небезпечна? А я б міг навчити тебе. Взяти участь у твоїй долі. — Він знизав плечима. — Втім, яка різниця? Ти допоміг перемогти мені і так. Я пишаюся тобою, синку.

— Що за Друге Правило? У чому я помилився?

Даркен Рал здивовано підняв брови і зробив ще крок вперед.

— Як, хіба ти не знаєш? А мав би. — Дарко Рал знизив голос. — Адже сьогодні ти порушив його ще раз. А порушивши його ще раз, ще раз надірвав завісу, причому сильніше, ніж тоді, і допоміг мені пробратися сюди, щоб я остаточно розчистив дорогу Володареві. — Він лукаво посміхнувся. — І все сам, все сам! — Він видав задоволений смішок. — Мій син! Ніколи не слід займатися тим, у чому нічого не тямиш.

— Що тобі потрібно?

Дарці Рал ковзнув ще ближче:

— Мені потрібен ти, мій сину. Ти. — Він підняв руку. — Ти відправив мене в Підземний світ, і я хочу віддячити тобі тим же. Я відправлю тебе до Володаря. Він жде тебе. Ти належиш йому.

Не усвідомлюючи, що робить, Келен підвела руку. З її пальців вирвалася синя блискавка. Темряву осяяв яскравий спалах, землю струсонув громовий удар, але Даркен Рал лише досадливо відмахнувся, і блискавка розкололася. Одна гілка, пробивши стелю, встромилася в чорне небо, і зверху посипалася труха. Друга вдарила в підлогу, і в повітря злетіли грудки землі.

Дарці Рал повернувся і впритул подивився на Келен. Цей погляд обпалив її душу. Він посміхнувся — такої мерзенної посмішки вона ще ніколи не бачила. У кожній клітинці її тіла спалахнула біль. Келен спробувала ще раз закликати свою силу, але у неї нічого не вийшло. Вона не могла навіть поворухнутися. Річард, схоже, був паралізований так само, як і вона.

Навколишній світ зник, провалившись у безодню жаху. «Річард, — скрикнула вона про себе. — Мій Річард! О добрі духи, не дайте цьому статися!»

В очах Річарда загорівся гнів. Зусиллям волі він скинув з себе заціпеніння і ступив уперед, але Даркен Рал поклав руку йому на груди, прямо навпроти серця, і Річард зупинився.

— Я поставлю тобі клеймо, Річард, Тавро Володаря. Ти належиш Йому.

Річард відкинув голову. Від крику його, здавалося, готові впасти стіни. Він проник у саме серце і в саму душу Келен, наповнивши їх безнадією і розпачем. Здавалося, вона пережила тисячі смертей за одну мить.

Коли Даркен Рал торкнувся грудей Річарда, з-під його долоні вирвалися клуби диму. Огидно запахло горілим м'ясом. Даркен Рал прибрав руку.

— Така плата за невігластво, Річард. Ти затаврований і відтепер належиш Володарю. Відтепер і назавжди. Твій шлях починається.

Річард обм'як, немов маріонетка, у якої перерізали ниточки. Він упав, і Кален не знала, помер він чи тільки втратив свідомість. Вона випросталася, але це був не вільний рух. Це діяли ниточки, за які смикав Даркен Рал.

Він ковзнув до неї, огорнувши її блідим сяйвом. Келен хотіла відскочити, хотіла заплющити очі, але не могла поворухнутися.

— Убий і мене, — прохрипіла вона. — Відправ мене вслід за ним. Прошу.

Мерехтлива рука торкнулася її. Серце пронизала біль, і свідомість помутилася.

Його пальці розкрилися. Від дотику його долоні по тілу Келен пробігали леденячі шкіру і обпалюючі хвилі.

Даркен Рал прибрав руку.

— Ні. — Кровожерлива посмішка повернулася на його обличчя. — Ні. Це занадто легкий вихід. Нехай він краще дивиться, як ти страждаєш. Нехай краще дивиться, будучи не в змозі допомогти. Це збільшить його муку. Пронизливий погляд Даркена Рала буквально вивертав її навиворіт.

Точно такий же погляд бував іноді у Річарда. — Я залишу тебе в живих. Поки що. Але дуже скоро ти опинишся на межі життя і смерті. Одна біль буде змінювати іншу, — нещадно сказав Даркен Рал. — А він буде дивитися.

Вічно. Я буду дивитися. Вічно. Володар буде дивитися. Вічно.

— Прошу тебе! — Заридала вона. — Відправ мене слідом за ним!

Дарці Рал підняв руку і пальцем змахнув сльозу у неї з щоки. Келен здригнулася від болю.

— Раз ти так сильно його любиш, я зроблю тобі невеликий подарунок. — Він недбало махнув рукою в бік Річарда. — Я дозволю йому пожити ще трохи. Небагато, але достатньо для того, щоб ти змогла побачити, як клеймо Володаря висмоктує з нього життя. Висмоктує душу. Час — ніщо.

Володар все одно отримає його. Я дарую тобі цю невелику частинку вічності, щоб ти могла бачити, як вмирає той, кого ти любиш.

Він схилився над нею. Вона спробувала відсахнутися, але не змогла. Губи його торкнулися її щоки. Келен пронизала гостра біль, а в мозку спалахнули картини насильства. Мерехтливі пальці відкинули волосся з її шиї, і він прошепотів їй прямо у вухо:

— Насолоджуйся моїм подарунком. Прийде час, і я заволодівши тобою. Назавжди.

Ти будеш між життям і смертю. Назавжди. Я розповів би тобі, які страждання тебе чекають, але, боюся, ти просто не зрозумієш. Але нічого, скоро сама все побачиш. — Він ледь чутно засміявся їй у вухо. — Як тільки я остаточно розірву завісу і прокладу дорогу для Володаря.

Він торкнувся губами її шиї. Келен була не в силах чинити опір. Видіння, що виникали в голові, завдавали ні з чим не порівняну біль.

— Це маленький завдаток. До зустрічі, Мати-сповідниця.

Як тільки він відвернувся, вона знову отримала здатність рухатися. Вона спробувала закликати свою магію. Магія не приходила. Келен заридала від безсилля, дивлячись, як Даркен Рал виходить з дому духів і розчиняється в темряві.

Коли він зник, вона з криком впала на підлогу і, дряпаючи нігтями землю, підповзла до Річарда.

Він лежав лицем вниз. Вона перевернула його на спину. Його рука зі стуком впала на землю, голова безвольно хитнулася. Він не дихав і, здавалося, був уже мертвий. На грудях його горів відбиток долоні — клеймо Володаря.

Обпалена шкіра потріскалася і кровоточила. Життя і душа покидали Річарда.

Здригаючись від ридань, вона уткнулась в нього і притиснулася обличчям до його холодної щоки. «Будь ласка, Річард, — схлипувала вона, — будь ласка, не покидай мене. Я все для тебе зроблю. Краще я помру за тебе. Тільки не вмирай! Не залишай мене! Будь ласка, Річард. Не вмирай!»

Потім вона, знесилившись, затихла. Їй здавалося, що її світ скінчився. Він вмирає! Вона ні про що не могла думати і лише повторювала, що любить його.

Він вмирає, а вона нічого не в змозі зробити. Вона чула, як сповільнюється його дихання. Вона сама хотіла померти разом з ним, але смерть не приходила. Вона втратила відчуття часу. Вона не могла зрозуміти, пройшло кілька хвилин, чи кілька годин. Вона перестала відрізняти реальне від нереального. Все відбувалося немов у страшному сні. Тремтячими пальцями вона гладила його обличчя. Шкіра його була холодною, як у мерця.

— Ти, напевно, і є Келен?

Вона різко повернулася і сіла. Двері в будинок духів знову були закриті, і в темряві ясно вимальовувалася світла фігура — тільки цього разу це був привид жінки з розкішними світлим волоссям, заплетеним у довгу косу. Незнайомка стояла, схрестивши руки на грудях, і привітно усміхалася.

— Хто ти?

Жінка сіла на землю навпроти Келен. І та з подивом помітила, що, незважаючи на відсутність одягу, вона не виглядає голою. Жінка глянула на Річарда, і на її обличчі з'явився вираз болісної туги.

— Мене звуть Денна.

Почувши це ім'я, Келен мимоволі стиснула кулаки. Кривава лють знову зметнулася в ній, але, перш ніж вона встигла завдати удару, Денна заговорила:

— Він помирає і потребує нас. Нас обох.

— Ти можеш допомогти йому? — Недовірливо запитала Келен.

— Може, разом у нас це вийде. Але тільки якщо ти досить сильно його любиш.

В Келен спалахнула надія:

— Я зроблю все, що завгодно! Все, що завгодно!

— Сподіваюся на це, — кивнула Денна і, схилившись чад Річардом, м'яко торкнулась його грудей. Келен знову ледь втрималася, щоб не звільнити свою силу. Чи справді вона хоче йому допомогти? Але, з іншого боку, це єдиний шанс… Річард глибоко зітхнув. У Келен радісно забилося серце. Денна прибрала руку і посміхнулася:

— Він ще живий.

Келен розтулила кулак і змахнула зі щоки сльозу. Їй дуже не подобався погляд, яким Денна дивиться на Річарда.

— Як ти сюди потрапила? Тебе ж не міг покликати Річард, ти не його предок.

Денна повернулась, і її посмішка згасла.

— Я не можу дати вичерпного пояснення, але постараюся пояснити так, щоб ти зрозуміла. Я перебувала там, де панують темрява і спокій. Даркен Рал, проходячи повз те місце, розтривожив мене. Цього не повинно було статися. Коли він наблизився, я відчула, що його закликає Річард, і дозволила йому проминути завісу і потрапити сюди. Я дуже добре знаю Дарка Рала і знаю, що він може зробити Річарду. Тому я пішла за ним. Я б ніколи не змогла перетнути свою власну завісу, але разом з Ралом мені вдалося пройти. Я прийшла тому, що турбувалася за Річарда. Краще я пояснити не можу.

Келен кивнула. Вона бачила в Денні не безтілесну примару, а жінку, яка колись зробила Річарда своїм чоловіком. Всередині неї злобно скипала сила сповідниці. Келен намагалася утримати її, переконуючи себе тим, що це робиться заради порятунку Річарда. Іншого виходу у неї немає, і якщо Денна може допомогти, треба дати їй таку можливість. Келен сказала, що готова на все, і не збиралася відмовлятися від своїх слів. Немає сенсу вбивати того, хто і так вже мертвий, навіть якщо хочеться вбити його тисячу разів, а потім ще тисячу.

— Ти можеш йому допомогти? Ти можеш його врятувати?

— На ньому — клеймо Володаря. Зазначений цим клеймом належить йому. Але якщо поверх клейма ляже чиясь рука, воно перейде до цієї людини, і та опиниться на місці Річарда. А він не дістанеться Володарю. Він буде жити.

Келен зрозуміла, що потрібно робити. Без коливань вона схилилася над Річардом і простягнула до нього руку.

— Тоді я прийму клеймо. Я вирушу до Володаря замість нього, а він залишиться жити. — Вона розчепірила пальці, щоб точно потрапити на клеймо.

— Келен, не роби цього!

Вона озирнулась:

— Чому? Якщо це його врятує, я хочу помінятися з ним місцями.

— Я розумію, але все не так просто. Спочатку нам треба поговорити. Це буде важка розмова для нас обох. Нам обом доведеться постраждати, щоб допомогти йому.

Келен неохоче прибрала руку і кивнула. Заради порятунку Річарда вона готова була заплатити будь-яку ціну, навіть поговорити з цією… жінкою. На всякий випадок, поклавши руку Річарду на плече, вона подивилася Денні в очі:

— Звідки ти мене знаєш?

Денна посміхнулася і ледь не засміялася:

— Знати Річарда — все одно що знати Келен.

— Він тобі про мене розповідав?

Посмішка Денни згасла.

— Весь час. Я чула твоє ім'я тисячі разів. Коли я мучила Річарда, в маренні він кликав тебе. Нікого іншого. Ні матір, ні батька, тільки тебе. Я доводила його до того, що він забував своє власне ім'я, але твоє пам'ятав завжди. Я так і знала, що він знайде спосіб обійти твою силу сповідниці. — На мить до неї повернулася її посмішка. — Я думаю, він може змусити сонце зійти посеред ночі.

— Навіщо ти мені все це розповідаєш?

— Тому що я хочу, щоб ти допомогла йому, і хочу, щоб ти як слід зрозуміла, якого болю завдасть йому твоя допомога. Ти повинна віддати собі звіт в тому, що від тебе буде потрібно. Не хочу хитрувати. Ти повинна знати все.

Тільки в цьому випадку ти зможеш його врятувати. Інакше нічого не вийде.

Крім клейма, Річарду загрожує ще одна небезпека. Божевілля. Безумство, виною якому була я. Воно вб'є його так само вірно, як і клеймо Володаря.

— Річард самий розумний чоловік з усіх, кого я знаю. Немає в нього ніякого безумства. Треба просто скоріше прибрати клеймо.

— Він відзначений не тільки клеймом. У нього є дар. Я це зрозуміла в той момент, коли він прийшов, щоб мене вбити. А зараз я це бачу: його оточує особлива аура. Я знаю, що дар вбиває його і що у нього дуже мало часу. Не знаю, скільки саме, але знаю, що небагато. Немає сенсу рятувати його від Володаря, щоб потім його знищив власний дар.

Келен шмигнула носом і кивнула:

— Сестри Світла сказали, що можуть йому допомогти. Але вони говорили, що для цього він сам повинен надіти на себе нашийник. Річард не буде його одягати.

Він розповідав мені, що ти з ним робила і чому він не хоче одягати ошийник. Тільки Річард не божевільний. Врешті-решт він зрозуміє, що потрібно зробити, і зробить це. Така вже він людина. Він може зрозуміти, де правда.

Денна заперечливо похитала головою:

— Те, що він тобі розповідав, лежить не глибше поверхні. Ти навіть не можеш уявити того, про що він промовчав. Але мені зрозуміла сама суть його божевілля. Він тобі нічого не розповість. Але я повинна це зробити.

В Келен знову заговорив гнів.

— Не думаю, що з твого боку це буде вірним рішенням. Якщо він не хоче розповідати мені про це, мабуть, мені не слід цього знати.

— Ти зобов'язана. Ти зобов'язана його зрозуміти, якщо хочеш йому допомогти. У певному сенсі я розумію його краще, ніж ти. Я доводила його до межі божевілля і навіть за грань. Я бачила його в пустелі божевілля. Я сама була там разом з ним і утримувала його.

Келен втупилася на неї. Вона нарешті усвідомила, що виражають очі Денни, коли вона дивиться на Річарда. Келен не вірила їй.

— Ти його любиш!

Денна глянула на неї.

— Він любить тебе. Цю любов я використовувала, щоб його мучити. Я підводила його впритул до смерті, але не давала йому померти. Інші можуть довести людину до краю швидше, але не можуть довго утримувати його там. Вони весь час норовлять поспішити і вбивають жертву, перш ніж та встигне випробувати найгостріші муки і найжорстокіше божевілля. Даркен Рал вибрав мене, тому що в мене був талант не дати людині померти передчасно і заподіяти навіть ще більші страждання. Даркен Рал особисто вчив мене. Іноді мені доводилося годинами сидіти і чекати, знаючи, що ще хоч один дотик ейджа — і Річард помре. І поки я сиділа і чекала, коли можна буде почати мучити його знову, він все шепотів твоє ім'я, знову і знову. Годинами. Він навіть сам не усвідомлював, що робить це. Ти була тією ниточкою, яка прив'язувала його до життя. Тієї ниточкою, яка дозволяла мені завдавати йому надприродного болю. Дозволяла штовхати його все ближче до смерті і все глибше в божевілля. Я використовувала його любов до тебе, щоб карати його тоді, коли інші засоби вже не діяли. І коли я сиділа так, слухаючи, як він шепоче твоє ім'я, я мріяла, що коли-небудь, хай всього лише раз, він покличе мене. Але він не покликав жодного разу. За це я його мучила більше, ніж за все інше.

По щоках Келен бігли сльози.

— Будь ласка, Денна! Я не хочу нічого більше чути! Не бажаю знати, що допомагала тобі робити те, що ти робила. Я цього не винесу!

— Ти повинна. Я навіть ще не починала розповідати про те, що тобі необхідно знати, якщо хочеш його врятувати. Ти повинна зрозуміти, як саме я використовувала магію і чому він так ненавидить її — навіть в собі. Я це розумію, тому що Даркен Рал проробляв зі мною те ж саме.

Келен сиділа, безглуздим поглядом втупившись в нікуди, а Денна розповідала, що саме вона робила з Річардом. Як користувалася ейджом.

Вона детально описувала кожен дотик і пояснювала, що за ним слідує. Келен добре пам'ятала, що вона відчула, торкнувшись ейджа, — позбавляючий розуму біль. Але тепер вона розуміла, що це було найменше з того, на що здатний цей предмет.

Вона плакала, а Денна розповідала, як вона приковувала Річарда до стіни і, відтягнувши за волосся його голову, вставляла ейдж йому у вухо. Розповідала про те, як він в змозі був витерпіти це, тому що любив Келен. Келен була вражена, слухаючи жахливі описи того, що йому довелося пережити.

Того, що йому довелося пережити через магію; того, що йому довелося пережити через власну магію. Келен боялася навіть глянути на Денну.

Боялася зловити її погляд. І це був тільки початок.

Нарешті шлунок її збунтувався, і вона піднесла тремтячу руку до рота, щоб вгамувати блювоту. Те, про що говорила Денна, вже не вміщалося в слова.

Келен намагалася змусити себе перестати плакати і не могла. Вона благала добрих духів зробити так, щоб Денна замовкла і перестала говорити речі, які неможливо слухати, але Денна все говорила. Вона говорила про те, що Морд-Сіт роблять зі своїми чоловіками і чому їхні чоловіки ніколи не живуть довго.

Вона не упустила ні однієї, навіть самої інтимної подробиці. І природно, сказала про те, що Річард пережив те, чого не пережив би жоден інший чоловік.

На цьому місці Келен не витримала. Вона відвернулася і, зробивши кілька нетвердих кроків, впала на коліна. Тримаючись однією рукою за живіт, а іншою впираючись в землю, вона корчилася в нападах блювоти, поки її шлунок не спорожнів. Денна стояла над нею і гладила по голові. Віддихавшись, Келен відчула її дотик. Вона спробувала викликати блискавку, але не знайшла в собі сил. Вона розривалася між необхідністю зробити все для порятунку Річарда і бажанням знищити цю жінку за допомогою магії Кон Дар.

— Забери… від мене… руки… — Видавила вона в проміжках між риданнями. Рука Денни перестала торкатися її волосся. Шлунок Келен знову конвульсивно стиснувся. — Скільки разів ти робила з ним це?

— Багато. Але справа не в цьому.

Келен в сказі обернулася і, стиснувши кулаки, заверещала:

— Скільки разів?!

Голос Денни був спокійним і м'яким:

— Пробач, Келен. Я не знаю. У мене не залишилося записів. Але він був зі мною дуже довго. Довше, ніж будь-який інший чоловік. Я робила це майже щоночі. І те, що я робила, не довелось випробувати нікому, крім Річарда, бо ніхто не мав його сили, сили його любові до тебе. Будь-який інший помер би відразу. Він довго опирався, але врешті-решт цього виявилося достатньо.

— Досить! Достатньо для чого?

— Достатньо, щоб звести його з розуму.

— Він не божевільний! Не божевільний! Не божевільний!

Денна дивилася на Келен, охоплену болем і гнівом.

— Келен, послухай мене. Не було ще людини, яку я би не зламала. Але Річард врятував себе тим, що розщепив свідомість. Він сховав серцевину своєї особистості так глибоко, що я не змогла до неї дістатися. До неї не змогла дістатися навіть магія. Для цього він застосував свій дар. Він врятував від божевілля суть своєї особистості, але безумство оселилося в усіхх куточках його розуму. Адже я використовувала його ж власну магію, і він не міг захиститися від неї повністю. Я кажу тобі це для того, щоб ти зрозуміла собі справжню причину його божевілля. Він пожертвував частиною, щоб зберегти решту. Зберегти себе для тебе. Шкода, що свого часу мені не вдалося зробити того ж.

Келен схопила руку Річарда і притиснула її до серця.

— Як ти могла! — Схлипнула вона. — О, мій бідний Річард! Як ти могла!

Як можна взагалі з кимось робити таке?

— Всі ми трохи божевільні. Одні більше, інші менше. Моє життя було суцільним мороком божевілля.

— Але як ти могла! Як ти могла, знаючи, що це таке!

Денна спідлоба глянула на неї.

— Ти теж творила жахливі речі. Хіба твоя сила не завдавала людям біль?

— Але всі вони були закоренілими злочинцями.

— Всі? — Спокійно перепитала Денна. — Всі до одного?

Келен запнулася.

— Ні, — прошепотіла вона, згадавши про Брофі. — Але я робила це не тому, що мені так хотілося. Я була змушена. Це моя робота. Моє покликання. Мій обов'язок.

— Але все ж ти робила це. А як щодо Демміні Насса?

Келен здригнулася. Вона чітко пам'ятала — о, який солодкий спогад, — як розправилася з цим звіром у вигляді людини. Вона схлипнула:

— О, добрі духи! Невже я нічим не краща за тебе?

— Всі ми робимо те, що повинні, а причина не має значення. — Сяючі пальці Денни торкнулися опущеного підборіддя Келен. — Я розповіла це не для того, щоб помучити тебе. Те, що було, терзає мене більше, ніж ти думаєш. Але я хочу врятувати Річарда, тому що тільки він може зупинити Володаря.

Келен міцніше притиснула до грудей руку Річарда.

— Мені дуже шкода, Денна… Тільки я ніколи не зможу тебе вибачити. Я знаю, що Річард зміг… Але я не така. Я тебе ненавиджу.

— Я і не чекаю твого прощення. Мені потрібно лише, щоб ти знала правду.

Правду про божевілля Річарда.

— Навіщо?

— Потім, щоб зрозуміти, що має зробити. Нашийник — ось сама суть його божевілля. Це символ усього, що я з ним проробляла. У його свідомості нашийник незмінно пов'язаний з божевіллям і тортурами. І магія для нього — це безумство і катування. Втрата себе. Розумієш? Думка про те, щоб знову надіти на себе нашийник, викликає це божевілля з темних кутків його свідомості, будить несвідомий страх, що затаївся там. Коли він каже, що краще помре, ніж ще раз надіне нашийник, він говорить правду. Він не зробить цього навіть заради порятунку власного життя. Але якщо не зробить, то помре. І на світі є тільки одна річ, яка може змусити його надіти нашийник.

Келен підвела голову. Очі її округлилися.

— Ти хочеш, щоб я попросила його це зробити? — Вона відчула раптову слабкість. — Після всього, що ти мені розповіла?

Денна кивнула:

— Якщо ти попросиш його, він це зробить. Крім тебе, його ніщо не може змусити. І ніхто.

Безвольна рука Річарда вислизнула з тремтячих пальців Келен. Її долоня мимоволі метнулася до рота. Денна права. Після того що Келен почула, у неї не залишалося сумнівів. Денна права.

Тепер їй став зрозумілим і сенс того погляду, яким Річард дивився на нашийник в руках сестер Світу. Божевілля. Річард ніколи не одягне його по добрій волі. Ніколи. Тепер Келен знала це точно. Абсолютно точно.

З грудей її вирвалося здавлене ридання.

— Якщо я примушу його надіти нашийник, він подумає, що я зрадила його. У своєму безумстві він вважатиме, що я хочу заподіяти йому зло. — Келен заридала ридма. — Він мене зненавидить!

Голос Денни знизився до м'якого шепоту.

— Пробач, Келен. Це дійсно може статися. Не можна говорити з упевненістю, але він може поглянути на це і з такої сторони. Я не знаю, наскільки сильним буде спалах безумства, коли він почує, що повинен надіти нашийник, і тим більше, якщо почує це від тебе. Але він любить тебе більше життя, і тому, крім тебе, ніхто не зможе його вмовити.

— Денна, я не знаю, чи наважусь я… Після всього, що ти мені розповіла…

— Ти повинна, інакше він загине. Якщо ти любиш його так сильно, як кажеш, ти повинна це зробити. І наберися мужності, бо ти знаєш, що це завдасть йому біль. Тобі доведеться зробити те, що робила я, щоб він злякався і виконав твоє прохання. Тобі доведеться самій довести його до божевілля, щоб він уявив, ніби ти — це я. Тобі доведеться воскресити в його свідомості час, коли він виконував всі мої бажання. Ти можеш втратити його любов. Він може зненавидіти тебе навіки. Але якщо ти дійсно любиш його, то зрозумієш, що, крім тебе, йому нікому допомогти. І нікому його врятувати.

Келен гарячково намагалася знайти якийсь вихід.

— З ранку ми збиралися полетіти до Зедда. Це чарівник, який, напевно, допоможе Річарду впоратися зі своїм даром. Річард впевнений, що Зедд знає, що робити.

— Можливо, ти й права. Пробач, Келен, я нічого не можу тобі на це сказати. Не виключено, що Зедд допоможе йому. Але що стосується сестер Світу — я точно знаю, що у них є сила, яка врятує Річарда. Якщо він відкине їх пропозицію в третій раз, то назавжди втратить можливість скористатися їхньою допомогою. А якщо виявиться, що цей чарівник безсилий, Річард помре. У нього мало часу, від сили кілька днів. Ти розумієш, що це означає, Келен? Якщо він помре, Володар забере його, а потім і всіх нас. Тільки Річард може замкнути завісу.

— Але як? Ти знаєш, як її замкнути?

— На жаль, ні. Я знаю тільки, що розірвати її остаточно можна тільки з цього світу. Ось чому Володар посилає сюди своїх слуг. Ось чому Даркен Рал піднявся сюди. Але як би там не було, тільки Річард може зупинити їх і виправити те, що вже зроблено. Якщо він відкине третю підставу, а ваш чарівник не зможе йому допомогти, Річард дуже скоро помре — помре так само вірно, як якщо б на ньому залишалося клеймо Володаря. Якщо ви встигнете дістатися до свого чарівника раніше, ніж сестри з'являться знову, тоді… тоді, можливо, нашийник і не знадобиться.

Але якщо вони прийдуть раніше… Я хочу, щоб ти присягнулася зробити в цьому випадку те, що повинно бути зроблено заради порятунку Річарда.

— Але час ще є. Сестри повернуться не раніше, ніж через кілька днів.

Ми встигнемо знайти Зедда.

— Сподіваюся, що так і буде. Дійсно, сподіваюся. Я знаю, ти мені не повіриш, але мені так само, як і тобі, не хочеться, щоб Річард знову надів нашийник і опинився віч-на-віч зі своїм божевіллям. Але якщо ви не встигнете полетіти до Зедда, пообіцяй, що не дозволиш йому відкинути третю підставу сестер Світу.

З очей Келен знову бризнули сльози. Вона знала, що Річард зненавидить її за це. Він подумає, що вона зрадила його.

— А як же клеймо? — Невпевнено запитала вона. Денна відповіла не відразу.

— Клеймо прийму я. — Голос її був ледве чутний. — Я піду до Володаря замість нього. — По щоці примари скотилася іскриста сльоза. — Але зроблю це тільки, якщо буду напевно знати, що у нього буде шанс залишитися в живих.

Келен недовірливо подивилася на неї.

— Ти зробиш це заради нього? — Прошепотіла вона. — Чому?

— Тому що він, після всього, що я з ним творила, пожалів мене. І тільки він намагався полегшити мої страждання. Коли Даркен Рал побив мене, він плакав і приготував мазь, щоб угамувати біль, хоча я ніколи не припиняла тортури, навіть якщо він благав мене про це. Ніколи. Більш того, після всього, про що я тобі розповіла, він пробачив мене. Він зрозумів, які муки мені довелося пережити. Він одягнув на шию мій ейдж і обіцяв пам'ятати про мене, пам'ятати про те, що я більше, ніж просто Морд-Сіт, пам'ятати про те, що я — Денна. Ще одна іскорка упала на землю. — І ще тому, що я люблю його. Навіть у смерті я люблю його. І хоча я завжди знала, що цьому коханню ніколи не бути взаємним, я все одно його люблю.

Келен подивилася на Річарда, безпорадно лежачого на спині, подивилася на чорне кровоточаче клеймо у нього на грудях. Розфарбований глиною, він був схожий на злобного дикуна, але він не був дикуном, він був самою доброю людиною з усіх, кого Келен знала. І в цю мить вона зрозуміла, що готова зробити все, що завгодно, лише б його врятувати. Все, що завгодно.

— Так, — прошепотіла вона, — Я обіцяю. Якщо ми не знайдемо Зедда перш, ніж сестри прийдуть в третій раз, я змушу його надіти нашийник, чим би мені це не загрожувало. Навіть якщо він зненавидить мене. Навіть якщо це мене вб'є.

Денна простягнула до неї руку.

— Тут, між життям і смертю, клянусь зробити все, щоб врятувати його.

Келен подивилася на простягнуту до неї руку.

— Я все одно не можу тебе вибачити. І ніколи не прощу.

Денна чекала, не опускаючи руки.

— Єдине прощення, якого я потребувала, мені було вже даровано.

Келен ще раз глянула на її руку і нарешті простягнула назустріч свою.

— Клянуся врятувати того, кого ми любимо.

Їх руки стикнулися. Запанувало мовчання. Потім Денна прибрала руку:

— Пора. Його час закінчується. Келен кивнула.

— Коли він прийде в себе, подбай про нього. Клеймо зникне, але рана залишиться.

І вона буде дуже глибокою. Келен знову кивнула.

— Тут є цілителька. Вона його вилікує.

Очі Денни були сповнені співчуття.

— Спасибі тобі, Келен, за те, що ти любиш його досить сильно, щоб йому допомогти. Хай зберігають вас обох добрі духи. — Вона посміхнулася слабкою, переляканою посмішкою. — На жаль, я більше не побачу добрих духів, інакше неодмінно попросила б їх подбати про вас.

Келен мовчки торкнулася руки Денни, в душі молячись, щоб тієї вистачило сил. У відповідь Денна погладила її по щоці і повернулася до Річарда. Її рука лягла на клеймо і немов би розчинилася в ньому. Груди Річарда піднялася.

Обличчя Денни спотворилося від болю. Вона відкинула голову, і крик її вразив Келен в саме серце. А потім вона зникла. Річард застогнав. Келен кинулася до нього. Вона плакала.

— Келен? — Прохрипів він. — Келен, що трапилося? Мені боляче… Мені дуже боляче…

— Лежи спокійно, коханий. Все добре. Я тут, і ти в безпеці. Зараз тобі допоможуть.

Він кивнув. Келен кинулася до дверей і відчинила її. Старійшини, зібравшись у гурток, сиділи майже біля порога.

— Швидше! — Закричала Келен. — Несіть його до Ніссель! Немає часу кликати її сюди!

17

Річард поворухнувся, і Келен підняла голову. Перш ніж зупинитися на її обличчі, його сірі очі пробіглися по кімнаті.

— Де ми?

Вона легенько погладила його по плечу:

— У Ніссель. Вона лікувала твій опік.

Він торкнувся пов'язки у себе на грудях і скривився:

— І давно? Скільки зараз часу?

Келен протерла очі і подивилася на прочинені двері, в яку вливався тьмяний світ білий.

— Розвиднілось годину або дві назад. Нісселя спить в задній кімнаті. Вона всю ніч провозилися з твоєю раною. Старійшини всі зовні. Вони так і не йшли з тих пір, як тебе принесли.

— Принесли? Коли це було?

— Опівночі.

Річард знову озирнувся.

— Так що ж сталося? Тут був Даркен Рал… — Він узяв її за руку. — Він торкнувся мене. Він… він мене затаврував. Куди він пішов? І що було потім?

Келен похитала головою:

— Не знаю. Він просто зник.

Річард до болю стиснув їй кисть.

— Що значить «зник»? Повернувся назад у зелене світло? Назад в Підземний світ?

Вона схопила його за пальці:

— Річард! Мені боляче!

Він відразу розтиснув руку.

— Прости. — Він поклав її голову на здорове плече. — Я не хотів. Пробач, будь ласка. — Він шумно зітхнув і додав:

— До сих пір не можу повірити, що я виявився таким дурнем.

Келен поцілувала його в шию:

— Мені було не так вже й боляче.

— Я не про це. Бути настільки тупим, щоб викликати його з Підземного світу! Але ж мене ж попереджали. Я повинен був задуматися. Я повинен був відмовитися! А я, як дурень, думав тільки про одне і забув, що в світі є й інші речі! Тільки божевільний міг це зробити!

Келен здригнулася.

— Не говори так, — шепнула вона. — Ти не божевільний. — Вона встала і подивилася на нього зверху вниз. — Ніколи не смій так про себе говорити!

Він сів навпроти неї і знову поморщився, торкнувшись своєї пов'язки. Його пальці пробігли по її щоці і торкнулися волосся. Річард посміхнувся, і від цієї усмішки у неї защеміло серце.

Він подивився їй в очі.

— Ти найпрекрасніша жінка в світі. Я тобі вже говорив про це?

— Тисячу разів.

— І це правда. Я люблю твої зелені очі і твоє волосся. У тебе найкраще волосся, яке я бачив. Я люблю тебе більше всього на світі.

Келен намагалася утримати сльози.

— Я теж люблю тебе більше всього на світі. Будь ласка, Річард, пообіцяй, що ти ніколи не засумніваєшся у моїй любові. Що б не сталося.

Він погладив її по щоці.

— Обіцяю. Клянуся, що ніколи не засумніваюся в твоїй любові. Що б не сталося. Годиться? А в чому справа?

Вона притулилася до нього і, поклавши голову йому на плече, обняла його обережно, щоб не потривожити рану.

— Даркен Рал налякав мене, от і все. Я боялася, що він спалить тебе своєю рукою. Я думала, ти помреш.

Річард торкнувся її плеча:

— Так що ж там було? Я пам'ятаю, як він сказав, що я його викликав, тому що він мій предок, а потім сказав щось про клеймо Володаря. Потім я вже нічого не пам'ятаю. Що сталося?

— Ну… — Келен гарячково придумувала відповідний відповідь. — Він сказав, що затаврує тебе, тобто вб'є, а клеймо відправить тебе прямо до володаря.

Він сказав, що прийшов в наш світ, щоб остаточно розірвати завісу.

Потім він торкнувся тебе і обпік. Але він не встиг тебе вбити, бо я закликала блискавку, Кон Дар.

— Навряд чи це могло вбити його, розпорошити, або як ще називається те, що можна зробити з духом. Це було б занадто велике везіння.

Вона похитала головою:

— Я його і не вбила. Він відбив блискавку, у всякому разі, частково. Але мені здається, я його налякала, і він пішов. Не назад в зелене світло, а в двері.

Пішов, не встигнувши закінчити те, що хотів з тобою зробити. Просто пішов, і все.

Річард посміхнувся і міцно обняв її.

— Моя захисниця. Ти врятувала мене. — Він мить мовчав. — Отже, він тут, щоб порвати завісу. — Річард задумливо насупився. — І що ж сталося потім?

Келен твердо вирішила не говорити йому правди, але не могла винести його пильного погляду і уткнулась йому в плече. Вона напружено думала про те, як відволікти Річарда від цієї теми.

— А потім старійшини віднесли тебе сюди, і Ніссель зайнялася твоїм опіком.

Вона говорила, що опік жахливий, але компрес його швидко вилікує. Тільки тобі не можна кілька днів знімати пов'язку, щоб рана затяглася. — Вона погрозила йому пальцем. — Я тебе знаю. Ти захочеш зняти її якомога швидше. Ти думаєш, що завжди знаєш, як краще. Так от, нічого не вийде. Ти знімеш її, тільки коли я дозволю, Річард Сайфер.

Його обличчя спохмурніло.

— Річард Рал.

Келен подивилася на нього.

— Прости. Річард Рал. — Вона змусила себе посміхнутися. — Мій Річард.

Може, ти захочеш змінити прізвище, коли ми одружимося. Будеш Річард Амнелл. Чоловіки сповідниць зазвичай так і роблять.

Він усміхнувся:

— Мені подобається. Річард Амнелл. Чоловік Матері-сповідниці. Відданий чоловік. Люблячий чоловік. — Його очі знову затуманились. — Іноді я боюся, що сам не знаю, хто я або що я таке. Часом мені здається…

— Ти — частина мене. А я — частина тебе. Все інше не важливо.

Він неуважно кивнув. В очах його стояли сльози.

— Я хотів як краще з цією радою. Я сподівався знайти спосіб відвести біду.

А на ділі, як сказав Даркен Рал, зробив тільки гірше. Він має рацію, я просто дурень. І тепер у тому, що станеться, буде і моя вина.

— Річард, перестань. Ти змучений і поранений. Коли відпочинеш, ти знайдеш вихід. Все ще можна виправити.

Річард насупився, але нічого не сказав. Він відкинув ковдру і оглянув себе:

— А хто змив глину і одягнув мене?

— Старійшини. Ми з Ніссель спробували тебе одягти, — Келен почервоніла, — але ти для нас дуже великий і важкий. Так що вони заодно і одягли тебе. І то тільки всі разом, і це зайняло у них досить багато часу.

Річард кивав, але, здавалося, зовсім не слухав її. Він підняв руку до грудей, де зазвичай висіли свисток, драконий зуб і ейдж, але не знайшовв їх.

— Треба швидше забиратися звідси. Ми повинні знайти Зедда. Прямо зараз, поки не сталося ще щось. Де зуб Скарлет? Я повинен викликати її. І де мій меч?

— Усі наші речі залишилися в будинку духів. Річард на хвилинку задумався, потім погладив її по голові.

— Гаразд. — Він твердо подивився їй в очі. — Я сходжу за зубом і викличу Скарлет, а ти біжи до Везелен і одягай свою весільну сукню. Поки Скарлет прилетить, ми ще встигнемо одружитися. Як тільки вона з'явиться, ми відлітаємо. Він поцілував Келен в щоку. — Ми зіграємо весілля і будемо в Ейдіндрілі ще до темряви. Все буде добре, ось побачиш. Все буде добре. Я виправлю свою помилку і покінчу з цим. Обіцяю.

Келен обняла його за шию.

— Ми покінчимо з цим, — поправила вона. — Разом. Завжди разом.

Річард посміхнувся:

— Разом. Ти потрібна мені. Ти освічуєш мені шлях.

Келен відсунулася і строго на нього подивилася.

— Ну що ж, тоді слухай мої вказівки і роби те, що тобі говорять. Ти нікуди не підеш, поки Ніссель не дозволить тобі встати. Вона говорила, що, коли ти прокинешся, перемінить пов'язку і дасть тобі ліки. До тих пір ти залишишся тут. Ясно? Я не хочу, щоб ти помер у мене на руках після того, як я доклала стільки зусиль, щоб тебе врятувати. Що стосується мене, то я піду до Везелен, щоб остаточно підігнати сукню. Коли Ніссель закінчить, тоді, — вона знову погрозила йому пальцем, — і тільки тоді ти можеш піти і викликати Скарлет. Після цього ти збереш речі, знайдеш мене, і я вийду за тебе заміж. — Вона поцілувала його в ніс. — І то, якщо ти пообіцяєш, що ніколи мене не розлюбиш.

— Ніколи, — посміхнувся Річард. Вона поклала руки йому на плечі і сплела пальці у нього на потилиці.

— Зараз я розбуджу Ніссель і попрошу її поквапитися. Але, будь ласка, Річард, поквапся і ти. Викликай Скарлет відразу, як тільки зможеш. Я хочу полетіти звідси. І зробити це, поки сестра Верна ще далеко. Ніхто не знає, коли вона з'явиться знову, і я не хочу ризикувати. Я хочу опинитися якнайдалі звідси. І від сестер Світу. Я хочу знайти Зедда, щоб він визволив тебе від головних болів, поки вони не стали ще сильнішими.

Річард посміхнувся їй пустотливою хлоп'ячою посмішкою.

— А як щодо твоєї великого ліжка? Чи не хочеш ти заодно швидше добратися і до нього?

Вона легенько стукнула його по носі.

— У моєму великому ліжку ще не бувало чоловіків. Як би мені тебе не розчарувати.

Обійнявши Келен за талію, він притягнув її до себе і ніжно поцілував в шию. У точності в те ж місце, що й Даркен Рал.

— Розчарувати мене? Це, моя люба, єдина річ у світі, яка тобі не під силу. — Він ще раз поцілував її. — А тепер буди Ніссель. Ми втрачаємо час.

* * *

Келен, наскільки можливо, підтягла матерію вгору.

— Я ніколи не носила суконь з таким глибоким вирізом. Тобі не здається, що воно… відкриває надто багато?

Везелен, що сиділа навшпиньках, знизу вгору глянула на Келен і вийняла з рота кістяну голку, що заважала говорити.

— Ти думаєш, йому не сподобається?

Келен зарум'янилася.

— Ну, мені здається, що сподобається… Тобто сподіваюся, що так, але…

— Якщо ти турбуєшся, що він побачить надто багато, може, тобі краще ще раз подумати?

Келен підвела брови.

— Але ж не тільки він буде на мене дивитися. Я ніколи не носила нічого схожого. Я боюся… Я боюся, що це непристойно.

Везелен посміхнулася і поплескала її по руці.

— Сукня тобі йде. Ти в ній чудово виглядаєш. Просто чудово.

Але Келен продовжувала підозріло себе оглядати.

— Правда? Ти впевнена? А воно не дуже мене обтягує?

Везелен заусміхалася ще ширше.

— Не дуже. У тебе дуже гарні груди. Кожен це скаже.

Келен залилася краскою. Без сумніву, так воно і буде. В Племені Тіни привселюдно зробити жінці комплімент з приводу її грудей було все одно що сказати, що в неї приємна усмішка, і до цього звичаю Келен ніяк не могла звикнути. Вона зніяковіло поправила спідницю.

— Це саме гарне плаття з усіх, що я коли-небудь носила, Везелен.

Спасибі тобі. Я буду його берегти.

— І може бути, одного разу твоя дочка одягне його на весілля.

Келен з посмішкою кивнула. «Прошу вас, добрі духи, — подумала вона, — якщо у мене народиться дитина, нехай це буде дівчинка, а не хлопчик». Вона підняла руку і торкнулася намиста у себе на шиї — невеликої круглої кісточки, нанизаної на нитку серед червоних і жовтих бусинок.

Це намисто дала їй Еді, кістяна жінка, для захисту від злісних тварюк, вартуючих прохід між Вестландом і Серединними Землями. Стара жінка сказала, що якось намисто захистить і її дитину.

Келен дуже любила це намисто. Точно таке ж колись отримала від Еді і її мати. Потім вона віддала його Келен, а та, в свою чергу, своїй названій сестрі Денні. З тих пір, як Денні померла, Келен більше його не бачила.

А нинішнє намисто їй було подвійно дорожче, тому що в ту ніч Річард поклявся на ньому захистити майбутню дитину Келен. У той час ні він, ні вона не могли навіть припустити, що ця дитина буде від нього.

— Сподіваюся, що так. Везелен, а ти будеш стояти зі мною поруч?

— Стояти з тобою поруч?

Келен зніяковіло прикрила волоссям свої напівоголені груди.

— Там, звідки я родом, прийнято, щоб під час весілля поруч з тобою стояв твій кращий друг. Це як би представник добрих духів, що спостерігає за весіллям. Річард попросить Савідліна, а я хочу, щоб поряд зі мною стояла ти.

— Який дивний звичай. Адже добрі духи і так завжди спостерігають за нами.

Але якщо у вас так прийнято, я матиму за честь стояти поруч з тобою.

— Спасибі, — засяяла Келен.

— А тепер випрямися. Я майже закінчила.

Везелен знову взялася за шитво. Келен намагалася стояти прямо, не дивлячись на те що вона всю ніч просиділа поряд з Річардом, і зараз їй більше всього на світі хотілося лягти і заснути. І ще в неї страшенно боліла спина.

Раптово вона подумала, що Денні зараз набагато болючіше.

«Мене це не стосується», — сказала вона собі. Після всього, що Денна робила з Річардом, для неї будь-яких мук мало. Келен згадала розповіді Денни і знову відчула нудоту.

Вона до сих пір відчувала на шиї губи Даркена Рала. При згадці про цей поцілунок її кинуло в дрож.

Потім в пам'яті виникло спотворене від болю обличчя Денни в той момент, коли вона зникла. Ну і наплювати: вона це заслужила.

А це могло статися і з Річардом, майнула думка. Якби не Денна, це сталося б з ним.

— Не треба боятися, Келен.

— Що? — Келен прокинулася від своїх думок. Перед нею стояла Везелен і посміхалася. — Прости. Що ти сказала?

Везелен змахнула сльозинку з її щоки.

— Я кажу, не треба боятися. Річард — хороша людина. У вас з ним буде щасливе життя. Перед весіллям всім трохи страшнувато, але не хвилюйся. Все буде добре, ось побачиш. Свого часу я теж плакала перед весіллям. Я зовсім не збиралася плакати, бо любила Савідліна, але раптом виявила, що плачу, зовсім як ти. — Вона підморгнула. — Але потім у мене більше не було причин плакати. Іноді я знаходила привід побурчати, але плакати — ніколи.

Келен витерла іншу щоку. Та що з нею таке? «Мене абсолютно не хвилює, що трапилося з Денні, — сказала вона собі. — Ні крапельки». Вона кивнула Везелен і видавила з себе посмішку.

— Це моя найбільша мрія в житті — ніколи більше не плакати.

Везелен по-материнськи обняла її.

— Не хочеш чогось з'їсти?

— Ні, не хочу…

В кімнату увірвався Савідлін, змоклий від бігу. Побачивши його обличчя, Келен похолола.

— Я провів Річарда до будинку духів, як ти просила. Але за ним прийшла сестра Світла! Зараз вони там, в будинку духів. Я не знаю його мови, але зрозумів, що він хотів мені сказати. Він кілька разів назвав твоє ім'я. Він хоче, щоб я привів тебе. Поквапся.

— Ні-і! — Простогнала Келен і вилетіла за двері слідом за Савідліном.

На бігу вона підібрала сукню, щоб не плуталося в ногах. Вона ніколи ще не бігла так швидко. Вона мчала по вузьких доріжках між будинками, і крижаний повітря розривало легені. За спиною чувся тупіт Савідліна. В голові була тільки одна думка: встигнути. Цього не повинно було статися!

Сестра Верна не могла повернутися так швидко. Адже вони вже майже встигли втекти! Це просто нечесно! Річард!

У повітрі кружляли великі сніжинки і тут же танули, торкнувшись її розпаленілої шкіри. Зима. Раптовий порив вітру жбурнув їй в обличчя пригорщу снігу, але Келен тільки похитала головою і звернула на чергову доріжку.

«Не туди!» — Збагнула вона і, різко розвернувшись, кинулася в іншому напрямку. Обличчя її було мокрим від снігу і сліз. Цього просто не може бути!

Задихаючись, вона вискочила на вільний простір перед будинком духів. Там, де Річард пробив стіну, борючись зі скрійлінгом, були прив'язані троє коней.

Навколо стояли люди, але Келен навіть не помітила їх. Вона бачила перед собою лише зачинені двері і з усіх ніг кинулася до них.

Здавалося, вона біжить цілу вічність, наче в кошмарному сні, і ніяк не може добігти. Ноги підкошувалися, серце готове було вистрибнути з грудей.

«Будь ласка, добрі духи, — благала вона. — Тільки не дайте мені спізнитися!»

Зціпивши зуби, вона штовхнула двері і увірвалася в будинок духів. Крізь дірку в стелі, пробиту блискавкою, падав неяскравий промінь світла. У цьому промені один проти одного стояли Річард і сестра Верна. Зверху на них неквапливо опускалися сніжинки. Все решта тонуло в напівтемряві. На поясі у Річарда висів меч, але ні свистка, ні зуба, ні ейдж Келен у нього не побачила.

Значить, він не встиг викликати Скарлет.

Сестра Верна простягала Річарду нашийник. Вона кинула на Келен застережливий погляд і знову повернулася до Річарду:

— Отже, ти почув третю підставу Рада-Хань. Це твоя остання можливість одержати нашу допомогу. Чи приймаєш ти її?

Річард повільно повернувся туди, де, важко дихаючи, стояла Келен. Погляд його сірих очей затримався на її блакитній сукні і зупинився на обличчі.

— Келен… — Захоплено сказав він. — Це плаття… Воно чудове.

Чудове.

Келен втратила дар мови. Її серце було готове розірватися.

— Річард! — Грізно мовила сестра Верна.

Тільки зараз Келен побачила те, що вона тримає в іншій руці. Сріблястий кинджал. Але лезо дивилося не на неї, воно було спрямоване на Річарда.

Келен раптом усвідомила: якщо Річард відмовиться, сестра Верна заріже його. Але він ніби не помічав зброї, яка тьмяно поблискувала в неяскравому світлі.

Келен подумала, що в цьому винні закляття, накладені сестрою Верною.

Річард знову повернувся до сестри.

— Ви зробили все, що можна. Принаймні старалися. Але цього мало. Я вже сказав, що я не…

— Річард! — Келен зробила крок до нього, і він повернувся на її оклик. — Річард, прошепотіла вона, роблячи ще крок. Її голос надломився. — Прийми пропозицію.

Одягни нашийник. Будь ласка.

Сестра Верна незворушно спостерігала за подіями. Річард насупився:

— Що? Келен… Ти не розумієш. Я ж казав тобі, що не…

— Річард!

Він замовк, спантеличено дивлячись на Келен. Вона зиркнула на сестру Верну: та мовчки чекала, що буде далі, але погляд у неї був важким. Цей погляд ясно говорив, що саме вона зробить з Річардом, якщо Келен не вдасться його переконати.

— Річард, послухай мене уважно. Я. Хочу. Щоб ти. Прийняв.

Пропозицію. Він спохмурнів ще більше:

— Що?..

— Візьми нашийник.

В очах його спалахнув гнів:

— Я тобі вже все сказав! Я не збираюся…

— Ти сказав, що любиш мене!

— Келен, та що з тобою? Звичайно, люблю, але…

— Тоді ти приймеш пропозицію! — Різко обірвала вона його. — Якщо ти справді мене любиш, то візьмеш нашийник і одягнеш його. Заради мене.

Він не повірив своїм вухам:

— Заради тебе? Келен… Я не можу… Я не…

— Ні, можеш! — Вона була дуже м'якою і зрозуміла це. Він всього лише зніяковів. Вона повинна вдарити сильніше. Якщо вона хоче його врятувати, то повинна діяти, як Денна. «Добрі духи, — благала вона, — дайте мені сили врятувати його!»

— Келен, не знаю, що на тебе найшло, але давай обговоримо це потім. Ти знаєш, як сильно я тебе люблю, але я не буду…

— Ні, будеш! — Заволала вона, стиснувши кулаки. — Будеш, якщо дійсно любиш мене! Годі базікати про кохання, якщо ти нічим не хочеш його довести!

Він розгублено дивився на неї:

— Келен…

— Ти не гідний моєї любові, якщо не можеш довести свою! Як ти смієш говорити мені про це!

Очі Річарда наповнилися сльозами. І божевіллям.

І пам'яттю про те, що з ним робила Денна. Він повільно опустився перед нею на коліна.

— Келен… Будь ласка…

Вона нахилилася над ним і занесла кулак:

— Мовчи!

Річард з нерозумінням прикрив руками голову. Він подумав, що вона хоче його вдарити. Він дійсно так подумав! Її серце готове було розірватися, по щоках текли сльози, але вона не дозволила собі проявити слабкість:

— Я сказала, прийми нашийник! Так треба! І не смій говорити зі мною! Якщо любиш мене, візьми нашийник!

— Келен, прошу тебе… — Він уже плакав. — Не роби цього! Ти не розумієш.

Не проси мене про…

— Я все прекрасно розумію! — Закричала вона. — Я розумію, що ти хочеш переконати мене в своїй любові! Тільки я тобі не повірю! Не повірю! Ти брехав мені! Вся твоя любов — брехня, якщо ти не одягнеш нашийник! Брехня! Мерзотна брехня!

Він не смів підняти голову і поглянути на неї, стоячу над ним в блакитній весільній сукні. З кожним словом він все більше зменшувався і опускав очі.

— Я не… Я не брешу… Будь ласка, Келен. Я люблю тебе. Весь світ для мене ніщо в порівнянні з тобою. Прошу тебе, повір. Я зроблю для тебе все.

Тільки, будь ласка…

Вмираючи в душі, Келен схопила його за волосся і ривком підняла голову, змушуючи дивитися на себе. В очах Ричарда танцювало божевілля. Колишній Річард кудись зник. «Тільки б не назавжди, — благала вона. — Прошу вас, добрі духи, аби не назавжди!»

— Слова! — Гаркнула вона вголос. — Одні слова. Де любов?

Вона замахнулася, щоб вліпити йому ляпаса. Річард зажмурився, але Келен не могла змусити себе вдарити його. Всі сили йшли на те, щоб не впасти поряд з ним на коліна, не обійняти його і не сказати йому, що вона його любить і все буде добре.

Але це буде якраз погано. Якщо він не надіне нашийник, то загине. І врятувати його може лише вона. Навіть якщо це вб'є її.

— Не бий мене більше, — прошепотів він. — Денна, будь ласка… Не треба.

Келен проковтнув клубок у горлі і змусила себе говорити:

— Подивися на мене. — Він сприйняв це як наказ. — Я не збираюся повторювати двічі. Якщо ти любиш мене, то приймеш пропозицію і одягнеш нашийник. Якщо ні, ти будеш покараний. Найстрашнішим покаранням в твоєму житті. Зроби це негайно, інакше кінець. Всьому кінець. — Річард завагався. Келен стиснула зуби. — Не примушуй мене повторювати двічі, дружок. Одягни нашийник. Негайно!

Вона знала, що Денна завжди називала його «дружок», вона сама це говорила. Келен знала, що це слово означає для Річарда, і сподівалася, що їй не доведеться ним скористатися. Остання нитка, що зв'язувала його свідомість з реальністю, обірвалася, і в очах у нього Келен прочитала те, що було страшніше смерті.

«Зрада!»

Вона випустила його волосся. Не встаючи з колін, Річард повернувся до сестри Верни. Вона підняла нашийник вище. По блискучій поверхні пробіг холодний відблиск. Річард як заворожений дивився на нього. В повітрі неквапливо кружляли сніжинки. Сестра Верна незворушно дивилася не Річарда.

— Добре, — прошепотів він і тремтячою рукою потягнувся до нашийника. Його пальці обхопили гладкий метал. — Я приймаю пропозицію. Я приймаю нашийник.

— Одягни його, — м'яко сказала сестра Верна, — і застебни.

Річард повернувся до Келен:

— Я обіцяв зробити все заради тебе.

Келен хотілося померти.

У Річарда так сильно тремтіли руки, що Келен здалося, що зараз він упустить нашийник. Він зробив глибокий вдих і надів його собі на шию. Пролунало клацання, і нашийник перетворився на суцільне гладке металеве кільце без всяких слідів з'єднання.

На мить денне світло померкло. Вдалині над рівниною прокотився низький гуркіт грому. Такого звуку Келен ще ніколи не чула. Земля здригнулася, і Келен подумала, що цей грім якось пов'язаний з магією нашийника, але, побачивши, як насторожено озирається сестра Верна, зрозуміла, що це не так.

Річард повільно піднявся на ноги.

— Ти переконаєшся, сестра Верна, що тримати повідок від цього нашийника набагато важче, ніж носити його. — Він скреготнув зубами. — Набагато важче.

Голос сестри Вірні залишився спокійним.

— Ми тільки прагнемо допомогти тобі, Річард.

Річард ледь помітно кивнув:

— Я нічого не приймаю на віру. Вам доведеться мені це довести.

Раптово Келен охопила паніка:

— Третє підстава? Третє підстава Рада-Хань? У чому вона полягала?

Річард обдарував її поглядом, перед яким бліднув навіть погляд Даркена Рала.

На мить Келен забула, як дихати.

— Перша підстава — позбавити мене від головних болів і зробити мій розум відкритим для навчання. Друга — керувати мною. — Раптово він схопив Келен за горло, але очі його дивилися кудись крізь неї. — А третя змусити мене страждати.

Келен зі стогоном закрила очі:

— Ні! О, добрі духи, ні!

Він відпустив її горло. Погляд його став байдужим.

— Сподіваюся, я довів тобі свою любов, Келен. Сподіваюся, тепер ти мені повіриш. Я віддав тобі все, і більше у мене нічого не залишилося. Нічого.

— Залишилося! Залишилося більше, ніж тобі здається! Я люблю тебе найбільше на світі!

Вона несміливо торкнулася його щоки. Він відштовхнув її руку. Очі сказали все: сказали, що вона зрадила його.

— Он як? — Він відвернувся. — Хотілося б мені тобі повірити.

— Ти обіцяв ніколи не сумніватися в моїй любові, — через силу сказала Келен. Він байдуже кивнув:

— Так, обіцяв.

Якби вона могла вразити блискавкою себе, то зробила б це.

— Річард… Я знаю, зараз тобі важко зрозуміти, що сталося, але, повір, я була змушена — змушена врятувати тобі життя. Біль в голові і твій дар вбили б тебе. Я сподіваюся, що колись ти все зрозумієш. Я люблю тебе всім серцем.

Лице Річарда не змінилося.

— Якщо ти говориш правду, вирушай до Зедда і розкажи йому, що ти наробила. Розкажи йому.

— Річард, — нагадала про себе сестра Верна, — візьми речі й почекай біля конов'язі.

Річард глянув на неї через плече і кивнув. Потім він пройшов туди, де лежали його плащ, сумка і лук. Дивлячись, як він вішає на груди свисток Птахолова, ейдж Денни і зуб Скарлет, Келен подумала, що їй нема чого подарувати йому на пам'ять.

Коли він проходив повз, вона схопила його за плече.

— Почекай! — Вона витягла у нього з-за пояса ніж і одним рухом відхопила довге пасмо свого волосся. Вона навіть не встигла згадати про те, що трапляється з сповідницею, що відрізає собі волосся.

З криком болю вона повалилася на землю. Магія пронизала її наскрізь, обпалюючи кожну клітинку. Келен ледь не втратила свідомість і корчилася на землі, судорожно хапаючи ротом повітря.

Ледь прийшовши до тями, вона відрізала від плаття невелику смужку і перев'язала нею своє пасмо. Річард байдуже дивився, як вона повертає ніж на місце і кладе перев'язане блакитною стрічкою пасмо йому в сумку.

— Це щоб ти пам'ятав, що моє серце завжди з тобою… Що я люблю тебе.

— Знайди Зедда. — Це було все, що він сказав перед тим, як повернутися і вийти за двері.

Келен стояла, дивлячись йому вслід. Вона відчувала себе роздавленою, втраченою, спустошеною. Поруч з нею встала сестра Верна і теж подивилася на двері.

— Можливо, це самий мужній вчинок, який мені довелося бачити, — м'яко сказала вона. — Щасливі народи Серединних Земель, що мають таку Мати-сповідницю.

Келен продовжувала дивитися на двері.

— Він думає, що я зрадила його. — Вона повернулась і крізь сльози поглянула на сестру Верну. — Він впевнений, що я його зрадила.

Кілька секунд сестра вивчала її обличчя.

— Це не так. Обіцяю, що свого часу я допоможу йому в справжньому світлі побачити те, що ти зробила сьогодні.

— Прошу вас, — благально сказала Келен, — не треба його мучити.

Сестра Верна схрестила руки на грудях і глибоко зітхнула:

— Ти щойно заподіяла йому біль заради порятунку його життя. Чому ж вимагаєш меншого від мене?

По щоці Келен пробігла сльоза.

— Я не буду. І крім того, сумніваюся, що вам вдасться поранити його болючіше.

Сестра Верна кивнула:

— Боюсь, ти права. Але я даю тобі слово особисто простежити за тим, щоб його вчителі не виходили за рамки необхідного. Ні на йоту. Я даю тобі слово сестри Світла.

— Дякую. — Келен опустила погляд на сріблястий кинджал у неї в руці.

Сестра Верна тут же прибрала його в рукав. — Ти хотіла його вбити. Якщо б він сказав «ні», ти б його убила.

Сестра кивнула:

— Якщо б він сказав «ні», біль і божевілля в кінці кінців позбавили б його всього людського. Ти врятувала йому життя. Дякую тобі, Мати-сповідниця… Келен.

Вона попрямувала до дверей, але Келен окликнула її:

— Сестра? Це надовго? Надовго ви його забираєте? Скільки мені доведеться чекати?

Сестра Верна не обернулася.

— Пробач, але я не можу сказати. Стільки, скільки знадобиться. Багато в чому це залежить від нього. Від того, наскільки швидко він вчиться.

Келен вперше посміхнулася:

— Я думаю, ти будеш здивована тим, як швидко він вчиться.

Сестра Верна кивнула:

— Цього-то я і боюся найбільше — знань, які випереджають мудрість.

— Мені здається, його мудрість теж здивує тебе.

— Молюся, щоб ти виявилася права. Прощай, Келен. І не намагайся слідувати за нами, інакше Річард помре.

— І ще одне, сестра. — В голосі Келен прозвучала холодна загроза, і сестра мимоволі поїжилась. — Якщо ти хоч у чомусь збрехала мені, якщо Річард загине, я вистежу кожну з сестер Світу. І уб'ю вас всіх, до єдиної. Але не раніше, ніж ви самі станете благати мене про смерть.

Сестра Верна ще якусь мить забарилася на порозі, потім кивнула і, ні слова не кажучи, вийшла назовні.

Келен вийшла слідом за нею і змішалася з натовпом, дивлячись, як сестра забирається на свого коня. Річард вже був у сідлі. На Келен він навіть не глянув.

Серце її було розбите. Вона хотіла в останній раз побачити його обличчя, але, коли вони рушили, він не обернувся.

Келен звалилася на коліна.

— Річард! Я люблю тебе!

Здавалося, він не почув. Вершники розчинилися в густому снігопаді. Келен сиділа в грязюці, в своїй блакитній весільній сукні, і плакала. Везелен поклала руку їй на плече, втішаючи.

Келен згадала прохання Ричарда: «Знайди Зедда». Вона змусила себе встати.

Всі старійшини були тут. Вона по черзі оглянула їх:

— Я повинна негайно покинути Плем'я Тіни. Я повинна потрапити в Ейдіндріл.

Мені потрібні кілька людей, щоб бути впевненою, що я туди потраплю.

Савідлін виступив вперед:

— Я піду. І мої мисливці теж. Ми можемо взяти всіх, якщо побажаєш, а їх у мене сотня.

Вона поклала руку йому на плече і слабо посміхнулася:

— Ні. Мені не потрібно, щоб це був ти чи твої мисливці. Я візьму тільки трьох. Великий загін приверне зайву увагу. Простіше буде взяти трьох і рухатися швидше. — Келен ткнула пальцем в людину, яка стояла неподалік і мовчки дивився на неї. — Я вибираю тебе, Чандален. — Його брати встали у нього з боків. — І вас, Пріндін і Тоссідін.

Чандален обурено ступив вперед:

— Мене? Чому саме мене?

— Тому що я повинна у що б то не було потрапити в Ейдіндріл. Ти кращий воїн племені. Одного разу Річард сказав, що, якби йому знадобилася людина, яка захищала би йому спину в бою, він вибрав би тебе, незважаючи на те, що ти його ненавидиш. Там, куди ми йдемо, нас чекають великі небезпеки. Якщо ми не впораємося, кожен скаже, що ти просто не надто старався. Всі вирішать, що ти просто знищив Матір-сповідницю, і плем'я відкине тебе. Все плем'я.

Пріндін теж ступив уперед, і його брат став поряд з ним.

— Я йду з тобою. І мій брат теж. Ми допоможемо тобі.

— А я — ні! — Викрикнув Чандален. — Я не піду!

Келен подивилася на Птахолова. Той спокійно витримав її погляд і повернувся до Чандалена. В голосі його зазвучав метал.

— Келен належить Племені Тіни. Ти самий відважний і досвідчений воїн. Твоє завдання — захищати своїх одноплемінників. Кожного з них. І ти це зробиш. Ти підеш з нею. Або ти зараз же покинеш плем'я і більше не повернешся. І ще: якщо ти допустиш, щоб вона загинула, теж можеш не повертатися. А якщо повернешся, то будеш убитий, як та людина, що прийшла на наші землі, пофарбувавши повіки чорним.

Чандалена трясло від люті. Він встромив спис у землю і стиснув кулаки.

— Перед тим як покинути наші землі, я повинен звернутися до добрих духів з проханням дарувати нам удачу. Церемонія триватиме до ранку. Потім ми відправимося.

Всі погляди звернулися на Келен.

— Ми вирушимо через годину. Ти підеш зі мною. За цей час ти повинен встигнути підготуватися.

Келен повернулася і пішла в будинок духів, щоб змінити своє весільне плаття на дорожній костюм і зібрати речі. Везелен зголосилася їй допомогти, і Келен з радістю погодилася.

18

Часом снігопад ставав таким густим, що здавалося, ніби над землею котиться щільний білий туман. Налітаючий вітер кидав в обличчя мокру сніжну крупу, і Річард раз у раз втрачав з виду сестру Верну, яка їхала трохи попереду. Третя конячка, прив'язана до його сідла, покірно йшла поруч.

Річард не замислювався, куди і навіщо вони їдуть, не помічав ні холоду, ні колючого снігу — йому було все одно. В голові у нього, як гнані вітром сніжинки, кружляли безрадісні думки, і йому ніяк не вдавалося привести їх в порядок. До того ж опік знову розболівся, і це заважало зосередитися. Чому Келен раптом засумнівалася в його любові? Вона була для нього сенсом всього існування — і прогнала його. Чому?

Розум його метався від одного неймовірного припущення до іншого. Навіщо Келен змусила його надіти нашийник? Адже вона знала, що це для нього означало. Можливо, треба було без приховування розповісти їй про Денну все? Може, тоді вона б краще зрозуміла його?

Річард обережно помацав пов'язку на грудях. Снігопад пішов на спад і незабаром зовсім перестав. Низькі хмари порідшали, і перший раз пробилося сонце. Подивившись, як падають промені, Річард зрозумів, що полудень давно минув. Навколо як і раніше простягалася порожня сумовита рівнина. Вони їхали вже кілька годин, і за весь цей час сестра Верна не промовила жодного слова.

Річард підняв руку і з побоюванням торкнувся свого нашийника. Гладка смужка металу, і жодних слідів замка. Але ж він говорив, що ніколи більше не буде носити нашийник. Більш того, він поклявся собі в цьому. І ось на ньому знову залізне кільце. І найгірше, що він своїми руками надів його собі на шию. Одягнув тому, що Келен просила його про це. Одягнув тому, що вона засумнівалася в його любові.

Нарешті, вперше з початку шляху, йому вдалося перевести думки в інше русло. Він більше був не в змозі розмірковувати про Келен, не міг виносити цей біль. Зрештою він — Шукач, і є багато більш важливих речей, які треба обміркувати.

Легким поштовхом він змусив коня бігти швидше і наздогнав сестру Верну, що їхала на гнідому жеребці.

Річард підняв руку, щоб поправити капюшон, і виявив, що навіть не надів його: пальці торкнулися лише мокрого волосся. Він подивився на сестру Верну:

— Є речі, про які нам треба поговорити. Ти про них ще не знаєш, але це дуже важливо.

Вона байдуже глянула на нього. Капюшон її був низько насунутий на лоб.

— І що ж це за речі?

— Я — Шукач.

Вона знову стала дивитися на дорогу.

— Навряд чи це щось таке, чого я ще не знаю. Її спокій і байдужість зачепили його.

— На мені лежить велика відповідальність. Гряде біда, про яку тобі нічого не відомо. — Сестра Верна нічого не відповіла. Немов Річард нічого не сказав. Він вирішив взяти бика за роги. — Володар намагається вирватися з Підземного світу.

— Ми не вимовляємо його ім'я вголос. Ти повинен надалі чинити так само.

Це привертає його увагу. Якщо нам потрібно згадати про нього, ми називаємо його «Безіменний».

Вона говорила з Річардом як з дитиною. Життя Келен в небезпеці, а ця жінка повчає його, немов хлопчиська!

— Мене не хвилює, як ви його називаєте, але він намагається звільнитися. І я, запевняю тебе, давно вже привернув його увагу.

Нарешті сестра Верна зволила поглянути на Річарда, але зробила це з колишньою байдужістю.

— Безіменний завжди намагається звільнитися. Річард зробив глибокий вдих і зайшов з іншого кінця:

— Завіса, що відокремлює нас від Підземного світу, пошкоджена. І він ось-ось звідти вирветься.

На цей раз погляд з-під низько опущеного каптура був більш зацікавленим. Сестра Верна насупилася, але в куточках її губ сховалася посмішка.

— Сам Творець помістив Безіменного туди, де він зараз знаходиться. Він сам, Своєю рукою, замкнув завісу, щоб Безіменний не міг звільнитися. Усмішка її стала ширше. — Безіменний не в змозі вирватися з темниці, яку підготував йому Творець. Не треба боятися, дитя моє.

Не тямлячи себе від люті, Річард різко смикнув поводи і загородив їй дорогу.

Коні зіткнулися і невдоволено заіржали. Річард міцно схопив гнідого жеребця за вуздечку, щоб той не став на диби.

— У мене є ім'я! Те, що ти начепила на мене цей нашийник, ще не дає тобі приводу давати мені всякі клички! Мене звуть Річард! Річард Рал!

На сестру Верну цей випад не справив жодного враження. Її голос залишався спокійним і рівним.

— Вибач, Річард. Це просто звичка. До цих пір я мала справу тільки з людьми, які були набагато молодше тебе. Я не хотіла тебе образити.

Під її поглядом Річард раптом відчув себе дурнем і засоромився.

Дійсно, хлоп'яцтво. Він відпустив поводи.

— Пробач, що зірвався. Я зараз не в кращому настрої.

Сестра знову насупилася:

— Я думала, твоє прізвище — Сайфер.

Річард щільніше загорнув плащ, закриваючи пов'язку на грудях.

— Це довга історія. Джордж Сайфер виховував мене як рідного сина. Я тільки недавно дізнався, що мій справжній батько — Даркен Рал.

Вона насупилася ще більше:

— Даркен Рал? Той чарівник, якого ти вбив? Ти вбив власного батька?

— Не треба так на мене дивитися. Ти його не знала. Ти навіть собі не уявляєш, що це була за людина. Він згноїв в тюрмах, замучив і вбив більше людей, ніж ти зустрічала за все своє життя. А при думці про те, що він зробив з моєю матір'ю, мені стає погано. Але, на жаль, це правда. Я його син. Тільки якщо ти чекаєш, що я стану каятися в тому, що вбив його, тобі доведеться чекати дуже довго.

Сестра Верна похитала головою, дивлячись на Річарда з непідробним співчуттям.

— Прости, Річард. Часом в тканину нашого життя Творець вплітає дуже химерні візерунки, а нам залишається тільки гадати, навіщо. Але в одному я впевнена: Він ніколи нічого не робить без причини.

Балаканина. Все, чого він добився від цієї жінки, — лише порожня балаканина.

Річард розвернув свою коня і почав заново:

— Кажу тобі: завіса пошкоджена, і Володар намагається звільнитися.

Голос сестри Вірні загрозливо знизився:

— Безіменний!

Річард виразно зітхнув:

— Добре. Безіменний. Називай його як хочеш, але він намагається вирватися. Над нами над усіма нависла страшна загроза.

«Над Келен нависла страшна загроза». Його анітрохи не турбувало, що сестра в гніві може спопелити його своїм чаклунством; власне життя для Річарда відтепер нічого не значило. Його турбувала лише доля Келен.

Сестра Верна на мить насупилася, але тут же заусміхалася:

— Хто тобі це сказав?

— Відьма Шота. Вона сказала, що завіса прорвана. — Річард промовчав про те, що вона говорила ще що тільки він, Річард, може замкнути завісу. — І Воло… Безіменний може звільнитися.

Сестра Верна відверто розреготалася:

— Відьма! І ти їй повірив? Повірив відьмі? Тобто ти вважаєш, що відьма може ось так просто взяти і сказати правду?

Річард сердито зиркнув на неї:

— Мені здалося, вона говорила дуже впевнено. Вона не стала б брехати мені в таких важливих речах. Я їй повірив.

Сестра Верна розвеселилася ще більше:

— Якщо тобі вже доводилося мати справу з відьмами, Річард, ти повинен знати, що у них дуже оригінальний погляд на правду. Наміри можуть бути найкращими, але слова, які вони вимовляють, дивним чином знаходять зовсім інший сенс.

Це була правда, і Річард завагався. Сестра Верна, безумовно, розбирається в відьмах. Фактично вона висловила те, про що думав він сам.

— І все ж вона була цілком впевнена у своїх словах. І дуже перелякана.

— Охоче вірю. Мудра людина завжди побоюється Безіменного. Але я не стала б занадто покладатися на те, що вона говорить.

— Справа не тільки в ній. Відбулися й інші події. Вона глузливо поглянула на нього:

— Наприклад?

— Скрійлінги.

Її карі очі залишилися спокійними.

— Скрійлінги. Ти бачив скрійлінга, так?

— Бачив! Він напав на мене! Скрійлінги — породження Підземного світу. Вони послані Безіменним. А цей прийшов через дірку в завісі спеціально, щоб мене вбити!

Вона знову посміхнулася:

— У тебе занадто багата уява. Ти просто наслухався дитячих пісеньок.

У Річарда спалахнула злість.

— Що ти маєш на увазі?

— Скрійлінги дійсно живуть в підземному світі, як, втім, і багато інших тварюк. Наприклад, гончі серця. Але їх зовсім не «посилають».

Вони просто приходять. Ми живемо в світі, який лежить між добром і злом, між світлом і темрявою. Творець зовсім не хотів створити світ, прекрасний у всіх відносинах. Нам, як завжди, неясно, чим саме Він керувався, але в Нього, безсумнівно, були причини, тому що Він — всеблагий. Можливо, скрійлінги покликані нагадати нам про те, що в світі є зло. Не знаю. Я знаю лише, що це зло, яке приходить час від часу. З тими, хто має дар, таке траплялося і раніше. Можливо, він їх якимось чином приваблює. Можливо, це випробування. А може, попередження тим, хто цурається Світла.

— Але в пророцтвах говориться, що скрійлінгів пошле Безіменний. Пошле, коли буде порвана завіса.

— Як це може бути? Отже завісу проривали і раніше?

— Звідки мені знати? — Він на хвилину замислився. — Втім, мабуть, ні.

Інакше як би її тоді замкнули? І безумовно, про це залишилися б згадки. Але до чого ти ведеш?

— Якщо завіса ніколи не бувала пошкоджена, хто ж посилав скрійлінгов до нас раніше? Адже у них вже є назва, і ми знаємо, що вони собою представляють.

Тепер прийшла черга Річарда хмуритися.

— Можливо, ми називаємо їх так тому, що так вони названі в пророцтві?

— А ти сам читав це пророцтво?

— Сам — ні. Мені його переказувала Келен.

— А вона читала його сама? На власні очі?

— Ні. Вона вивчила його, коли була маленькою. — Річард хмурився все більше. — Це була пісня. Келен чула її від чарівників.

— Пісня! — Сестра Верна заусміхалася ще ширше. — Річард, я аж ніяк не хочу применшити твої побоювання, але речі, які передаються з уст в уста, з часом дуже змінюються. Особливо якщо це пісня. А пророцтва зрозуміти ще важче, ніж слова відьми. У нашому Палаці зберігається багато пророцтв.

Можливо, в процесі навчання тобі доведеться з ними працювати. Я прочитала їх всі і можу сказати, що в більшості своїй вони лежать за межами людського розуміння. Варто дати волю уяві, і вони скажуть все, що тобі захочеться почути. Принаймні тобі здасться, що ти хочеш почути саме це. Деякі чарівники присвячують все життя вивченню пророцтв, але навіть їм вдається зрозуміти лише незначну частину їх.

Так що є небезпека, що все далеко не так ясно. Крім того, невже ти думаєш, що розірвати завісу так легко? Потрібно вірити, Річард. Вірити в Творця.

Деякий час вони їхали мовчки. Слова сестри Верни звучали розумно.

Річард відчував, що його уявлення про світ затряслося.

Втім, скоро йому стало не до того: Келен знову вторглася в його свідомість.

Спогади про те, як вона змусила його надіти нашийник, знаючи, що це розлучить їх, розривали йому серце. Опік на грудях знову розболівся.

Зрештою Річард знову повернувся до сестри:

— Це ще не все. Я не сказав тобі самого головного.

Вона посміхнулася йому материнської посмішкою.

— Ну що ж, розповідай. Можливо, мені вдасться розвіяти твої побоювання.

Річард зробив глибокий вдих:

— Людина, яку я вбив, Даркен Рал, мій батько… Ну, загалом, коли він помер, то потрапив в Підземний світ. Прямо до Воло… тобто до Безіменного. Але минулої ночі він повернувся. Пройшов через дірку в завісі. Тепер він знову в нашому світі і готується розірвати завісу остаточно.

— І ти точно знаєш, що його послав Безіменний. Ти сам був у підземному світі і бачив його там, прислужуючим Безіменному?

Вона знову виявила слабке місце в його міркуваннях, але Річард зробив вигляд, що не помітив глузування:

— Я говорив з ним, коли він повернувся в наш світ. Він сам сказав мені про це.

Він сказав, що прийшов сюди, щоб остаточно розірвати завісу. Він сказав, що Безіменний жадає опанувати світом живих. Померлий повернувся в наш світ! Ти розумієш? Він міг зробити це, тільки пройшовши через завісу.

— І цей дух ні з того ні з сього виник перед тобою і все розповів?

Річард кинув на неї осудливий погляд, але сестра Верна ніби не помітила цього.

— Це було на раді. Плем'я Тіни влаштовує їх, щоб розмовляти з духами предків. Я мав намір дізнатися у духів спосіб замкнути завісу, а замість цього з'явився Даркен Рал.

— А-а, — сестра Верна задоволено кивнула, — тепер мені ясно.

— Що тобі ясно?

На її обличчі відбилося те безмежне терпіння, з яким доросла людина намагається втовкмачити щось на рідкість нетямущій дитині.

— А ти пив якесь особливе пиття або їв особливу їжу перед тим, як побачити духів?

— Ні.

— Тобто ти просто сидів з цими дикунами і раптом побачив духів?

— Ну, не зовсім так. Спочатку був бенкет. Він тривав два дні.

Старійшини дійсно їли і пили щось особливе. Але я — ні. Потім ми намастилися глиною і увійшли в будинок духів. Нас було дев'ять чоловік. Ми сіли в коло і почали повторювати якісь заклинання. Потім старійшини пустили по колу корзину, а ми по черзі діставали звідти священних жаб і терли ними собі груди…

— Жаби! — Сестра Верна кинула на нього швидкий погляд. — Вони були червоного кольору, вірно?

— Так. Червоні жаби духів.

Сестра всміхнулася:

— Я про них чула. І від цього у тебе по шкірі побігли мурашки. А потім ти побачив духів, так?

— Досить спрощений виклад, але в цілому вірно. Тільки я не зрозумію, в чому ти хочеш мене переконати?

— Ти часто бував в Серединних Землях? Ти добре знаєш їх мешканців?

— Ні. Я народився в Вестланді і про жителів Серединних Земель не знаю майже нічого. Вона знову кивнула.

— В Серединних Землях є багато невіруючих, які не знають про світло Творця. Вони поклоняються самим несподіваним речам, наприклад, ідолам або ж духам. Це дикуни, чиї обряди сильно розрізняються, але у них є одна спільна риса: всі вони вживають спеціальну їжу або напої, які допомагають їм «побачити» своїх «духів-захисників». — Вона подивилася на Річарда, щоб упевнитися, що той слухає уважно. — Що стосується людей Тіни, то вони використовують слиз червоних жаб, щоб викликати у себе видіння.

— Видіння?

— Творець помістив у наш світ багато рослин і тварин, які надають на нас дивний вплив. Наприклад, настій з вербової кори виліковує лихоманку. Ніхто не знає, чому, але всі цим користуються.

Поряд з корисними речами є речі, які можуть зробити тебе хворим, а то й убити. А деякі субстанції, як, скажімо, слиз червоних жаб, при зіткненні зі шкірою викликають у людини видіння. Вона бачить те, чим зайняті її думки. Дикуни в невігластві своєму вважають такі сни наяву реальністю. Саме це сталося з тобою. Ти втер слиз червоної жаби в шкіру, і тебе відвідали видіння. А твій природний жах перед безіменним змусив тебе повірити в них. Якби ці «духи» існували насправді, навіщо тоді тобі знадобився би слиз червоних жаб? Щоб їх побачити? Тільки, будь ласка, не подумай, Річард, що я над тобою насміхаюсь. Видіння можуть здаватися надзвичайно реальними, я це знаю. Коли знаходишся під впливом особливих ритуалів, вони можуть здаватися навіть більш ніж реальними. Але насправді це всього лише ілюзія.

Річарда не особливо надихнуло таке пояснення, але він розумів, що має на увазі сестра Верна. З самого раннього дитинства Зедд брав його з собою в ліс і вчив розрізняти корисні трави: ом-траву, яка вгамовує біль і загоює рани, дурман, коріння якого хороший при глибоких пораненнях, і багато інших, здатних вилікувати лихоманку, полегшити пологи, зняти наговори. Одночасно Зедд показував йому і інші трави — отруйні, і ще ті, що здатні викликати видіння.

Однак він був упевнений, що бесіда з Ралом Даркеном йому не привиділася.

— Він обпік мене. — Річард відчинив плащ і показав сестрі Берні пов'язку. Це вже ніяк не може бути ілюзією. Даркен Рал був там, він торкнувся мене рукою, і в мене залишився опік. Яке ж це видіння?

Сестра Верна пирхнула.

— Одне з двох. Після того, як ти потер собі шкіру слизом, ти вже не бачив кімнати, де перебував, так?

— Так, стіни ніби розчинилися в чорній порожнечі.

— Але ж насправді вони нікуди не поділися, вірно? І я впевнена, що в цьому приміщенні горів вогонь. Адже коли ти обпікся, ти вже не сидів на колишньому місці? Ти напевно встав і рухався по кімнаті, так?

— Так, — неохоче погодився Річард. Сестра стиснула губи.

— В такому стані неважко випадково потрапити на вогонь, а потім уявити, що тебе обпік привид.

Річард відчув, що з нього хочуть зробити дурня. Але, може, вона права? Невже все дійсно так просто? Невже він справді був надто легковірний?

— Але ти сказала — одне з двох. Що ж друге?

Сестра відповіла не відразу, а коли відповіла, голос її змінився:

— Безіменний завжди шукає способи перетягнути людину на свою сторону. Його щупальця досягають нас навіть через завіси. Він у стані заподіяти нам зло. Він небезпечний. Небезпечний і сам Підземний світ. Коли людина неосвічена починає загравати з Темрявою, вона ризикує накликати на себе біду, ризикує привернути увагу Безіменного або тих, хто йому служать. Можливо, тебе дійсно торкнулося і обпекло одне з породжень Тьми. — Вона мимоволі оглянулась. — Люди дуже дурні і не намагаються ухилитися від подібних речей. А вони дуже небезпечні. Іноді вони загрожують смертю. — Вона помовчала і додала вже веселіше:

— Таке наше покликання — показати людям дорогу до світла Творця і навчити їх триматися подалі від Темряви.

Річард не міг придумати нічого, що б їй заперечити. Її логіка була бездоганна. Але якщо сестра Верна права, значить, Келен нічого не загрожує, вона в безпеці. Річарду дуже хотілося б в це вірити.

Шалено хотілося, але все ж…

— Припускаю, що ти можеш бути права, але я не впевнений. Я бачив більше, ніж можна переказати словами.

— Я розумію, Річард. Важко визнавати власні помилки. Це все одно що самокатування. Але якщо ти дійсно хочеш бути дорослою і розумною людиною, ти повинен вміти поглянути правді в очі, навіть якщо при цьому доведеться назвати себе дурнем. Я зовсім не хочу сказати, що ти дурень, тому що щиро помилявся. Твій страх цілком зрозумілий. Мудра людина завжди в змозі відрізнити істину від брехні і знає, що на світі є ще дуже і дуже багато речей, окрім тих, які йому вже відомі.

— Але все, про що я говорив, взаємопов'язане…

— Так що? Мудра людина не стане нанизувати бусинки різних подій на нитку одного намиста просто тому, що йому так хочеться. Мудра людина дізнається правду, навіть якщо вона здасться йому незвичною. Ось найпрекрасніше намисто — істина.

— Істина, — буркнув Річард собі під ніс. Він — Шукач, Істина — сама суть його існування. Це слово горить золотими буквами на руків'ї його меча. Меча Істини. Багато чого з того, що сталося, він просто не міг втілити в слова і пояснити сестрі Верні. Чи могло бути так, як вона говорить?

Невже він до цих пір просто обманював себе?

Річард згадав Перше Правило Чарівника: люди дурні і тому готові повірити у що завгодно, тому що хочуть, щоб це було правдою, або бояться, що це виявиться правдою. Річард з досвіду знав, що це правило поширюється на нього так само, як на будь-якого іншого. У цьому сенсі він нічим не відрізняється від інших і готовий повірити в яку завгодно брехню.

Він вірив, що Келен його любить. Він вірив, що вона ніколи не заподіє йому болю. А вона його прогнала. Річард знову відчув грудку у горлі.

— Я сказала тобі правду, Річард. Я тут для того, щоб тобі допомогти.

Він промовчав. Він їй не вірив. Немов у відповідь на його думки сестра Верна запитала:

— Як твоя голова?

Річард був приголомшений запитанням. Вірніше, не самим питанням, а тим, що довелося відповісти:

— Все… пройшло. Зовсім не болить. Сестра Верна із задоволеною посмішкою кивнула:

— Як і було обіцяно, Рада-Хань визволив тебе від болю. Ми тільки прагнемо допомогти тобі, Річард. Його очі звузилися.

— Ще ти говорила, що з його допомогою ви будете «управляти» мною.

— Тільки заради того, щоб вчити тебе. Щоб вчити людину, нам потрібна його увага. Виключно заради цього.

— І щоб змусити мене страждати. Ти казала, що нашийник завдає біль.

Вона на мить відпустила поводи і здійняла руки до неба:

— Я вже завдала тобі біль. Я тільки що назвала твої переконання дурною помилкою. Хіба це не змусило тебе страждати? Хіба не боляче усвідомлювати, що ти помилявся? Але чи не краще дізнатися істину, ніж вірити в брехню? Навіть якщо це завдасть тобі біль?

Річард відвернувся, думаючи про ту істину, що Келен змусила його надіти нашийник і прогнала геть. Ця істина завдавала болю більше, ніж будь-яка інша. Істина про те, що він виявився недостатньо хороший для неї.

— Може, й так. Але мені не подобається носити нашийник. Ані трошки.

Його втомили розмови. У грудях знову розболілася. Все тіло задерев'яніло. Він втратив Келен. Вона змусила його надіти нашийник і прогнала геть. Він штовхнув колінами коня і поїхав вперед, щоб сестра Верна не побачила його сліз.

Він їхав в мовчанні. Кінь на ходу щипав високу суху траву. В інший час Річард не дозволив би йому цього: коли у коня в пащі мундштук, він не може жувати як слід, і в нього можуть початися кольки. Але зараз, замість того, щоб натягнути поводи, він, навпаки, послабив їх ще більше і ласкаво поплескав коня по теплій шиї.

Найкраща компанія: кінь не назве тебе дурнем і не стане нічого вимагати. Він також не збирається тебе осмикувати. Краще бути конем, ніж людиною, раптово подумав Річард. Біжи, повертай, зупиняйся. І нічого більше. Втім, кому зараз гірше в порівнянні з ним?

Що б там не говорила сестра Верна, він — бранець, і ніякими словами цього не зміниш. Якщо він хоче звільнитися, то повинен навчитися керувати своїм даром. Рано чи пізно сестри вирішать, що він досяг успіху, і, можливо, відпустять його. Навіть якщо Келен до того часу його забуде, він принаймні знову отримає свободу.

Значить, на тому й вирішимо, подумав Річард. Треба вчитися якомога швидше, щоб позбутися від ошийника і вирватися на свободу. Зедд завжди говорив, що він все схоплює на льоту. Він навчиться всьому. Йому завжди подобалося вчитися. Він завжди хотів знати якомога більше, йому ніколи не вистачало вже відомого. Зате він дізнається багато нового. Можливо, в кінці кінців це не так вже й погано. Крім того, що йому ще залишається?

Він згадав, як вчила його Денна.

Настрій відразу зіпсувався. Знову самообман. Сестри його ніколи не відпустять. Він буде вчитися не тому, чому хоче сам, а тому, чому захочуть сестри. І навряд чи це буде мати хоч якесь відношення до істини. Це буде біль. Нічого, крім болю і безнадійності.

Річард їхав, занурений в похмурі думки. Він — Шукач. Тобто Несучий смерть.

Кожен раз, коли він вбивав когось Мечем Істини, він знову і знову відчував це. Це було самою суттю його покликання: нести смерть.

Уже під вечір він помітив попереду розсип білих плям. Це був не сніг; сніг ще не покрив всю землю. Крім того, плями рухалися. Сестра Верна нічого про них не сказала і як ні в чому не бувало їхала далі. Сонце світило вершникам в спину, і перед кіньми лягали довгі тіні. Вперше Річард усвідомив, що вони їдуть прямо на схід.

Коли вони під'їхали ближче до загадкових плям, стало ясно, що це просто отара овець. Пасли отару бантаки, яких Річард впізнав по одягу. Три пастухи, не звертаючи уваги на сестру Верну, перегородили йому дорогу. Вони щось гаряче говорили своєю мовою. Річард не розумів ні слова, але лиця їх були більш ніж красномовні і висловлювали безмежну повагу. Потім пастухи дружно бухнулися на коліна і, витягнувши перед собою руки, почали відбивати поклони. Потім знову схопилися на ноги і почали щось говорити на своїй незрозумілій мові.

Річард, притримавши коня, здивовано дивився на них і нарешті підняв руку у вітальному жесті. Пастухи розпливлися в посмішках і знову взялися кланятися. Він поїхав далі, а вони, піднявшись з колін, припустили за ним, простягаючи йому хліб, фрукти, смужки в'яленого м'яса, намиста з іклів, намиста і навіть свої пастуші ціпки.

Річард видавив посмішку і знаками постарався показати, що в дарах не потребує. Але один бантак був особливо наполегливий і знову, і знову намагався всучити Річарду стиглу диню. Зрештою Річард, щоб відв'язатися, її взяв. Бантаки знову попадали на коліна, а Річард, віддавши їм з сідла прощальний уклін, сунув диню в сідельну сумку і пустився наздоганяти сестру Верну.

Вона зупинила коня і розгорнулася йому назустріч. Обличчя її було сердитим.

Цікаво, чим вона незадоволена на цей раз?

— Чому ці люди так тебе називають? — Запитала вона.

— Як «так»? Я не розумію їхньої мови.

Вона зціпила зуби:

— Вони кажуть, що ти чарівник. Чому?

Річард знизав плечима:

— Ймовірно, тому, що я їм про це сказав.

— Що? — Вона відкинула капюшон. — Ти не чарівник! Ти не мав права так про себе говорити! Ти брехун! Річард поклав руки на високу луку сідла.

— Ти права. Я не чарівник. Так, я сказав їм неправду.

— Брехня — злочин проти Творця!

Річард втомлено зітхнув.

— Я зробив це не для того, щоб пограти в чарівника. Я повинен був запобігти війні, і це був єдиний спосіб врятувати життя багатьом людям. Це спрацювало, і ніхто не постраждав. Якби мені знову довелося вибирати між брехнею і убивствами, я вчинив би точно так же.

— Брехати негарно. Творець ненавидить брехню.

— Тобто твоєму Творцеві більше до душі вбивства?

Сестра Верна кинула на нього спопеляючий погляд:

— Не моєму Творцеві. Він створив всіх нас. І Він ненавидить брехню.

Річард спокійно дивився на оскаженілу жінку:

— І він особисто сказав тобі про це, чи не так? Підійшов, присів поруч і сказав: «Сестра Верна, я хочу, щоб ти знала: я не люблю неправди»?

— Звичайно, ні! — Загарчала сестра Верна. — Це записано! Записано в книгах.

— А, — кивнув Річард, — тоді звичайно. Якщо це записано в книгах, значить, це напевно так і є. Кожен знає, що якщо щось написано в книзі, то це правда.

Очі сестри Вірни палали.

— Ти занадто легко ставишся до слів Творця!

Річард нахилився до неї, сам уже починаючи злитися:

— А ти, сестра Верна, занадто легко ставишся до людських життів. Особливо, якщо ці люди — язичники.

Сестра Верна осіклася і постаралася взяти себе в руки.

— Річард, ти повинен усвідомити собі, що брехати негарно. Дуже недобре. Це суперечить задумом Творця, суперечить тому, чому вчимо ми. Ти такий же чарівник, як нерозумна дитина перед навченим досвідом старцем. Називати себе чарівником, коли ти таким не є, значить брехати. Брудно брехати. Це огидно. Ти не чарівник.

— Сестра Верна, я не гірше тебе знаю, що брехати негарно, і не займаюся цим щодня. Але в даному конкретному випадку я вважав за краще збрехати, щоб врятувати людям життя. Іншого способу не було.

Вона глибоко зітхнула і кивнула; каштанові кучерики хитнулися в такт цього руху.

— Можливо, ти і правий. В усякому разі, ти знаєш, що брехня огидна. Але дивись, як би вона не увійшла в тебе в звичку. Ти не чарівник.

Річард взявся за поводи:

— Я знаю, що я не чарівник. Мені абсолютно точно відомо, хто я такий. Він штовхнув коня колінами і поїхав вперед. — Я Несучий смерть.

Сестра Верна схопила його за плащ, і Річард ледь не вивалився із сідла. Він натягнув поводи і зупинився, дивлячись у її широко розкриті очі.

— Що ти сказав? — Вимогливо запитала вона. — Як ти себе назвав?

— Несучий смерть.

— Хто дав тобі це ім'я?

Річард вдивився в її зблідле обличчя.

— Я знаю, що значить носити Меч Істини. І знаю, що значить вийняти його з піхов. Я знаю це краще, ніж будь-який з моїх попередників. Меч — частина мене, а я — його частина. Я знаю, чого він вимагає від мене. В останній раз за допомогою його магії я вбив людину, яка змусила мене надіти на шию ошийник. Я збрехав бантакам тільки тому, що не хочу, щоб умирали люди. Це була єдина причина. Бантаки — мирний народ. Я не хотів, щоб вони пізнали жах, який ведуть за собою вбивства. Я добре вивчив цей урок.

Ти вбила сестру Елізабет; можливо, ти розумієш, про що я говорю.

— Хто дав тобі ім'я «Несучий смерть»? — Наполегливо повторила сестра Верна.

— Ніхто. Я сам себе так назвав, тому що це точно відображає те, що я роблю, те, що складає мою суть. Я — Несучий смерть.

Сестра відпустила його рукав.

— Зрозуміло.

Вона розвернула коня, але Річард різко гукнув — Сестра! — Сестра Верна зупинилася.

— Чому? Чому ти хотіла дізнатися, хто дав мені таке ім'я? Чому це важливо?

В очах сестри промайнула тінь страху. Від її злості не залишилося й сліду.

— Як я вже говорила, я прочитала всі пророцтва в Палаці. І в одному мені зустрілися такі слова:

«Він той, хто приносить смерть і сам дасть собі таке ім'я».

Річард примружився:

— А що там ще говорилося? Чи говорилося чи там, що я вб'ю тебе і будь-кого іншого, якщо буде потрібно, щоб позбутися від ошийника?

Сестра Верна відвела погляд:

— Пророцтва — не для очей і вух непідготовленої людини.

Вона вдарила коня п'ятами і поскакала вперед. Річард поїхав слідом. Він вирішив поки не торкатися цієї теми. До пророцтв йому не було ніякої справи.

Він вже переконався, що в них немає нічого, крім загадок, а загадки він ненавидів. Якщо потрібно сказати щось справді важливе, навіщо вдаватися до недомовок? Дурна і нікому не потрібна гра.

По дорозі він прикинув, скількох людей готовий вбити, щоб позбутися від ошийника. Одного або сотню — яка різниця? При думці про те, що у нього на шиї Рада-Хань, в Річарда кипів гнів. Він зціпив зуби і ще міцніше стиснув поводи.

Несучий смерть. Він вб'є стільки людей, скільки знадобиться. Він позбавиться від нашийника або загине. Кожна клітинка його тіла наповнилася бажанням вбивати, і Річард раптово усвідомив, що викликав магію меча, навіть не виймаючи його з піхов. Магія переповнювала його. Річарду довелося зробити над собою велике зусилля, щоб вгамувати її і заспокоїтися.

Він знав, що, окрім звичайної ненависті і гніву, що виходять від меча, йому доступний і зворотний бік магії, магія білого меча. Сестрам про це нічого не відомо. Річард сподівався, що необхідності просвітити їх на цей рахунок у нього не виникне. Але якщо буде потрібно, він це зробить. Він повинен позбутися від нашийника. Він повинен використовувати і ту, і іншу сторони магії свого меча, а то й обидві відразу, щоб позбутися Рада-Хань. Але лише коли прийде час. Коли прийде час.

Спустилися лілові сутінки, і сестра Верна вирішила зупинитися на нічліг.

Річарду вона не говорила нічого більше запланованого. Він не знав, сердиться вона ще — чи вже ні, але, якщо чесно, це його мало турбувало.

Неподалік виявився струмок, уздовж якого росло кілька молоденьких верб.

Річард відвів туди коней, розсідлав їх, стриножив і довго з подивом розглядав залізні вудила з загостреними краями, схожі більше на знаряддя катування, ніж на кінську упряж. Такі вудила могли використовувати тільки люди, які нічого не тямить в конях, які вважають, що підпорядкувати можна тільки жорстокістю. Добре б їм самим засунути ці залізяки в рот, може, це їх чомусь навчить. Адже для добре вишколеного коня досить легкої вуздечки. А якщо конячка ще й розумна, то і вуздечка не потрібна. Річард з огидою подумав про людей, що заповнюють жорстокістю нестачу розуму і терпіння. Він підняв руку і спробував торкнутися кінчика чорного вуха.

Кінь злякано відсахнувся.

— Он воно що, — буркнув Річард, — значить, за вуха тебе тягали. Не хвилюйся, друже, — він лагідно поплескав коня по вигнутій шиї, — мене тобі нема чого боятися.

Кінь заспокоївся і тицьнувся йому в плече м'якими губами. Річард змінив воду в бурдюках і напоїв коней, стежачи, щоб вони не захоплювалися — інакше був ризик застудити їх. Потім він знайшов в одній з сідельних сумок скребло і почистив тварин, не забувши оглянути їх копита. Річард не поспішав, вважаючи за краще товариство коней товариству сестри Світла. Потім він витягнув диню — подарунок бантаків — і, зрізавши шкірку, розділив її між тваринами. Динячі кірки — улюблені ласощі коней, і вони вперше за всю дорогу злегка пожвавилися. Враховуючи металеві вудила, це було дивно.

Потім, вирішивши, що груди болять занадто сильно, щоб стояти тут і далі, Річард повернувся до сестри Верни. Вона сиділа, підстеливши під себе невелику ковдру. Річард теж розгорнув свою і влаштувався навпроти. Швидше з бажання чимось зайняти руки, ніж від того, що відчував голод, він вийняв із сумки корж і, розламавши його, простягнув половинку сестрі Верні. Потім Річард розрізав диню і теж запропонував сестрі. Вона холодно глянула на нього.

— Це отримано обманом.

— Це отримано як знак подяки тому, хто запобіг війні.

— Можливо, — фиркнула сестра Верна, але диню взяла.

— Якщо хочеш, я першим постою на сторожі, — запропонував Річард.

— Це не потрібно.

Не перестаючи жувати диню, Річард подивився на сестру:

— В Серединних Землях трапляються гончі серця. І не тільки вони. Я можу притягнути скрійлінга. Мені здається, розумніше буде спати по черзі.

Сестра Верна відкусила шматок коржа і, не дивлячись на Річарда, сказала:

— Зі мною ти в безпеці. Спати по черзі немає необхідності.

Голос її звучав рівно, але було ясно, що вона на грані того, щоб розсердитися. Річард в мовчанні проковтнув ще один шматок, а потім вирішив розрядити обстановку.

— Ти тут, я теж. Рада-Хань на мені. Як щодо того, щоб почати вчити мене користуватися даром?

Він постарався вкласти в свій голос ентузіазм, якого не відчував.

Сестра Верна глянула на нього з-під брів:

— У тебе буде досить часу для занять, коли ми досягнемо Палацу пророків.

Річарда як холодною водою облили. Він відчув наростаючий гнів. Гнів меча піднімався в ньому, вимагаючи виходу. Але Річард стримався:

— Як побажаєш.

Сестра Верна лягла на ковдру і щільніше загорнулася в плащ.

— Холодно. Розведи багаття.

Він не поспішаючи поклав в рот останній шматочок коржа, прожував його, проковтнув і тоді спокійно сказав:

— Я здивований убогістю твоїх знань в магії, сестра Верна. На світі є чарівне слово, здатне справді творити чудеса. Можливо, ти його навіть чула. Це слово — «будь ласка». — Річард піднявся на ноги. — Я не замерз. Якщо тобі потрібен вогнище, розводь його сама. А я збираюся стояти на сторожі. Я вже говорив, що нічого не приймаю на віру. Навіть якщо нас уб'ють сьогодні вночі, я встигну тебе попередити. — Він повернувся до неї спиною і, не чекаючи відповіді, пішов геть. По правді кажучи, йому встиг вже опротивіти її голос. Відійшовши подалі, Річард наткнувся на невеличке підвищення і сів там, щоб дивитися по сторонах. І думати.

Ніч видалася безхмарною. Місяць заливав землю м'яким сріблястим світлом.

Рівнина проглядалася чудово. Як не намагався він змусити себе думати про щось інше, думки його постійно поверталися до Келен.

Він змахнув з лиця сльози і, обхопивши руками коліна, спробував уявити собі, де зараз Келен і чим вона зайнята. Вирушила вона до Зедда? Тривожиться вона за нього, Річарда, настільки, щоб здійснити таку подорож?

Місяць неквапливо плив по небосхилу. Що ж тепер робити? Річард відчував себе втраченим. Перед його очима виникло лице Келен. Він воював би з усім світом, щоб побачити її посмішку, щоб повернути тепло її любові. Він уявив собі її зелені очі, її довге волосся. Її прекрасне волосся.

При цій думці Річард згадав про пасмо, яке Келен поклала йому в сумку. Він дістав його і почав розглядати в місячному світлі. Перетягнуте блакитною стрічкою, пасмо утворювало вісімку, і Річард мимоволі здригнувся: він знав, що вісімка, покладена на бік, є символом нескінченності.

Річард покрутив пасмо в пальцях. Келен дала його йому на пам'ять. Дала, бо знала: він її ніколи не побачить. Від цієї думки у Річарда перехопило подих.

Він щосили зціпив ейдж, так що рука затремтіла від зусилля.

Фізичний біль переплівся з болем душевним. Річард терпів цей біль, поки він не став нестерпним, а потім ще трохи, поки не запаморочилось свідомість і він ледве не зомлів.

Судорожно хапаючи ротом повітря, він повалився на землю. Біль вимела з голови всі думки. Лише через кілька хвилин він відновив здатність міркувати, але довго ще лежав на землі, поступово приходячи в себе.

Нарешті він знайшов в собі сили знову сісти і в цей момент виявив, що як і раніше тримає в руці перев'язаний стрічкою символ нескінченності. Дивлячись на нього в місячному світлі, Річард згадав, як сестра Верна назвала брехнею те, що він сказав бантакам. Брудною брехнею. Келен вимовила ті ж самі слова. Вона назвала «брудною брехнею» його любов до неї.

— Це не брехня, — прошепотів Річард. — Я готовий зробити заради тебе все, що завгодно, Келен.

Але цього виявилося недостатньо. Добровільно надіти на себе нашийник виявилося недостатнім. Він, Річард, виявився недостатньо хороший для неї.

Син чудовиська. Річард знав, що було потрібно Келен. Що їй дійсно було потрібно.

Їй потрібно було від нього позбавитися.

Їй потрібно було, щоб він надів на себе нашийник і забрався подалі. А вона одержала б свободу.

— Я зроблю для тебе все, що завгодно, Келен, — тихо повторив Річард.

Він встав і окинув поглядом пустельну рівнину. Далекий обрій тонув у густій?? темряві.

— Все, що завгодно. Навіть це. Ти вільна, любов моя.

Він розмахнувся і закинув пасмо в суху траву. Потім опустився на коліна і, притулившись лобом до холодної землі, заридав. Він плакав до тих пір, поки не скінчилися сльози, і корчився від болю, поки не усвідомив, що знову стискає в кулаці ейдж. Він відпустив його і піднявся на ноги.

Все скінчено. Річард відчував себе спустошеним. Він відчував себе мерцем.

Він повільно витягнув з піхов Меч Істини. В холодному повітрі пронісся чистий дзвін. Порожнеча в душі зникла, поступившись місцем магічному гніву. Річард дозволив йому поглинути себе цілком, без залишку. Груди його важко здіймалися, його переповнювало бажанню вбивати. Він повернувся туди, де лежала спляча сестра Верна. Він тихо йшов в ту сторону, поки не розрізнив в темряві людський силует. Річард був лісовим провідником і вмів пересуватися безшумно. Умів дуже добре.

Він не поспішав. Поспішати не потрібно. У нього достатньо часу. Він постарався заспокоїти дихання, щоб не робити навіть найменшого шуму. Він був цілком у владі нестримної люті, а думка про нашийник перетворювала бушуючий в ньому вогонь в пекельне полум'я.

Магічний гнів меча тік по нервах, немов розплавлений метал. Це почуття було добре знайоме Річарду, і він цілком віддався йому. Тепер його ніщо не зупинить. Тільки кров може наситити душу, яка несе смерть.

Його пальці побіліли від напруги. Його м'язи чекали тільки наказу діяти. Але їм не доведеться чекати довго. Магія Меча Істини веліла йому віддати цей наказ.

Чорною тінню Річард навис над сестрою Вірною. Лють стукала в скронях. Він провів мечем по лівому передпліччю, щоб меч відчув смак крові. Темна цівка пробігла по лезу. Річард знову обома руками стиснув руків'я.

Він відчував тяжкість металевого кільця у себе на шиї; лезо піднялося і блиснуло в місячному світлі.

Він подивився на сестру Верну, що лежала біля його ніг. Сестра згорнулася калачиком і уві сні дрібно тремтіла від холоду.

Річард стояв над нею, піднявши меч. Магічний гнів вимагав крові. Він зціпив зуби, Келен прогнала його. Тому що він — син чудовиська.

Ні. Не тільки син. Річард побачив себе збоку: ось він стоїть з піднятим мечем над сплячою жінкою, готовий вбити.

Він сам — чудовисько.

Саме це розгледіла у ньому Келен. Саме тому прогнала його геть, змусивши надягти нашийник. Тому що звірові потрібен нашийник.

З очей його бризнули сльози. Меч повільно опустився, уткнувшись лезом в землю. Річард стояв, дивлячись на сплячу і тремтячу уві сні від холоду жінку.

Він простояв так довго.

А потім тихо прибрав меч у піхви і, піднявши свою ковдру, обережно, щоб не розбудити, вкрив нею сестру Верну. Він сидів поруч з нею до тих пір, поки вона не перестала тремтіти, а потім загорнувся в плащ і ліг прямо на землю.

Він дуже втомився, і все його тіло боліло, і все ж йому ніяк не вдавалося заснути. Він знав, що попереду його чекають суцільні муки. Саме для цього і призначений нашийник. Коли сестра Верна доставить його в свій Палац, за нього візьмуться по-справжньому.

Втім, що це може змінити?

Спогади про те, що з ним витворяла Денна, вп'ялися в мозок, як розпечені голки. Він згадав нестерпний біль, безпорадність і кров. Його кров.

Ці образи знову і знову спливали у нього в голові. Скільки б він не прожив, йому ніколи не забути про це. І не встигла закінчитися одна смуга мук, як тут же починалася інша. Видно, цьому ніколи не буде кінця.

Тільки одна думка втішала Річарда в цьому пеклі: сестра Верна сказала, що його побоювання щодо Володаря — помилка, а значить, Келен ніщо не загрожує.

Їй ніщо не загрожує, а все інше не важливо. Він постарався зосередитися тільки на цьому і лише тоді зміг нарешті заснути.

19

Річард відкрив очі. Сонце тільки-тільки піднялося над горизонтом. Він сів і тут же скривився від болю. Він поклав руку на груди, туди, де була пов'язка, і почекав, поки біль вщухне. Після вчорашніх вправ з ейджілом він відчував себе так, ніби його грунтовно побили. Боліло скрізь. Це нагадало Річарду, як Денна «навчала» його ейджілом. Правда, тоді він прокидався в набагато гіршому стані і лише потім, щоб катування почалася знову.

Сестра Верна, схрестивши ноги, сиділа на ковдрі і, щось жуючи, дивилася на Річарда. Капюшон її плаща був опущений на плечі. Судячи з усього, вона тільки що причесалася.

Ковдра Річарда, вже акуратно складена, лежало поруч. Ні слова подяки. Він піднявся на ноги, розминаючи здерев'янілі м'язи. Синє небо було холодним і чистим. В повітрі стояв запах запашної трави.

— Піду осідлаю коней, — сказав Річард, — і можна буде вирушати.

Пар від його дихання розтанув у повітрі білим хмаркою.

— Хіба ти не хочеш їсти?

Річард похитав головою:

— Я не голодний.

— Що в тебе з рукою? — Не дивлячись на нього, запитала сестра Верна.

Річард глянув на засохлу цівку крові у себе на зап'ясті.

— Я чистив меч. Було темно, і я порізався. Нічого особливого.

— Зрозуміло. — Річард пошкріб щетину на підборідді. — Сподіваюся, коли ти голишся, ти більш обережний.

Річард тут же вирішив, що, поки у нього на шиї кільце, голитися він не буде.

На знак протесту. Адже ясно, що він не більше ніж бранець, незважаючи на всі запевнення сестри Верни в зворотному. Металевому кільцю на шиї немає і не може бути виправдання — ні зараз, ні потім. У тому, що стосується цього, Річард не допускав жодних компромісів.

— Бранці не голяться, — сказав він і, повернувшись, пішов до коней.

— Річард! — Він обернувся. — Ану, сядь. — Голос сестри Вірні звучав м'яко, але Річард не обманювався на її рахунок. Вона показала йому рукою поруч із собою. — Сідай. Я обдумала твої вчорашні слова. Ти тут, я теж.

Сідай, я почну вчити тебе керувати даром.

— Тут? — Він не вірив своїм вухам. — Зараз?

— Так. Іди сюди і сідай.

Насправді Річард нітрохи не турбувався із цього приводу: він ненавидів магію. Його прохання було викликана виключно бажанням зняти напругу, що виникла між ними. Якийсь час він мовчки дивився на сестру, але нарешті сів поруч з нею і схрестив ноги, наслідуючи її позі.

— І що від мене потрібно?

— Щоб керувати своїм даром, тобі належить навчитися багато чому. І перш за все осягнути принцип загальної рівноваги, особливо в тому, що стосується магії.

Ти повинен прислухатися до всіх наших попереджень і слідувати всьому, що тобі говорять. Магія — дуже небезпечна річ. Можливо, ти вже знаєш це на прикладі Меча Істини, вірно? — Річард нічого не відповів, і сестра продовжувала:

— Наслідки можуть бути дуже несподіваними. І руйнівними.

— Я вже використав свій дар. Ти сказала, що я зробив три вчинки.

Сестра Верна злегка нахилилася до нього:

— І подивися, що з цього вийшло. Наслідки були дуже несподівані.

Наприклад, у тебе на шиї з'явилося кільце.

Річард здивовано подивився на неї.

— При чому тут мій дар? Ви вже давно мене розшукували, ти сама говорила.

Якби я не скористався даром, результат був би той же самий.

Не відводячи очей від Річарда, сестра Верна повільно похитала головою:

— Ми шукали тебе роками, але ти був прихований від нас. Якби ти не використав свій дар, сумніваюся, що нам вдалося б тебе знайти. Саме це призвело до того, що на шиї у тебе з'явився нашийник.

Роками. Вони роками вистежували його. Весь той час, поки він мирно жив у Вестланді, спочатку з батьками і братом, потім сам по собі, вони, виявляється, його шукали. А він навіть ні про що не підозрював. При думці про це його кинуло в дрож. Він сам віддав їм себе у руки, застосувавши дар. «Ненавиджу магію», — подумав Річард.

— Ну що ж, я згоден, що наслідки виявилися руйнівними. Але тільки для мене. А ви, по-моєму, повинні бути задоволені. Хіба ви не цього хотіли?

— Ми повинні були це зробити, — поправила сестра Верна. — Але ти погрожував відібрати в мене життя. Ти погрожував забрати життя у будь-кого, хто завадить тобі зняти нашийник. А цим будь-ким можуть виявитися всі сестри Світла. Я знаю, що не можна нехтувати погрозами чарівника, навіть якщо він ще не навчений. Ти застосував дар, завдяки чому вдалося тебе знайти, але тепер всі сестри Світла під загрозою загибелі.

Річард не відчував ніякого задоволення від того, що його погрози були сприйняті серйозно. Він взагалі нічого не відчував.

— Чому ж ви змусили мене його надіти? — Тихо запитав він.

— Щоб допомогти тобі. Інакше б ти помер.

— Ви мені вже допомогли. Голова більше не болить. Прийміть мою подяку і відпустіть мене на всі чотири сторони.

— Якщо зняти нашийник перш, ніж ти навчишся керувати даром, болі повернуться і вб'ють тебе.

— Ну так учи мене, щоб я міг скоріше від нього позбутися.

— У цій справі треба бути обережним. Тобі доведеться набратися терпіння. Нам більше, ніж тобі, відомо про небезпеки, що підстерігають учня, і ми не хочемо, щоб ти через незнання заподіяв собі зло. Втім, до цього ще далеко. Перш ніж подібна загроза стане реальною, пройде ще чимало часу. Так як у тебе з терпінням?

— У мене немає ні найменшого бажання використовувати дар. Можеш вважати це свого роду терпінням.

— Для початку зійде. А тепер почнемо. — Вона сіла зручніше. — В кожній людині знаходиться якась сила. Це сила життя. Ми називаємо її «Хань». Річард нахмурився. — Підніми руку. — Річард виконав наказ. — Ось вона, сила життя, дарована нам Творцем. Вона закладена в тобі, і ти щойно її використав. Але ті, хто володіє даром, можуть відправити її за межі свого тіла. В цьому випадку вона називається мережею, і про людину, яка має дар, як ти, кажуть, що він може накидати мережу. Вона дозволить тобі впливати на предмети приблизно так само, ніби ти керуєш власним тілом.

— Хіба таке можливо?

Сестра Верна затиснула в пальцях маленький камінчик.

— Ось, мій розум за допомогою Хань змусив руку підняти камінь. Рука діє не сама по собі, нею рухає Хань, слухняний волі мого розуму. Вона кинула камінець на землю і простягнула до нього руки. Камінчик підстрибнув і завис у повітрі між її долонями. — Зараз я зробила те ж саме, тільки направила життєву силу за межі свого тіла. Це і є дар.

— Тобто ти можеш робити те ж, що і чарівник?

— Ні. Тільки дуже небагато. Але саме тому ми в стані навчати чарівників. Ми розуміємо, як це має відбуватися, і в якійсь мірі можемо управляти Хань. Але, зрозуміло, це ні в яке порівняння не йде з могутністю чарівника, що вміє користуватися своїм даром.

— Чому?

— Тому що всі люди різні. І кожен по-різному використовує свою силу. У цьому сенсі не знайдеш двох однакових людей. Любов — теж прояв життєвої сили, спрямованої зовні, на іншу людину. Правда, це дуже слабкий прояв. Але навіть незважаючи на те що любов притаманна всім, вона сприймається і використовується кожним по-різному. Хтось хоче за допомогою Хань зробити щасливою іншу людину, а хтось, навпаки, себе.

Деякі намагаються підпорядкувати собі партнера. Любов може поранити, а може і зцілювати. Всього не перерахуєш. Коли ми зрозуміємо конкретну специфіку твого дару, ми зможемо підібрати для тебе відповідні вправи, так звані «форми». Форми — це практичний спосіб допомогти тобі навчитися спрямовувати свою життєву силу назовні. Втім, поки це не важливо. Перш за все ти повинен навчитися відчувати Хань усередині себе, а потім вже можна буде говорити про те, щоб спрямувати його за межі тіла. Після того, як ти торкнешся його в собі, ми отримаємо уявлення про те, в якій області лежать твої можливості. Чарівники теж всі різні і по-різному застосовують свій Хань. В декого він проявляється тільки в області розуму.

Такі, як правило, присвячують себе вивченню пророцтв. Інші з її допомогою створюють неповторні, прекрасні речі. Треті здатні наділяти свої творіння магічною силою. Четверті вміють за допомогою Хань впливати на матеріальний світ, приблизно так само, як я підняла камінь, тільки в набагато більших масштабах. Одним словом, у кожного свій дар, хоча бувають чарівники, яким доступно все потрошку. — Вона раптом насупилася. — На цьому етапі, Річард, дуже важлива правда. Говорячи про те, як саме ти відчуваєш у собі Хань, ти повинен бути гранично щирим.

Найменша брехня створить колосальні складності. — Її обличчя злегка розгладилося. — Але спочатку навчися відчувати життєву силу, а потім ми постараємося зрозуміти, що ти за чарівник.

— Я вже говорив: я не бажаю бути чарівником. Мені потрібно лише позбутися головного болю і ошийника.

— Керувати Хань за допомогою дару і значить бути чарівником. Коли ти навчишся цього, ти мимоволі станеш чарівником. Втім, «чарівник» — всього лише слово. Для чого боятися слів? Якщо ти не захочеш користуватися даром — справа твоя. Ми не в змозі тебе змусити. Але чарівником ти все одно будеш.

— Я навчуся всьому, що необхідно, але чарівником не буду.

— Це не так вже страшно, Річард. Усього лише спосіб пізнати себе.

Річард зітхнув:

— Ну і чудово. І як же цього добитися?

— Процес навчання довгий і складається з багатьох сходинок. Я не можу пояснити тобі відразу все, ти просто не зрозумієш. Ти повинен досконало освоїти кожну ступінь і лише потім переходити до наступної. Перш ніж я покажу тобі як вивільняється Хань, ти повинен відчути його в собі, торкнутися його і зрозуміти, що це таке. Ти повинен його відчути. Розумієш, про що я говорю?

— Більш-менш, — кивнув Річард. — Так що ж таке Хань? Як я дізнаюся, що торкнувся його? На що це схоже?

Погляд її став відчуженим.

— Ти відразу це зрозумієш, — прошепотіла вона. — Помилитися неможливо. Це все одно що побачити світло Творця. Відчути свою єдність з Ним.

Річард дивився на захоплене обличчя сестри Верні і гадав, чи скаже вона коли-небудь щось певне.

— І все-таки, як це робити? — Нарешті спитав він. Вона пильно подивилася на нього.

— Ти повинен шукати Хань усередині себе.

— Як?

— Просто сидіти і намагайся знайти. Відкинути всі сторонні думки. Нехай на тебе зійде спокій. Для початку закрий очі і дихай повільно і глибоко.

Поринь у порожнечу. Щоб було легше, спробуй зосередитися на чомусь одному, і тоді все інше зникне.

— На чомусь одному? Наприклад? — Вона знизала плечима:

— На чому хочеш. Це всього лише засіб у досягненні мети, але не сама мета. Всі люди різні. Деякі повторюють про себе одне й те саме слово, щоб позбутися від сторонніх думок, інші малюють в уяві якусь картинку і зосереджуються на ній. Потім, коли ти торкнешся своєї сили і відчуєш з нею єдність, потреба в подібних прийомах відпаде сама собою. Ти збагнеш природу Хань і зможеш керувати нею безпосередньо. Це стане твоєю другою натурою. Я знаю, зараз це звучить для тебе дивно і виглядає нелегким завданням, але прийде час, і ти будеш закликати Хань з такою ж легкістю, як закликаєш магію свого меча.

Те, що говорила сестра Верна, аж ніяк не представлялося Річарду дивним.

Навпаки, він не міг позбутися відчуття, що все це йому вже знайоме.

Слова здавалися незвичними, але те, що за ними стояло, було йому цілком зрозуміло.

— Отже, ти хочеш, щоб я просто сів, закрив очі і постарався зосередитися?

— Так, — кивнула вона і щільніше запахнула плащ. — Можеш приступати.

Річард зробив глибокий вдих.

— Ну, поїхали.

Він закрив очі. У голові одразу замелькав вихор незв'язаних між собою думок. Він спробував придумати якесь слово або картинку, щоб відмовитися від них. Але, крім імені Келен, в голову нічого не лізло. Келен… Келен…

Річард швидко відмовився від цієї ідеї. Він ненавидів магію і не хотів пов'язувати ім'я Келен з тим, що йому ненависне. Крім того, спогади про втрачену любов навряд чи здатні принести необхідне умиротворення. Він вирішив відмовитися від слів і перейти до уявного зображення. Намагаючись дихати розмірено, Річард спробував шляхом ретельних і спокійних роздумів вибрати відповідний предмет. Відкинувши кілька варіантів, він нарешті зупинився на мечі Істини.

Меч мав власну магією, що, по ідеї, повинно було сприяти успіху. Уявити його теж виявилося неважко. Отже, всі потрібні вимоги начебто дотримано. Річард уявив свою зброю центром на чорному фоні і зосередився на добре знайомих деталях: блискуче лезо, жолобок для стоку крові, хижо вигнуті гарди, срібна філігрань на ефесі і слово «Істина», золотом викладене на руків'ї.

Річард старався з усіх сил, але щось йому постійно заважало. Раптово він зрозумів, що саме. Чорний фон! У наступну мить чорний фон змінився білим, лише в центрі залишився невеликий чорний квадрат. Знайома картинка! Річард добре пам'ятав її по Книзі Зниклих Тіней, яку знав з дитинства.

«Прожени з розуму свого всі образи, помисли і бажання. Хай буде він чистий.

Нехай залишиться в ньому лише Чорний Квадрат, поміщений в Білу Безмежність».

Вказівка щодо зняття покриву з другої скриньки Одена! Він сам виконував її, коли хотів довести Даркену Ралу, що пам'ятає Книгу Зниклих Тіней. Але чому це спливло в пам'яті саме зараз? Напевно, випадковість.

Втім, якщо його розум бажає використовувати саме цю картину, значить, так тому і бути. В кінці кінців вона нічим не гірше будь-якої іншої. Річард зосередився, і блискучий меч на тлі чорного квадрата посеред сліпучої білизни знайшов вражаючу чіткість. І в цей момент картинка почала змінюватися.

Меч, чорний квадрат і біла межа затремтіли, немов далекий пейзаж у жаркий день. Зображення втратило чіткість, а потім і зовсім зникло.

Річард побачив добре знайоме йому місце.

Сад Життя в Народному Палаці.

Спочатку він подумав, що це якийсь сторонній образ ненароком вкрався в його свідомість. Спогад про те, як він убив Даркена Рала, був ще свіжим і цілком міг спливти перед внутрішнім поглядом, коли все інше зникло.

Він спробував повернути образ Меча Істини, і тут в ніздрі йому вдарив огидний запах. Запах горілого м'яса. Річарда пересмикнуло. Шлунок болісно стиснувся.

Він придивився уважніше. Відчуття було таке, ніби він дивиться крізь мутне скло. Всюди — на невисоких стінах, серед кущів і дерев, на понівечених клумбах — валялися трупи. І всі вони були обвуглені. Одні перед смертю покидали зброю, інші як і раніше стискали в мертвих пальцях мечі і бойові сокири. Річарда охопило недобре передчуття.

А потім він побачив білу постать, схилену над вівтарем, де стояли три скриньки Одена. Одна до цих пір була відкрита. Людина в білому одязі випросталася і повільно повернулася. У нього були довге світле волосся.

На Річарда дивився Даркен Рал.

Його блакитні очі горіли. На губах грала огидна посмішка. Річарду здалося, що його нестримно тягне до цього усміхненого обличчя.

Даркен Рал підняв руку і лизнув кінчики пальців.

— Річард, — прошипів він. — Я чекав тебе. Ну що ж, дивись, як я знищу завісу.

Задихаючись, Річард зусиллям волі повернув зображення меча, немов зачинив важкі двері. Він тримав його перед собою, вже без чорного тла, до тих пір, поки не зміг нарешті нормально дихати.

«Це всього лише гра уяви, мої потаємні страхи», — сказав він собі.

Дивлячись на меч, він вселяв собі впевненість, що видіння було викликане тривогою за Келен і нестачею сну.

Це єдине пояснення. Побачене просто не могло бути реальністю.

Це неможливо. Потрібно бути божевільним, щоб повірити, що це було наяву.

Річард відкрив очі. Сестра Верна спокійно дивилася на нього. Вона глибоко зітхнула. Розчарована, подумав Річард.

— Вибач, — насилу вимовив він. — Нічого не вийшло.

— Не переживай. Я й не сподівалася, що вийде з першого разу. Щоб торкнутися Хань, потрібно багато часу. Рано чи пізно у тебе вийде.

Зайві зусилля тільки шкідливі: це досягається спокоєм і миром, а не силою.

На сьогодні досить.

— Досить? Та минуло всього кілька хвилин. Вона підняла брову.

— Ти просидів із закритими очима близько години. Він ошелешено подивився спочатку на неї, потім — на сонце. Здавалося, воно стрибком перемістилося вгору. Близько години! Як так може бути? Його знову кольнуло недобре передчуття.

— Тобі здалося, що пройшло всього кілька хвилин? — Насупилася сестра Верна.

Річарду не сподобалося вираз її обличчя. Він піднявся на ноги:

— Не знаю. Не звернув уваги. Втім, це дійсно було більше схоже на годину.

Він почав збирати свої нечисленні пожитки. Чим більше він розмірковував над тим, що побачив, тим менш реальним йому це здавалося. Немов сон, який після пробудження швидко тьмяніє в пам'яті. Виразний, страшний, але все ж — сон. Річард відчув себе останнім дурнем: ну треба ж, злякатися сну! Він дуже втомився і, ймовірно, поки намагався зосередитися на мечі, непомітно для себе заснув. Це, до речі, пояснює, чому йому здалося, що пройшло всього кілька хвилин. Він заснув, а вся ця нісенітниця йому просто наснилася.

Річард важко зітхнув. Він відчував слабкість, але разом з тим і полегшення. Відчувши на собі пильний погляд сестри Верни, він обернувся.

— Ну а тепер ти не хочеш поголитися? Тепер, коли переконався, що я намагаюся тобі лише допомогти?

Річард випростався.

— Я вже говорив: бранці не голяться.

— Ти не бранець, Річард.

Річард, не поспішаючи, згорнув ковдру і ретельно уклав його в мішок.

— Ти погодишся зняти з мене ошийник?

Вона відповіла не відразу, але відповіла рішуче:

— Ні. Тільки коли прийде час.

— Чи можу я залишити тебе і йти, куди побажаю?

Вона нетерпляче зітхнула:

— Ні. Ти повинен йти зі мною.

— А якщо я все-таки спробую? Її очі звузилися:

— Тоді мені доведеться застосувати силу. Краще тобі не пробувати.

Річард виразно кивнув.

— У моєму розумінні це і є бранець. І до тих пір, поки я в полоні, голитися не збираюся.

Коні тихенько заіржали, коли підійшов Річард, і потягнулися до нього. Сестра Верна подивилася на них підозріло. Примовляючи щось ласкаве, Річард дістав скребло і взявся чистити коней, звертаючи особливу увагу на їхні спини.

Сестра Верна схрестила руки на грудях:

— Навіщо ти це робиш? Ти ж чистив їх учора ввечері.

— Тому що коні люблять покататися по землі. Для коня грудка бруду під сідлом — все одно що для тебе камінчик в черевику. Тільки кінь не може зупинитися і витрусити камінь. Я волію зайвий раз почистити коня, ніж потім йти пішки.

Закінчивши, Річард прибрав скребло.

— До речі, а як їх звуть?

Сестра Верна неодмінно насупилася.

— Ніяк. Це ж коні. Нерозумні тварини. Навіщо їм імена?

Річард показав на жеребця, який віз сестру Верну.

— Ти не дала імені навіть власному коневі?

— Це не мій кінь. Коні загальні. Я просто беру першого-ліпшого. До вчорашнього дня я їздила на тому, на якому зараз їдеш ти. Яка різниця?

Всі вони однакові.

— Ну що ж, значить, з сьогоднішнього дня у кожного буде своє ім'я. Щоб не було непорозумінь. У тебе жеребець, значить, назвемо його Джеком. Моя кобила буде зватися Бонні, а та, що вільна, — Джеральдіна.

— Джек, Бонні та Джеральдіна! — Фиркнула сестра Верна. — Не сумніваюся, що це з книжки «Пригоди Бонні Дей».

— Радий чути, що ти читала не тільки пророцтва, сестра Верна.

— Як я вже говорила, чарівники потрапляють до Палацу, як правило, у дуже юному віці. Один хлопчик приніс з собою цю книжечку. Я її перегорнула, щоб з'ясувати, наскільки вона підходить для юного розуму, і виявила, що це абсолютно безглузда історія про трьох людей, які наживають собі неприємності виключно тому, що жоден з них не обтяжений ані найменшою кількістю розуму.

Річард посміхнувся:

— Отже, це самі відповідні імена для «нерозумних тварин».

Вона осудливо подивилася на нього:

— «Пригоди Бонні Дей» — дурна і непотрібна книжка. Не корисна в усіх відношеннях. Я її спалила.

Річард був засмучений, але виду не подав.

— Мій батько… Вірніше, чоловік, який виховав мене як свого сина, Джордж Сайфер… Він часто подорожував. Одного разу з чергової поїздки він привіз мені цю книгу, щоб я навчався по ній читати. Це була перша книга в моєму житті, я перечитував її багато разів. І отримав масу задоволення.

Крім того, вона навчила мене думати. Я, як і ти, вирішив, що ця трійця натворила купу дурниць, і дав собі слово ніколи не повторювати їх помилки.

Ти можеш вважати цю книгу марною, але мене вона навчила багато чому. І перш за все міркувати. Але, можливо, для ваших учнів ця якість не є обов'язковою? — Він відвернувся і почав неквапливо розкладати на землі упряж. — Мій справжній батько, Даркен Рал, недавно відвідав наше житло. Він шукав сина, щоб розпороти йому живіт і по його нутрощах прочитати деяку інформацію. Простіше кажучи, він хотів убити мене так само, як убив Джорджа Сайфера. — Він кинув швидкий погляд на сестру Верну. — Але мене не було вдома, і, поки він чекав мене, він розірвав цю книгу, а сторінки розкидав по підлозі. Він теж, напевно, не хотів, щоб я замислювався над її уроками.

Сестра Верна нічого не відповіла. Вона мовчки дивилася, як Річард розв'язує вуздечки і вивільняє вудила. Він чув за спиною її сердите дихання.

— Я не збираюся кликати коней по іменах, — з несподіваною упертістю сказала вона. Річард акуратно поклав сталеві шпичасті вудила одне на інше.

— Тобі доведеться переглянути своє мудре рішення, сестра Верна.

Вона зробила кілька кроків і встала так, щоб він міг її бачити.

— Що це ти задумав? Навіщо ти відв'язав вудила? Річард вийняв з піхов меч.

Повітря наповнився магічним дзвоном, а в очах Річарда спалахнув гнів.

— Я розіб'ю їх, сестра.

Він підняв меч і, не встигла вона отямитись, з лютим криком обрушив його на вудила. Посипалися іскри, і вудила перетворилися на непотрібні шматочки гарячого металу.

Сестра Верна рвонулася вперед:

— Ти з глузду з'їхав! Як же ми тепер будемо керувати кіньми?!

— Вудила з шипами — це жорстокість. Я не дозволю тобі ними користуватися.

— Прокляття! Це ж просто нерозумні тварини! По-іншому вони не розуміють!

— Тварини! — Буркнув Річард, прибираючи меч у піхви. Він накинув на Бонні вуздечку і просунув поводи крізь кільця збруї. — Щоб керувати конем, мундштук не потрібен. Я покажу тобі, як це робиться. Крім того, тепер вони зможуть щипати траву по дорозі і будуть задоволені.

— Це небезпечно! Вони вперті, і без шипів з ними не впоратися!

Річард хмуро глянув на сестру:

— Є багато способів змусити коня слухатися.

— Без мундштуків це неможливо.

— Нісенітниця. Досвідченому наїзникові достатньо власного тіла. Тільки треба, щоб кінь розумів тебе і довіряв тобі.

Сестра Верна зробила крок вперед:

— Це нерозумно! І небезпечно! Тут і без того вистачає небезпек. Якщо ми вгодимо в халепу, кінь може злякатися і понести. Як ти його зупиниш без вудил з шипами?

Річард подивився їй прямо в очі:

— Іноді хочеш одного, а виходить прямо протилежне. Якщо ми опинимося в небезпеці і ти захочеш різко зупинити коня, то можеш просто-напросто порвати йому губи. Від болю, гніву й жаху він взагалі перестане підкорятися. Він просто збожеволіє. Вона буде думати тільки про те, що раз за разом вершник завдає йому болю, і чим далі, тим більше.

Він може тебе скинути, і щастя ще, якщо після цього просто втече з переляку. А якщо дуже розлютиться, то затопче тебе. Бачиш? Ти думаєш, що вудила з шипами тебе врятують, а на ділі виявиться, що вони тебе погублять.

Якщо ми будемо проїжджати через якесь місто, я, так і бути, дозволю тобі купити звичайні гладкі вудила і користуватися ними. Але поки ми разом, пхати коням в рот гострі шипи я не дозволю.

Сестра глибоко зітхнула, намагаючись заспокоїтися, і знову схрестила руки на грудях.

— Річард, ми не зможемо правити кіньми без мундштуків. Це ж так просто зрозуміти.

Він посміхнувся їй куточком рота.

— Запевняю тебе, зможемо. Я тебе навчу. Найгірше, що може статися, — кінь понесе, і тобі не вдасться зупинити його відразу. Але рано чи пізно ти його зупиниш. А якщо скористатися гострими удилами, і ти, і кінь можете бути поранені або загинути. — Він поплескав Бонні по шиї. — Перш за все вам необхідно подружитися. Кінь має бути впевнений, що ти будеш піклуватися про нього і ніколи не заподієш йому болю. Якщо ви подружитеся, кінь сам не допустить, щоб з тобою щось трапилося. Він зробить все, що ти захочеш. Насправді це зовсім неважко. Від тебе вимагається, крім твердої руки, лише трохи любові і поваги. Але якщо ви збираєтеся подружитися, коню потрібно ім'я, щоб він знав, коли до нього звертаються. Річард простягнув руку, і Бонні ткнулася йому в долоню. — Чи не правда, Бонні? Хороша дівчинка. Ну звичайно, хороша. — Він через плече глянув на сестру Верну. — Джек любить, коли йому почухати під мордою. Спробуй показати йому, що хочеш з ним подружитися. — Він глузливо посміхнувся. Так чи інакше, сестра Верна, твоїх улюблених вудил більше немає. Доведеться тобі вчитися обходитися без них.

Сестра Верна зміряла його крижаним поглядом і нерішуче підійшла до Джека.

Деякий час вона просто стояла перед конем, а потім простягла руку і почухала йому під мордою.

— Хороший хлопчик, — сказала вона позбавленим будь-якого виразу голосом.

— Так не піде, сестра Верна. Ти вважаєш коней нерозумними створіннями, бо вони не розуміють слів, але в інтонаціях вони розбираються чудово. Якщо ти хочеш, щоб Джек тобі повірив, постарайся хоча б прикинутися привітною.

Сестра поплескала коня по шиї.

— Дурна скотина, — сказала вона приторно-солодким голосом. — Ти задоволений? кинула вона через плече.

— Головне, щоб він був задоволений. Тобі необхідна його довіра. Подивись, як він тримається: поки що він тобі не вірить. Ну нічого. З сьогоднішнього дня ти сама будеш про нього піклуватися. Чистити його, годувати, поїти. Сідлати. Він повинен залежати від тебе, а отже, і довіряти. Я візьму на себе турботу про Бонні і Джеральдіну. До Джека ніхто, крім тебе, торкатися не буде. Не забувай чистити його з вечора, а потім ще раз вранці.

— Я? Ну вже ні! Я наказую, а ти підкоряєшся. До цих пір ти чудово піклувався про всіх трьох і будеш робити це і надалі.

— При чому тут накази? Мова йде виключно про твої стосунки з конем. Я ж сказав вже: вудил більше немає, і тобі доведеться шукати інший спосіб. Заради власної безпеки. — Річард простягнув їй вуздечку. Ось, накинь на нього і простягни через це кільце.

Поки вона це робила, Річард порізав залишки дині.

— Поговори з ним. Назви його по імені. Скажи йому, що він тобі подобається. Не важливо, що ти йому скажеш, можеш, наприклад, описувати свої дії, але нехай твій голос звучить так, наче він тобі дуже дорогий.

Прикинься. Говори з ним так, ніби це один з твоїх вихованців.

Сестра кинула через плече спопеляючий погляд і почала щось нашіптувати — так тихо, що Річард не міг розчути слова. Втім, голос її звучав ласкаво. Коли вона закінчила возитися з вуздечкою, Річард простягнув їй нарізану диню.

— Коні це обожнюють. Пригости його і скажи, що він хороший хлопчик. Його ставлення до вуздечки повинно змінитися. Він повинен радіти, що вона прийшла на зміну шипам, які він ненавидить.

— Радіти вуздечці? — Перепитала сестра Верна.

— Звичайно. Зовсім не обов'язково раз у раз демонструвати йому біль, який ти можеш заподіяти. Це неефективно. Ти повинна бути твердою, але доброю. Доброта і взаєморозуміння, і ніякої грубої сили. — Раптово він перестав посміхатися, і в очах його промайнув гнів. — У тебе неодмінно повинно вийти, сестра. Просто обдури його так само, як обманюєш мене.

Вона в обуренні випросталась:

— Я присягнулася життям доставити тебе до Палацу пророків. Але, боюся, коли ми туди потрапимо, мене стратять за те, що я виконала клятву.

Вона відвернулася і простягнула шматочок дині згораючому від нетерпіння Джеку.

— Хороший хлопець, хороший. Ну що, тобі подобається, Джек? Хороший хлопчик.

В її голосі було ласка і співчуття, тільки от щирості не вистачало.

Втім, для коня цього достатньо. Але Річард не довіряв сестрі Верні і хотів, щоб вона це знала. Він був невисокої думки про людей, які вважають, що його легко обдурити. Він гадав, в який бік зміниться ставлення сестри Верни до нього тепер, коли він дав їй зрозуміти, що не проковтнув наживки.

Келен говорила, що сестра Верна — чаклунка. Річард не уявляв собі, на що вона здатна, але не забув чарівну мережу, яка скувала його в будинку духів. Він бачив, як вона запалила вогонь силою думки. З таким же успіхом вона могла розвести багаття вчора ввечері, і у неї не було необхідності просити про це Річарда. Вона намагалася зламати його волю, і Річард не сумнівався, що за допомогою свого Хань вона може розірвати його на частини.

Сестра Верна хоче змусити його беззастережно, не роздумуючи, виконувати всі її накази. Вишколити його, немов коня. «Нерозумна тварина».

Річард сильно сумнівався, що вона відчуває до нього більше поваги, ніж до коней.

Щоб підпорядкувати коня, використовувався гострий шматок заліза, а для нього знайшлося дещо гірше — кільце навколо шиї. Але нічого, прийде час, і він його зніме. Нехай Келен вже не повернути, але від ошийника він позбудеться.

Поки сестра намагалася подружитися з Джеком, Річард осідлав двох інших коней.

— Далеко звідси до Палацу Пророків? — Запитав він.

— Дуже далеко. Нас чекає важкий і довгий шлях на південний схід.

— От і прекрасно. Значить, у тебе буде достатньо часу, щоб навчитися керувати Джеком без мундштука. Ти побачиш, це зовсім нескладно, тим більше що лідер у нас — Бонні, і Джек не відійде від неї ні на крок.

— Чому Бонні? Адже Джек — жеребець, і…

— Кобили завжди поза ієрархією. Вони захищають своїх лошат, і якщо, скажімо, до табуна наблизиться хижак, жеребець віджене його, і тільки, а ось кобила буде переслідувати, поки не вб'є. Жоден жеребець не в змозі нав'язати кобилі свою волю, навпаки, сам готовий підкоритися. У нашому маленькому табуні головує Бонні, і інші будуть брати з неї приклад. Тому я поїду першим, а ти просто тримайся слідом, і все буде в порядку.

Сестра без заперечень видерлась в сідло.

— Люстра в центральному залі, — пробурчала вона собі під ніс. — Чудове місце. Всім буде добре видно.

— Про що це ти?

— Про люстру головного залу в Палаці пророків. Я думаю, мене повісять саме на ній.

— Все в твоїх руках, — спокійно сказав Ричард, сідаючи в сідло. — Я ж не прошу нікуди мене везти.

— Та знаю, — зітхнула сестра і раптом якось дивно подивилася на Річарда: з ніжністю і співчуттям. Хіба тільки злегка напружено. Зрозумій, я всього лише намагаюся тобі допомогти. Мені здається, ти зараз дуже потребуєш цього, і я пропоную тобі свою дружбу.

— Дуже люб'язна пропозиція, сестра Верна, тільки я, мабуть, все-таки відхилю її. Я не забув, як швидко ти всаджуєш в спину друзям той ніж, який ховаєш в рукаві, і утримаюся поки що приймати твою дружбу. І постараюся не повертатися до тебе спиною. А якщо ти все ж говориш щиро, то ось тобі моя порада: чим швидше ти це доведеш, тим краще, тому що в той день, коли я почну з'ясовувати це сам, часу в тебе не буде. Друг не стане надягати на друга нашийник, а я збираюся позбутися Рада-Хань. Коли прийде час, справжні друзі мені допоможуть. А всі інші стануть моїми ворогами. Мертвими ворогами.

Річард різко стиснув коліна, і Бонні слухняно рвонулася вперед. Сестра поїхала слідом, не перестаючи щось бурмотіти. Річард прислухався.

— Люстра в центральному залі, — говорила вона. — Саме відповідне місце.

20

Серце відчайдушно калатало в грудях. З усіх сил намагаючись не піддаватися страху, вона сховалася за товстим стовбуром старої сосни і притиснулася до шорсткої кори. Якщо сестри дізнаються, що за ними стежать…

Нічне повітря було сирим і холодним. Вона затамувала подих, вдивляючись в морок. У горлі стояв клубок. «О Творець, захисти мене!» — Беззвучно заблагала вона.

Чорна тінь нечутно присунулася ближче — ще один крок, і незнайомець виявить її укриття. Придушивши крик, вона зосередилася і, торкнувшись свого Хань, приготувалася до сутички. Діяти треба швидко, але в той же час акуратно, інакше невідомий встигне підняти тривогу. Перш за все потрібно його знерухомити, а потім вже з'ясовувати, хто він такий, і вирішувати, що робити з ним далі.

Незнайомець нерішуче зробив ще один крок, і в наступну мить, вислизнувши з-за стовбура, вона накинула на нього чарівну павутину.

Невидимі нитки, тугі, як канати, моментально позбавили його здатності рухатися. Людина хотіла закричати, але вона спритно заткнула йому рот повітряним згустком і випросталась, насилу переводячи подих.

Ніякий звук не порушив нічну тишу, але радіти поки рано — адже поблизу можуть бути й інші. Ні на секунду не послаблюючи хватки, вона з бухаючим від напруги серцем підійшла ближче, і на долоні її замерехтів крихітний вогник.

— Джедідія! — Здивовано вигукнула вона. — Ох, Джедідія… Як ти мене налякав! — Вона вдивилася в його перекошене від страху обличчя і слабо посміхнулася:

— Зараз я тебе відпущу, але ти повинен мовчати. Обіцяєш?

Той, наскільки йому дозволяла мережа, кивнув. Вона прибрала її і витягла повітряний кляп.

— Сестра Маргарита, — одними губами прошепотів Джедідія, — ти ледь не змусила мою бідну душу розлучитися з тілом.

— Прости, — беззвучно розсміялася вона, — але через тебе я й сама була близька до цього.

Маргарита обрізала тонку нитку Хань, що підтримувала вогник, і вони обидва опустилися на землю, намагаючись прийти в себе після пережитого потрясіння.

Джедідія був на кілька років молодший сестри Маргарити, але набагато вищим за неї і дуже гарний. До болю гарний, подумала вона.

Сестра Маргарита була приставлена до нього з першого ж дня, як Джедідія потрапив у Палац. Тоді вона була ще послушницею. Навчання давалося йому легко, і він багато займався. Працювати з ним було одне задоволення. З іншими учнями виникало багато труднощів, але тільки не з Джедіді. Він виконував всі її доручення. Досить було попросити, і він уже біг це робити.

У Палаці вважали, що насправді він просто намагається догодити Маргариті, але ніхто не заперечував, що він кращий учень і напевно стане кращим чарівником, а тільки це мало значення. Завдяки успіхам свого підопічного Маргарита досить швидко з послушниці стала сестрою Світла, і в той день Джедідія був по-справжньому щасливий. Він пишався нею більше, ніж вона сама. Втім, вона ним теж пишалася — у Палаці вже багато сторіч не бачили чарівника такого рівня.

— Маргарита, — прошепотів він, — що ти тут робиш?

— Сестра Маргарита, — поправила вона.

Він поцілував її у вухо:

— Ми тут одні.

— Припини! — Осмикнула його вона. Від поцілунку в неї мурашки пробігли по шкірі. Джедідія підкріпив поцілунок магією, і Маргарита пошкодувала, що свого часу навчила його цьому. Втім, в інший час вона жадала б, щоб він не тільки це зробив. — А ти як тут опинився? У тебе немає причини супроводжувати сестру за межі Палацу.

— Я бачив, що ти щось задумала, і не намагайся мене переконати. Щось небезпечне. Спочатку у мене зародилися лише смутні підозри, але, коли я зрозумів, що ти прямуєш в Хагенський ліс, мені стало за тебе страшно. Я не дозволю тобі бродити по таких небезпечних місцях. В усякому разі, наодинці. Я повинен бути поруч, щоб захищати тебе.

— Ах, так ти зібрався мене захищати! З твого дозволу, я нагадаю тобі, що я тільки що скрутила декого в одну мить. Ти ледве зміг торкнутися свого Хань, не кажучи вже про те, щоб розпорядитися ним. Тобі ще багато чому слід навчитися, перш ніж серйозно захищати кого-небудь. А зараз вирушай додому і лягай спати.

Приголомшений, Джедідія не знайшовся навіть, що відповісти. Маргарита пошкодувала про свою різкість, але іншого виходу в неї не було. Якщо її побоювання виправдані, Джедіді краще залишатися осторонь. Маргарита зовсім не хотіла позбутися свого улюбленого учня.

Правда, вона злегка покривила душею. Уже зараз Джедідія був сильнішим будь-якої сестри, якщо, звичайно, йому вдавалося належним чином зосередитися.

Правда, таке поки що траплялося нечасто, але тим не менше багато в Палаці побоювалися, як би цей хлопець не зайшов надто далеко.

— Прости мене, Маргарита, — прошепотів Джедідія, опустивши очі. — Просто я дуже за тебе турбувався.

Від звуку його голосу у неї солодко защеміло серце. Маргарита нахилилася і ледь чутно промовила:

— Я знаю. Я прощаю тебе, Джедідія, і не серджуся, однак те, що відбувається зараз, стосується тільки сестер Світла.

— Але я не хочу, щоб ти тут залишалася. Ти сама знаєш, що таке Хагенський ліс.

Джедідія був правий. Ось вже протягом тисячоліть Хагенський ліс і справді був дуже небезпечним місцем. Свого часу в Палаці був прийнятий спеціальний закон про збереження лісу в первозданному вигляді. «Смішно, — подумала Маргарита, — наче в нашій владі щось тут змінити».

Перекази з уст в уста говорили, що в Хагенському лісі завершують своє навчання чарівники, наділені особливим даром. Розповідали, що ніхто і ніколи спеціально не посилав їх туди — вони йшли самі, не в силах противитися таємничому поклику.

Правда, документально це ніде зафіксовано не було, і Маргарита ні разу не чула, щоб хтось став свідком такого випадку, проте легенди вперто твердили, що на зорі часів існували чарівники, наділені надзвичайно могутнім даром, сила якого змушувала їх добровільно відправлятися в цей ліс. Деяким навіть вдавалося повернутися, і, мабуть, на основі їхніх свідчень були розроблені певні правила, дотримуючись яких людина могла відчувати себе в Хагенському лісі у відносній безпеці.

— Я прийшла сюди в темряві, після заходу сонця, і не збираюся затримуватися тут до світанку. А якщо сонячні промені не торкнуться того, хто наважився ступити під священні крони, то він зможе безперешкодно повернутися назад. Втім, в будь-якому випадку це стосується тільки мене, а ти повинен негайно покинути ліс.

— Але я хочу знати, що привело тебе сюди, і чекаю правдивої відповіді, сестра Маргарита. Напевно сталося щось дуже важливе, і якщо тобі загрожує небезпека, я не залишуся осторонь.

Маргарита намацала на грудях химерну прикрасу у вигляді золотої квітки — подарунок Джедіді. Він зробив його власними руками, не вдаючись до допомоги магії. Золота квітка символізувала його дар, який розпустився завдяки сестрі Маргариті, і вона цінувала цю дрібничку більше, ніж будь-яку іншу прикрасу.

Маргарита опустила руку і, обійнявши Джедіді, всім тілом притулилась до нього.

— Добре, я скажу тобі, милий, але не все. Це дуже небезпечно.

— Що значить небезпечно?! — Обурився він, але Маргарита перебила:

— Мовчи і слухай, або я негайно змушу тебе піти звідси. Ти знаєш, що це в моїй владі. Він мимоволі схопився за нашийник:

— Маргарита, ти цього не зробиш! Після того, як ми…

— Тихо!

Він замовк на півслові. Вона почекала трохи, щоб переконатися, що він так і буде мовчати, і продовжувала:

— З деяких пір я підозрюю, що від нас приховують, що насправді сталося з тими, хто покинув Палац або помер. По-моєму, їх просто вбивали.

— Що?!

— Та тихіше ти! — Прошепотіла вона сердито. — Ти що, хочеш, щоб нас теж убили? — Він знову замовк. — Я думаю, що в Палаці пророків відбувається щось жахливе. Я думаю, їх вбивала якась із сестер.

— Вбивала? Сестра? Тільки безумець може припустити таке.

— Ні, я-то якраз в своєму розумі, але всі подумають саме так, якщо я скажу це привселюдно. Я повинна мати докази.

Джедідія задумався.

— Ну що ж… Ти знаєш, я повірю всьому, що ти скажеш, але це так дивно… Втім, я готовий допомогти. Що, якщо викопати тіла або розпитати слуг? Може, хтось щось бачив. Я непогано знайомий з деякими з них, і…

— Джедідія, це ще не найстрашніше.

— Але що може бути страшніше? Пальці її нервово стиснули квітку, а голос, і без того ледве чутний, став ще тихіше.

— У Палаці з'явилися сестри Тьми. У темряві було погано видно, але Маргарита виразно уявила, як зіщулився при цих словах Джедідія.

Якийсь час тишу порушувало лише настирливе гудіння мошкари і хрипке дихання чарівника.

— Маргарита… Сестри… Ні, це неможливо! Та їх просто не існує!

Це всього лише міф. Казка.

— Ні, це не казка, Джедідія. Я знаю, про що говорю.

— Маргарита, благаю тебе, схаменись! Це серйозне звинувачення, і якщо ти не пред'явиш доказів, тебе просто стратять. А як можна довести те, чого немає? Не існує ніяких сестер… — Він замовк, не наважуючись вимовити жахливе слово, і Маргарита добре його розуміла. Вона відчувала те ж саме, але в Палаці відбувалися дивні і страшні речі, яких вже не можна було не помічати. Маргарита зітхнула. Вже краще б їй було не ходити вчора до пророка або принаймні не слухати його промов.

Абатиса розгнівалася, бо Маргарита відмовилася передати послання пророка її помічниці, але в кінці кінців Маргарита добилася аудієнції, хоча користі від цього було небагато. Абатиса байдуже запитала, що означає «камінь у ставку», а коли Маргарита зізналася, що й сама не знає, суворо відчитала її за те, що та наважилася потурбувати її заради такої нісенітниці. Сестра вирушила до пророка за роз'ясненнями, але той геть заперечував, що взагалі щось комусь передавав, і абатиса просто сказилася від злості.

— Я всією душею бажаю, щоб ти мав рацію, — зітхнула Маргарита, — але ти помиляєшся. Сестри Тьми існують, і вони тут, серед нас. Ось чому я прийшла сюди вночі. Я хочу отримати докази.

— І як же ти збираєшся це зробити?

— Простежити за ними. Сьогодні вночі вони збиралися в Хагенський ліс, і я хочу з'ясувати, навіщо.

— А ти кого-небудь з них знаєш?

— Так, знаю. Не всіх, звичайно, але деяких.

— І хто ж це?

— Джедідія, я не скажу. Якщо вони що-небудь пронюхають, то вб'ють нас обох.

Краще я знайду докази і одразу доповім абатисі.

— Добре, але все-таки, як ти дізналася про них?

Маргарита напружено вдивилася в темряву. Начебто тихо. Мить повагавшись, вона зважилася:

— В однієї з сестер є якась магічна річ — атрибут чорної магії. Я бачила це в неї в кабінеті. Взагалі там повно всяких старовинних дрібничок, але ця статуетка привернула мою увагу. Розумієш, коли один з наших хлопчиків загинув, я прийшла до цієї сестри, щоб обговорити її доклад. Так от, я побачила, що статуетка стоїть у найдальшому кутку і ніякої пилу на ній немає. Вона була прикрита книгою — мабуть, від сторонніх очей, — але я все одно розгледіла.

— І це все? Тільки тому, що хтось витер пил з якоюсь статуетки, ти уявила…

— Ні. Ніхто не знає, навіщо потрібна ця статуетка, а в мене, коли з неї стерли пил, з'явилася причина про це задуматися. Я була дуже обережна, і ніхто не здогадався, чим я займаюся, але в кінці кінців я з'ясувала.

— І як же ти це зробила?

Вона згадала, як Натан взяв з неї клятву мовчати про те, хто розповів їй про статуетку.

— Це тебе не стосується.

— Але, Маргарита…

— Я сказала, тебе не стосується! — Відрізала вона. — І взагалі це не важливо.

Важливо лише те, що я це дізналася. Статуетка зображає людину, що тримає в руках кристал. Цей кристал називається квілліон.

— І що це значить?

— Це дуже рідкісний магічний кристал. Він має здатність витягати з чарівника магічну силу. Від подиву Джедідія на мить втратив дар мови.

— Звідки ти знаєш, що це квілліон, якщо він так рідкісний? Може, ти просто переплутала його з чимось схожим?

— Я могла б помилитися, якщо б їм не скористалися. Коли квілліон витягає з чарівника силу, він починає світитися оранжевим світлом. Його змушує горіти Хань чарівника, сила його дару. Я була в кабінеті буквально мить, але встигла розгледіти статуетку, що стояла за книгами.

На ній не було пилу, а квілліон горів помаранчевим світлом. Тільки тоді я ще не знала, що це таке. А коли дізналася, то відразу повернулася, щоб віднести його абатиси як доказ Але кристал уже не горів.

— А це що означає? — Злякано прошепотів Джедідія.

— Це означає, що сила чарівника покинула квілліон і перейшла до когось іншого. Квілліон — просто посудина для зберігання дару. Я думаю, Джедідія, що сестри вбивали чарівників і забирали їх дар собі.

Його голос затремтів.

— Тоді якою ж могутністю вони володіють? З даром чарівника…

Маргарита кивнула:

— Так. Вони володіють такою могутністю, яку ми навіть не в змозі собі уявити. І отже, вони дуже небезпечні. Якщо вони мене знайдуть, це страшніше, ніж будь-яка кара. Я не знаю, як їх зупинити. Ніхто не в силах змагатися з ними. Потрібні докази, щоб абатиса повірила мені: можливо, вона знає, що робити в такій ситуації. Я — ні. Єдине, чого я не можу зрозуміти, — як сестрам вдається вийняти дар з квілліона, дар чарівника. Його Хань має чоловічу природу, а сестри жінки. Жінка не може прийняти чоловічий Хань. Ймовірно, для цієї мети вони і використовують квілліон, а не забирають дар, коли вбивають чарівника. Але яким саме способом — розуму не прикладу.

— І все-таки — навіщо ти прийшла сюди? Вона мерзлякувато зіщулилась, хоча ніч була теплою.

— Пам'ятаєш той день, коли Сем Вебер і Невілл Ренсон отримали право зняти нашийники і покинути Палац? Джедідія кивнув:

— Так. Я тоді дуже засмутився, тому що Сем обіцяв зайти до мене попрощатися, а заодно похвалитися тим, що на ньому вже немає Рада-Хань. Але він так і не прийшов, а потім мені сказали, що він виїхав вночі, тому що терпіти не може слізних прощань. Тільки Сем був моїм другом і дуже ввічливою людиною. Піти не попрощавшись було зовсім на нього не схоже. Я був дуже засмучений, тому що від усієї душі хотів побажати йому щасливої дороги.

— Вони вбили його.

— Що?! — Джедідія відсахнувся. — О Творець, ні! — Його голос зламався. Ти впевнена? Звідки ти знаєш?

Вона поклала руку йому на плече:

— Мені теж видався дивним такий від'їзд, і я запідозрила, що сталося щось жахливе. І я вирішила поглянути на квілліон — чи не світиться він знову.

Але двері виявилися запечатані.

— Це нічого не доводить! Сестри іноді запечатують свої кімнати і кабінети. Ти сама так робиш, якщо не хочеш, щоб тебе турбували.

Наприклад, коли ми вдвох.

— Звичайно. Але я хотіла поглянути на квілліон, тому почекала в куточку, поки не повернеться господиня. А потім зробила вигляд, що проходжу мимо.

Вона не встигла закрити за собою двері, і я заглянула всередину. Квілліон світився. Пробач, Джедідія.

— Хто вона? — Похмуро запитав він. — Ім'я?!

— Я не скажу тобі, Джедідія. У всякому разі, поки не знайду докази. Це дуже небезпечно. Він задумався.

— Якщо цей кристал справді квілліон, чому ж вона не сховала його трохи краще?

— Мабуть, впевнена, що ніхто не знає про його призначення. А може, вона настільки впевнена в собі, що не вважає за потрібне дотримуватися обережності.

— Тоді треба повернутися, зняти захист і віднести статуетку абатисі. Я впевнений, що зможу зняти печатку.

— Саме це я і збиралася зробити. Сьогодні ввечері. Але коли я повернулася, кабінет був відкритий, а статуетка зникла. Потім я побачила, як ця сестра та інші сестри йдуть з Палацу. Я пішла за ними. Якщо мені вдасться забрати квілліон в той момент, коли він світиться, я зможу довести, що ці сестри служать Темряві. Я повинна зупинити їх, поки вони не зробили ще одного вбивства. Вони вбивці, Джедідія, але це ще не найстрашніше. Набагато страшніше те, в ім'я чого вони вбивають. Він покірно зітхнув:

— Добре. Але ми йдемо разом.

Вона зціпила зуби:

— Ні. Ти повернешся до Палацу.

— Я люблю тебе, Маргарита, і якщо ти хочеш примусити мене тривожитися на самоті, я тобі цього ніколи не пробачу. Я сам піду до абатиси, доб'юся аудієнції і попрошу її про допомогу. Нехай мене за це стратять, але, може, вона все ж щось запідозрить, і підніметься тривога. Це все, що я можу зробити, щоб тебе захистити. Або я йду з тобою, або йду до абатиси. Обирай.

Вона знала, що Джедідія не жартує. Він завжди виконував свої обіцянки, як і личить могутньому чарівникові. Маргарита підвелася і обвила руками його шию.

— Я люблю тебе, Джедідія.

Він піднявся їй назустріч, і вона міцно поцілувала його. Руки Джедіді ковзнули їй під плаття. В його обіймах Маргарита танула. Його гарячі губи торкнулися її шиї, і по всьому тілу пробігла магічна хвиля. Він коліном розсунув їй ноги, і руки його піднялися вище. Вона тихенько застогнала.

— Ходімо зі мною, — зашепотів він їй у вухо. — Повернімося, запечатаємо кімнату, і я доведу тебе до божевілля. Ти зможеш кричати на весь голос, і тебе ніхто не почує.

Вона відштовхнула його, але Джедідія не підкорився. Він хотів спокусити її, щоб відвернути від небезпеки. Маргарита виявила, що їй доводиться робити над собою зусилля, щоб його зупинити. Ще трохи — і вона б не встояла.

— Джедідія, — хрипко прошепотіла вона, — будь ласка, не змушуй мене вдаватися до нашийника. Це дуже важливо. Мова йде про життя і смерть.

Він знову спробував її обійняти, але вона тонкою ниткою Хань скрутила йому руки і не відпускала.

— Я розумію, Маргарита. Тільки розмова йде і про твоє життя. Я не хочу, щоб з тобою щось трапилося. Я люблю тебе більше всього на світі.

— Джедідія, це набагато важливіше, ніж тільки моє життя. Мова йде про життя всіх людей на землі. Я думаю, це справа рук Безіменного.

Юнак закам'янів.

— Цього не може бути!

— Навіщо, по-твоєму, сестри так прагнуть отримати магічну силу? Для чого вона їм потрібна? Чому заради неї вони готові вбивати? Яка їх мета?

Кому, як ти вважаєш, служать сестри Темряви?

— Милостивий Творець, — повільно прошепотів Джедідія, — зроби так, щоб вона помилялася! — Він міцно схопив її за плечі. — Маргарита, хто ще знає про це? Кому ти встигла сказати?

— Тільки тобі, Джедідія. Я знаю чотирьох, може бути, п'ятьох сестер Темряви.

Але є й інші, про які мені нічого не відомо. Я не знаю, кому можу довіряти. Сьогодні з Палацу Вийшло одинадцять сестер, але їх з таким же успіхом може бути більше.

— А абатиса? Раптом ти підеш до неї, а вона теж із них?

Вона зітхнувши похитала головою:

— Може, ти і правий, але це єдина надія. Не уявляю, хто ще, крім неї, може допомогти. Я повинна піти до неї. — Вона торкнулася кінчиками пальців його щоки. — Будь ласка, Джедідія, повертайся. Якщо зі мною щось трапиться, залишишся ти. Ти вже дещо знаєш і зможеш почати діяти.

— Ні. Я тебе не залишу. Якщо ти змусиш мене повернутися, я піду до абатиси. Я тебе люблю. Краще мені померти, ніж жити без тебе.

— Але подумай про інших! Від цього залежить життя багатьох людей.

— Я не хочу ні про кого думати, крім тебе. Навіть не проси мене йти, коли тобі загрожує небезпека.

— Іноді ти буваєш просто нестерпний, коханий. — Вона взяла його руки в свої. — Джедідія, якщо нас схоплять…

— Ми будемо разом, і я розділю твою долю.

— Тоді стань моїм чоловіком. Ми стільки разів говорили про це… Якщо мені судилося померти сьогодні вночі, я хочу померти твоєю дружиною.

Він притягнув її до себе і прошепотів їй прямо у вухо:

— Я був би найщасливішою людиною в світі. Я так люблю тебе, Маргарита! Але ми не можемо одружитися прямо тут.

— Зате можемо вимовити слова обряду. Наша любов — ось єдине, що має значення. Слова, що йдуть від серця, з'єднають нас міцнішими, ніж будь-яка церемонія.

— Це найщасливіші хвилини в моєму житті. — Він узяв її за руку. — Я, Джедідія, клянусь бути твоїм чоловіком в горі і радості, в житті і смерті. Я вручаю тобі своє життя і вічну відданість. Нехай наші серця навіки з'єднаються перед ликом Творця.

Зі сльозами на очах Маргарита повторювала за ним слова обітниці. Жодного разу в житті їй не бувало так страшно — і в той же час вона була на вершині блаженства. Потім вони поцілувалися, і ніколи ще Джедідія не цілував її так ласкаво і так ніжно. Маргарита притулилася до нього, і він обійняв її за плечі. В його обіймах вона відчувала себе в цілковитій безпеці. Як це чудово — бути коханою. Нарешті Джедідія розімкнув обійми.

Маргарита уривчасто зітхнула:

— Я люблю тебе, мій чоловік.

— Я люблю тебе, дружина моя. Відтепер і навіки.

Вона посміхнулася і, хоча в темноті не могла бачити його обличчя, знала, що Джедідія посміхнувся також.

— Ну а тепер подивимося, чи вдасться нам роздобути докази. Чи вдасться зупинити сестер Темряви. Чи вдасться зробити так, щоб Творець пишався сестрою Світла і майбутнім чарівником.

Він стиснув її руку.

— Тільки обіцяй, що не наробиш дурниць. Дай слово, що не станеш ризикувати життям. Я хочу провести залишок ночі в тебе в ліжку, а не в лісі.

— Я повинна знати, куди вони пішли. Я повинна дати абатисі докази. Але ці сестри набагато сильніші мене, не кажучи вже про те, що їх там одинадцять. Крім того, якщо вони дійсно служать Темряві, то напевно володіють Магією Збитку. А проти неї у нас немає захисту. Не уявляю собі, як ми заберемо у них квілліон. Хіба що трапиться щасливий випадок. Треба тримати очі відкритими, і, можливо, Творець вкаже нам спосіб. Але я не збираюся ризикувати даремно. Нас не повинні виявити.

Джедідія кивнув:

— Добре. Така позиція мені до душі.

— Але пам'ятай, Джедідія, я — сестра Світла. Я несу відповідальність.

Відповідальність перед Творцем і його дітьми. І хоча ми тепер чоловік і дружина, моє завдання як і раніше керувати тобою. У цьому сенсі рівності між нами немає. Я дозволю тобі супроводжувати мене, тільки якщо ти даси слово у всьому мене слухатися. Ти ще не став справжнім чарівником. Якщо я щось скажу, ти зобов'язаний підкоритися. Я краще володію своїм Хань, ніж ти.

— Я розумію. Я хотів стати твоїм чоловіком ще й тому, що поважаю тебе. Мені не потрібна покірна дурочка-дружина. До цих пір ти мною керувала, і я не бачу сенсу щось змінювати. Ти навчила мене всього, що я знаю. Я завжди готовий слідувати за тобою.

Вона з посмішкою похитала головою:

— У мене не чоловік, а просто чудо. Ти станеш великим чарівником. Воістину, великим. Я ніколи не говорила тобі про це, тому що боялася, що ти загордитися, але інші сестри стверджують, що ти будеш чарівником, рівних якому не бачили в Палаці ось вже тисячу років.

Він промовчав. Маргарита не могла бачити його обличчя, але була впевнена, що він почервонів.

— Єдине, що мені потрібно, — це те, щоб ти завжди могла мною пишатися.

Вона поцілувала його в щоку і взяла за руку.

— А тепер підемо й спробуємо зупинити зло.

— А як ти дізнаєшся, куди вони пішли? Тут темно, як в могилі. Навіть місяця не видно.

Вона лукаво усміхнулася.

— Цьому трюку навчила мене мати. Я його нікому не показувала. Коли я побачила, що сестри йдуть з Палацу, то розлила по підлозі свій Хань. Вони пройшли крізь нього і тепер залишають сліди, які видно тільки мені. Я розрізняю їх так само ясно, як блиск дзеркала в сонячний день.

— Ти повинна навчити цьому і мене.

— Обов'язково, але в свій час. Йдемо.

Вона потягнула його за руку, і вони заглибилися в гущавину. Вдалині лунали крики нічних птахів, Ухаль сова. Вони йшли, то продираючись через кущі, то спотикаючись об коріння дерев, і лише завдяки хитрості Маргарити не збилися з дороги.

Ніколи ще Маргарита не забиралася так глибоко в Хагенський ліс. Час від часу на шляху траплялися невеликі болітця, над якими стояв задушливий сморід гниючих рослин. У глибоких ярах, порослих густим мохом, Маргарита раз у раз оступалася, а крислаті гілки, що нависали над головою, раз у раз намагалися схопити подорожніх за волосся або дряпнути по обличчю.

Видершись на вершину чергового пагорба, Маргарита з тугою оглянулась туди, де височів Палац пророків — величезна кам'яна брила, освітлена примарним місячним світлом, і мерехтіли вогники Танімури. Як було б добре бути зараз вдома! Але Маргарита знала, що від неї залежить доля багатьох людей. Сам Творець поклав на неї цю місію, і вона повинна виконати Його волю.

Втім, якщо її підозри вірні, покої Палацу в сенсі безпеки мало чим відрізняються від Хагенського лісу. Правда, незважаючи на все, що їй вдалося з'ясувати, Маргарита сама насилу в це вірила. А раптом абатиса просто посміється над її страхами? Ні-ні, цього не може бути, адже більше Маргариті немає до кого звернутися! Іншим сестрам не можна довіряти — недарма Натан застерігав її.

Тепер вона була рада, що Джедідія з нею. Нехай толку від нього небагато, але, поділившись з ним своєю таємницею, Маргарита відчула величезне полегшення. Яке щастя, що у неї є чоловік, на якого можна покластися! Вона посміхнулася у темряві і дала собі слово в разі чого захистити його навіть ціною власного життя.

Потім грунт пішов під ухил — враження було таке, ніби вони спускаються в якусь величезну яму, стінки якої усіяні великими і маленькими каменями. Раптово черговий камінь зрадницьки вислизнув з-під ноги Маргарити, але вона вчасно встигла поставити на його шляху повітряну перешкоду.

Не вистачало ще оповістити про своє наближення невеликим обвалом!

Переконавшись, що все обійшлося, Маргарита з полегшенням перевела подих і з граничною обережністю рушила далі. Джедідія мовчазною тінню слідував за нею.

Нарешті камені знову змінилися м'яким мохом, заглушаючим кроки, і Маргарита трохи заспокоїлася. Тут, внизу, повітря було дуже важким, але вона не звернула на це уваги.

Незабаром до них долинув спів. Маргарита не розбирала слів, але, почувши нелюдськи низькі голоси, вона ледь стримала вигук відрази.

Відчуття було таке, наче в повітрі розливався огидний сморід.

Джедідія злякано схопив Маргариту за руку.

— Прошу тебе, давай повернемося, поки не пізно, — прошепотів він. — Мені страшно.

— Джедідія! — Вона обурено смикнула його за нашийник. — Схаменися, ти ж чарівник! Для чого я, по-твоєму, вчила тебе стільки років? Щоб ти показував фокуси на ярмарку? Ми з тобою обидва служимо Творцеві, і прийшов час довести Йому нашу відданість. Над світом нависла загроза, і ми повинні відвести її. Де ж твоя честь?

Навіть у темряві вона помітила, як зніяковів Джедідія.

— Прости мене. Ти права. Я проявив слабкість, але, клянусь, більше цього не повториться!

Її гнів охолов.

— Я теж боюся. Торкнися свого Хань і будь готовий звільнити силу в будь-який момент. Якщо щось трапиться, не відступай. І не думай про те, скількох ти покалічиш або вб'єш. Якщо ти не втратиш голову, у тебе вистачить сил захистити себе. Згадай все, чого вчили тебе я і інші сестри. І не втрачай віри в Творця. Він нічого не робить без причини, і, можливо, сьогоднішня ніч і є те, заради чого ми з тобою покликані в цей світ.

Джедідія кивнув, і Маргарита знову відшукала ланцюжок слідів, зникаючий серед дерев. Судячи з усього, спів долинав з самого центру гігантської чаші, і Маргариті здалося, що вона впізнає деякі голоси.

«О милостивий Творець, дай мені сили виконати свій обов'язок перед тобою. Дай сили і Джедіді. Допоможи нам, щоб ми допомогли дітям Твоїм».

Попереду з'явилося якесь світло. Маргарита і Джедідія перебігали від дерева до дерева, ховаючись за товстими стовбурами. Під ногами ледве чутно похрускувала опала хвоя. Таємниче сяйво ставало все виразніше.

Взявшись за руки, вони ковзнули в густий чагарник на самому краю ялинника, і перед ними відкрилася широка галявина.

Не менш сотні свічок утворювали правильне коло, що займало майже весь простір галявини.

Усередині розташовувався ще одне коло, трохи менше, викладене з білого піску.

Пісок мерехтів, відкидаючи на всі боки райдужні відблиски. Маргарита подумала, що це, напевно, і є той самий магічний пісок, про який вона стільки чула, але ніколи не бачила.

На білому піску були написані магічні знаки. В деяких місцях вони торкалися краю кола, але ніякої закономірності в цьому Маргарита не вловила. Магічні фігури були їй незнайомі, хоча деякі символи, з яких вони перебували, вона впізнала. Вона бачила їх у старовинних фоліантах. Вони були зв'язані з підземним світом.

Приблизно посередині між білим колом і свічками сиділи, утворюючи ще одне коло, одинадцять сестер. Маргарита вдивилася, намагаючись у тьмяному мерехтливому світлі розгледіти їхні обличчя. Але в кожної на голові був капюшон з прорізами для очей. Сестри співали в унісон. Їх довгі тіні сходилися до центра кола.

У центрі лежала жінка, повністю оголена, якщо не вважати такого ж, як у інших, капюшона на голові. Вона лежала на спині. Руки її були схрещені на грудях, а ноги щільно стиснуті.

Разом, дванадцять. З тією, що в центрі, буде дванадцять. Маргарита знову напружила зір, але було занадто темно, щоб щось розгледіти. Раптом вона побачила темну фігуру на протилежному боці кола. У неї перехопило подих, Ця істота була більша людини. Голова істоти була опущена, і капюшона на ньому не було. Поруч з нею сходилися лінії магічних знаків.

Це була не сестра. В очі Маргариті впало слабке оранжеве сяйво.

На колінах у цієї істоти лежав квілліон.

Сховавшись за кущами, Маргарита і Джедідія спостерігали за сестрами. Через деякий час одна з них, та, що сиділа поруч із загадковою постаттю, піднялася на ноги. Спів припинився. Сестра уривчасто заговорила якоюсь незнайомою Маргариті мовою, при цьому вона кидала на оголену жінку іскристий пісок. Пісок яскраво спалахував, осяваючи темні фігури сестер. На кожен спалах сестри відповідали дивними тягучими словами.

Маргарита і Джедідія переглянулися, і її розгубленість і переляк відбилися в його очах.

Сестра здійняла руки і викрикнула останнє заклинання. Потім вона підійшла до оголеної жінки і, вставши в неї в головах, знову підняла руки.

Іскристий пісок знову спалахнув, і помаранчеве сяйво квілліона стало яскравішим.

Зловісна постать повільно підняла голову. Маргарита беззвучно скрикнула, побачивши морду чудовиська. Зубата паща розчинилися з низьким гарчанням.

Сестра витягла з-під плаща тонкий срібний жезл і знову заспівала, роблячи ним короткі помахи. Одночасно вона бризкала водою на лежачу жінку.

На мить квілліон спалахнув ще яскравіше і раптом почав швидко тьмяніти.

Чорні зіниці звіра втупилися на оголену жінку. Маргарита дивилася у всі очі. Її серце так калатало, що, здавалося, ось-ось вискочить з грудей.

Коли квілліон погас, очі звіра засвітилися — таким же помаранчевим світлом, як до цього кристал.

Ще дві сестри піднялися на ноги і встали по обидві сторони від першої. Одна з них схилила коліна і опустила голову, дивлячись на оголену жінку.

— Прийшов час. Ти знаєш, що зараз буде. Ми всі пройшли через це.

Тепер твоя черга. Я пропоную тобі дар. Чи хочеш ти взяти його?

— Так. Я обрана. Дар мій. Я хочу його. Маргариті здалося, що вона впізнала обидва голоси, але поручитися не змогла: капюшон спотворював звуки.

— Дар буде твоїм, сестра. — Жінка зняла з себе плащ і скрутила його в тугий джгут. Дві інші опустилися на коліна поруч. — Ти повинна пройти випробування болем, щоб заслужити дар. Ми не маємо права торкатися тебе магією, але спробуємо допомогти тобі, чим можемо.

— Я зроблю все. Дар мій. Нехай це здійсниться. Оголена жінка розкинула руки. Сестри з усіх сил притиснули їх до землі, а сестра, що стоїть в головах, піднесла скручений джгутом плащ до її обличчя і веліла їй міцно затиснути його зубами.

— Тепер розсунь ноги. Ти повинна весь час тримати їх в такому положенні.

Якщо спробуєш зрушити ноги, то назавжди втратиш можливість одержати дар. Назавжди.

Оголена жінка напружено дивилася вгору. Вона задихалася від страху, груди її високо здіймалися. Вона повільно розсунула ноги. Звір, підвівшись, низько загарчав.

Маргарита з усіх сил стиснула пальці Джедіді.

Звір принюхався. Він став повільно розпрямлятися, і Маргарита зрозуміла, що він набагато більший, ніж їй здалося спочатку. У нього було потужне тіло, дуже схоже на людське. У невірному світлі свічок горби м'язів на його грудях і руках блищали від поту. Ноги, від вузьких стегон до кісточок, були покриті колечками вовни. На кісточках шерсть була найбільш густою і довгою. Але голова звіра нітрохи не нагадувала людську. Це було щось ікласте, зловісне, потворне.

Немов пробуючи повітря на смак, з пащі висунувся тонкий довгий язик. В очах звіра помаранчевим світлом горів дар, який перейшов до нього з квілліона.

Він опустився на коліна і наблизився до оголеної жінки. Маргарита ледь не скрикнула. Вона впізнала цю тварину. Вона бачила його зображення в одній із старовинних книг у тій же книзі, де були магічні символи.

Намлунг. Один із слуг Безіменного.

«О Творець, — беззвучно заблагала вона. — Захисти нас!»

З низьким утробним гарчанням намлунг, немов величезний кіт, рушив до розпростертої жінки. Очі його горіли, під блискучою шкірою грали потужні м'язи. Опустивши голову, він ткнувся їй між ніг. Якийсь час намлунг принюхувався, а потім його довгий язик пробіг по її тілу. Жінка здригнулася і тихо скрикнула крізь щільну тканину, яку стискала зубами.

Але ноги не зрушила. На намлунга вона не дивилася. Сестри знову почали співати. Намлунг знову лизнув її — на цей раз повільніше — і загарчав. Жінка знову приглушено скрикнула. Тіло її блищало від поту. Але ноги не зрушили ні на дюйм.

Ставши на коліна, намлунг закинув голову і загарчав прямо в чорне небо.

На тлі свічок виразно вимальовувався його шипуватий гострий фалос.

Намлунг нахилився вперед, упираючись руками в землю. Його м'язи напружилися. З бурчанням він облизав їй горло, а потім опустився, накривши її своєю величезною тушею.

Його стегна різко хитнулися вперед. Жінка міцно заплющила очі і закричала.

Намлунг зробив швидкий і сильний ривок вперед, і очі її широко розкрилися від болю. Навіть кляп у роті і спів сестер не могли заглушити її криків, і з кожним разом намлунг входив в неї все сильніше.

Маргарита насилу примушувала себе дихати. Вона ненавиділа цих жінок. Вони зрадили себе злу, для якого немає назви в людській мові. Проте вони були її сестрами, і вона не могла спокійно спостерігати, як страждає одна з них. Раптово вона усвідомила, що вся тремтить. Однією рукою вона стискала золоту квітку на шиї, а іншою вчепилася в Джедіді. Обличчя її було мокрим від сліз.

Намлунг прасував лежачу жінку, а три інші сестри тримали її.

Приглушені крики віддавалися в вухах Маргарити.

Сестра, що тримала кляп, нарешті заговорила:

— Якщо хочеш отримати дар, ти повинна заохотити його. Він не розлучиться з даром, поки ти його не змусиш, поки не візьмеш у нього дар. Ти повинна завоювати його, розумієш?

Жінка кивнула. По щоках її текли сльози.

Сестра висмикнула кляп:

— Намлунг твій! Візьми ж у нього дар!

Дві інші сестри звільнили руки лежачої. Всі втрьох вони повернулися в коло і приєдналися до загального співу. Жінка видали такий крик, що у Маргарити кров застигла в жилах.

Жінка руками і ногами обхопила намлунга, притиснулася до нього всім тілом і стала рухатися разом з ним в такт співу. Крики її припинилися; тепер вона лише важко дихала від натуги.

Маргарита більше не могла на це дивитися. Вона закрила очі, ледь встигнувши придушити крик, вже готовий вирватися з горла. Втім, це не принесло полегшення: адже вона як і раніше все чула.

«Прошу тебе, Творець, нехай це скінчиться. Будь ласка, нехай це швидше скінчиться!»

І тут звір видав протяжний хрип, і все закінчилося. Маргарита відкрила очі і побачила нерухомо застиглу спину намлунга. По тілу його пробігла судома, і звір повільно обм'як. Під його вагою жінка ледь могла дихати.

З несподіваною силою вона скинула з себе намлунга. Відкотившись убік, він став на карачки і повернувся на своє місце в колі. Там він згорнувся чорним клубком і завмер. Спів обірвався. Жінка, важко дихаючи, лежала на землі, поступово приходячи в себе. Її мокре від поту тіло виблискувало в світлі догоряючих свічок.

Нарешті вона зробила глибокий вдих і повільно піднялася. Між її ніг струменіла темна кров. По спині Маргарити пробіг холодок, коли жінка, неквапливим рухом стягнувши капюшон, повернулася в її сторону.

Моторошне помаранчеве світло в її очах згасло, і вони знову стали блідо-блакитного кольору з фіолетовими цяточками. Маргарита добре знала ці очі.

— Сестра Маргарита! — Тон її був таким же фальшивим, як посмішка тонких губ. — Чи сподобалося тобі те, що ти побачила? Я думаю, мало сподобатися.

З широко розкритими від здивування очима Маргарита повільно піднялася на ноги. На іншій стороні кола сестра, яка тримала кляп, теж встала і відкинула капюшон.

— Маргарита, дорога, як мило з твого боку проявити інтерес до нашої маленької компанії. Я й гадки не мала, що ти настільки дурна. Чи не думаєш ти, що квілліон випадково попався тобі на очі? Чи не думаєш ти, що мене не попередили, що хтось намагається сунути ніс не в свою справу? Мені довелося з'ясувати, хто тут шастає навколо. Я дозволила тобі побачити квілліон, але не була до кінця впевнена, поки ти не вирішила простежити за нами. — Від її посмішки Маргарита похолола. — Ти думаєш, ми дурепи? Я побачила Хань, який ти розлила у нас під ногами. Яка ганьба!

Для тебе, зрозуміло.

Маргарита до болю стиснула золоту квітку. Як вона могла помітити її Хань?

Вона їх недооцінила, ось як. Чи не збагнула, що вони володіють даром. І тепер це буде коштувати їй життя.

Але тільки їй! Тільки їй. Будь ласка, шановний Творець, тільки їй.

— Джедідія, — зашепотіла вона, — тікай! Я затримаю їх, наскільки зможу. Біжи, любов моя, рятуй своє життя! Сильна рука міцно стиснула її плече.

— Ну що ти, любов моя. — Від його жорсткого і бездушного голосу у Маргарити все попливло перед очима. — Я намагався врятувати тебе, Маргарита, намагався змусити тебе повернути назад. Але ти мене не послухала. — Він подивився на сестру, яка стояла на тому боці кола. — Якщо я візьму з неї клятву, можна буде?.. — Відповіддю йому був виразний погляд. Він зітхнув. — Ні, я бачу, не можна.

Він виштовхнув Маргариту на середину. Вона підійшла до кордону забороненого кола, окресленого свічками. Ноги були як ватяні. Розум відмовлявся служити. Голос теж не слухався.

Сестра на іншій стороні кола сплеснула у долоні і подивилася на Джедіді:

— Вона ще комусь розповіла?

— Ні. Тільки мені. Вона шукала доказів, перш ніж звернутися до кого-небудь за допомогою. — Він знову глянув на Маргариту. — Чи не так, любов моя?

Він похитав головою, і губи його скривила посмішка. Губи, які вона цілувала!

Маргариті стало недобре. Чи бачив коли-небудь Творець таку дурну, як вона?

Яка ганьба!

— Ти славно потрудився, Джедідія, і будеш винагороджений. А що стосується тебе, Маргарита, то завтра вранці Джедідія доповість у Палаці, що, втомившись від наполегливих домагань немолодої в порівнянні з ним жінки, він остаточно і безповоротно відмовив тобі у всьому. І ти втекла, не витримавши ганьби і приниження. Якщо хто-небудь прийде сюди і знайде твої останки, це послужить тільки зайвим доказом, що ти вирішила накласти на себе руки, відчувши себе негідною іменуватися сестрою Світла.

Очі в темно-фіолетову цятку звернулися до сестри Маргарити.

— Віддайте її мені. Дозвольте мені випробувати мій новий дар!

Під цим поглядом Маргарита скам'яніла, все ще судорожно стискаючи золоту квітку на шиї. Вона ледь могла дихати. Думка про те, що Джедідія її зрадив, була гірше смерті.

А вона ще благала Творця дати Джедіді сили, щоб він міг допомогти іншим!

І навіть не знала, хто ці інші. Творець почув її молитви — як виявилося, дурні.

Згоду було отримано, і тонкі губи скривилися в хижій усмішці.

Маргарита відчула себе оголеною і беззахисною під пронизливим поглядом цих крапчастих очей.

Нарешті Маргарита змусила свій розум діяти. Вона гарячково намагалася знайти шлях до порятунку. Вона могла придумати лише одне, поки не стало ще занадто пізно: з рішучістю відчаю вона дозволила своєму Хань розтектися по всьому тілу і перетворитися на щит. Самий потужний з відомих їй щитів — повітряний. Вона зробила його твердим, як сталь.

Непроникним. Вона вклала в нього всю свою біль і ненависть.

Тонка усмішка не зникла з лиця сестри Темряви.

— Повітря, значить? За допомогою дару я здатна тепер його бачити. Показати тобі, що я можу з ним зробити? Що може з ним зробити дар?

— Творець захистить мене, — німіючими губами прошепотіла Маргарита.

Тонка усмішка перетворилася на злобний оскал.

— Ти так думаєш? Зараз ти переконаєшся, що твій Творець безсилий.

Вона скинула руку. Маргарита чекала вогняної кулі. Але ні, це виявився повітряна куля, така щільна, що спотворювала перспективу. Вона з ревом понеслася на Маргариту і пройшов крізьїї щит так само легко, як полум'я пропалює папір.

Це було неможливо: повітря не в змозі зламати собі подібний щит, особливо такий міцний, як у Маргарити. Але цей повітряний потік був створений не звичайною сестрою, а сестрою, яка має дар. Дар чарівника.

У наступну мить Маргарита виявила, що лежить на землі і бачить над собою зірки. Прекрасні зірки. Зірки Творця. Тільки вона не могла дихати. Просто не могла.

Дивно, але самого удару вона не пам'ятала. Тільки відчуття того, що її змусили різко видихнути повітря. Їй було холодно, але на обличчі вона відчула щось тепле. Тепле і вологе. І це було приємно.

Ноги не слухалися. Як не старалася, вона не могла змусити їх рухатися.

Маргарита злегка підняла голову. Силуети сестер, здавалося, маячили десь в неймовірній далині. І сестри, всі як одна, дивилися на неї.

Маргарита опустила погляд на свої ноги.

Те, що вона побачила, було жахливо.

Нижче пояса в неї нічого не було. Тільки якесь криваве лахміття. Де ж решта? Ноги, напевно, десь тут. Вони повинні бути десь тут.

Вони дійсно були тут. Вони валялися неподалік. Там, де вона тільки що стояла.

Так. Тепер ясно, чому вона не може дихати. Але повітряний потік не в змозі розірвати людину навпіл. Жодна з сестер не здатна на це…

«О Творець, чому Ти не прийшов мені на допомогу? Я виконала волю Твою. Як же ти допустив таке?»

Вона, ймовірно, повинна відчувати біль, адже так? Що ще може відчувати людина, розірвана навпіл? Але вона не відчувала болю. Зовсім.

Холод. Вона відчувала лише холод. Але кров у неї на обличчі була теплою. Це було приємно. Їй це подобалося.

Можливо, Творець допоміг їй тим, що позбавив від болю? Звичайно ж, це так. Творець забрав її біль. «Дякую тобі, О Творець. Я зробила все, що могла. Пробач, але я зазнала поразки. Пошли іншого».

Чоботи поруч: Джедідія. Чоловік Джедідія. Чудовисько Джедідія.

— Я намагався застерегти тебе, Маргарита. Я хотів, щоб ти повернула назад. Ти не можеш сказати, що я не намагався.

Її руки були розкинуті по сторонах. У правій руці вона як і раніше стискала золоту квітку. Вона її так і не викинула. Навіть розірвана навпіл, вона не випустила його. Вона спробувала зробити це зараз, але не могла змусити себе розтиснути руку. Вона гаряче бажала, щоб у неї все ж вистачило на це сил. Вона не хотіла вмирати з цим подарунком в руці. Але вона не могла розтиснути пальці.

«О Творець, я програла і тут…»

Усвідомивши, що це їй не вдасться, Маргарита зробила єдине, на що ще була здатна. На це в неї пішли останні сили. Може, хтось знайде її і зуміє задати вірний питання.

Втомилася. Як же вона втомилася!

Вона спробувала закрити очі, але очі не закривалися. Як може людина померти, якщо йому нікому закрити очі?

Над головою було безліч зірок. Прекрасних зірок. Тільки, здається, раніше їх було більше. Її мати одного разу говорила їй, скільки зірок на небі.

Але вона не може пригадати.

Ну що ж, тоді вона їх порахує.

Одна… Друга…

21

Давно це було? — Запитав Чейз. Семеро страшних на вигляд чоловіків, що сиділи навпочіпки перед нею і Чейзом, втупилися в нього і закліпали очима. Ні в кого з сімох не було ніякої зброї, крім ножів, а в одного не було навіть ножа. Тільки за ними стояли багато інших чоловіків, і у кожного був спис або лук, або те й інше відразу.

Рейчел щільніше загорнулася у важкий шерстяний плащ і хитнулася з п'ят на носки, щоб не так мерзли ноги. Вони вже почали леденіти. Вона погладила великий бурштин, що висів на шиї. Гладкий, схожий на сльозинку камінь під її пальцями став начебто тепліше.

Чейз пробурмотів щось, чого Рейчел не зрозуміла, і, поправивши на плечах чорний плащ, вказав паличкою на дві людські фігурки, нашкрябані на землі. Всі його шкіряні ремені, на яких висіла зброя, заскрипіли, коли він нахилився вперед. У кожен чобіт Чейза з легкістю помістилися б обидві ноги звичайної людини. Він постукав паличкою по картинці і, повернувшись, махнув рукою в бік нескінченної рівнини.

— Давно? — Він знову показав рукою на малюнок і ще раз змахнув рукою. Скільки днів тому вони пішли?

Чоловіки обмінялися словами, яких ні Чейз, ні вона не зрозуміли, а потім дід з довгими сріблястими волоссям і смаглявим зморшкуватим обличчям єдиний, хто замість шкури койота носив простий одяг з оленячої шкіри, — намалював на землі іншу картинку. Ну, це легко, подумала Рейчел.

Сонце. Старий почав малювати під ним якісь рисочки. Чейз терпляче дивився. Один ряд, другий, третій. Нарешті старий зупинився.

— Три тижні, — сказав Чейз, дивлячись на картинку. Він подивився на старого з довгим волоссям. — Три тижні? Він виставив сім пальців і тричі махнув рукою. — Вони пішли три тижні тому?

Старий кивнув і додав кілька слів своєю смішною мовою.

Сіддін простягнув Рейчел ще один корж з медом. Це було жахливо смачно.

Рейчел намагалася їсти повільніше, але коржик зник в мить ока.

Рейчел пробувала мед тільки раз — ще в замку, коли була іграшкою принцеси. Принцеса не дозволяла їй їсти меду, вона говорила, що він їй не сподобається, але один кухар колись дав їй трохи.

При думці про те, яка підла була принцеса, Рейчел пересмикнуло.

Більше вона ніколи не захоче жити в замку. А тепер, коли вона стала донькою Чейза, її ніхто і не буде змушувати. Кожен вечір, кутаючись у ковдру перед сном, вона намагалася уявити, на що схожа її нова сім'я.

Чейз говорив, що в неї будуть сестри і брати. І справжня мама. Він говорив, що вона повинна ставитися до них з повагою. Рейчел думала, що в неї вийде. Легко ставитися з повагою до того, хто тебе любить.

Чейз її любить. Насправді він ніколи цього не говорив, але це і так ясно. Коли в темряві чулися страшні звуки, він обіймав її своєю величезною рукою і гладив по голові.

Сіддін посміхнувся, дивлячись, як Рейчел злизує з пальців залишки меду. Як здорово знову з ним зустрітися. Коли вони тільки потрапили сюди, Рейчел боялася, що будуть неприємності. Грізні воїни, всі розмальовані брудом і обвішані пучками трави, виникли перед ними, тільки-но Рейчел і Чейз виїхали на рівнину. Рейчел навіть не бачила, звідки вони вискочили. Просто з'явилися і все.

Спочатку вона злякалася, тому що вони направили на них списи і голоси їх звучали загрозливо, а вона не розуміла, що вони говорять. Але Чейз зістрибнув з коня і, взявши Рейчел на руки, просто дивився на воїнів. Він навіть не вийняв меч або якусь іншу зброю. Рейчел думала, що йому взагалі не може хто-небудь погрожувати. Чейз — самий хоробрий чоловік, якого вона бачила.

Воїни дивилися на неї, а вона дивилася на них, а Чейз гладив її по голові і говорив, щоб вона не боялася. Воїни опустили списи і відвели їх в село.

А в селі вона побачила Сіддіна. Сіддін знав і Рейчел, і Чейза з тих пір, як Келен звільнила його з темниці в замку королеви Мілени. Зедд, Келен, Чейз, Сіддін і вона були разом, коли тікали зі скринькою. Рейчел не вміла говорити на його мові, але Сіддін їх впізнав і сказав батькові, хто вони такі.

Після цього всі стали ставитися до них добре.

Чейз показав вказівним пальцем однієї руки на одного намальованого чоловічка, пальцем іншої — на другу, потім склав пальці разом і, витягнувши руки, похитав ними вгору-вниз, зображаючи, як люди перевалюють через пагорби.

— Річард і Келен пішли три тижні тому, і вони вирушили на північ? В Ейдіндріл?

Чоловіки дружно похитали головами і знову щось заторохтіли на своїй мові. Батько Сіддіна жестом змусив їх замовкнути. Він показав на себе, потім — на інших чоловіків, а потім підняв три пальці і нарешті показав на зображення чоловічка в жіночій сукні. Проробивши ці маніпуляції, він сказав: «Келен» і махнув рукою на північ.

Чейз, в свою чергу, показав на малюнок сонця, потім — на жіночу фігурку, потім — на батька Сіддіна, як і раніше тримаючого перед собою три відставлених пальці, потім — на північ.

— Три тижні тому Келен і троє ваших людини пішли на північ, в Ейдіндріл?

Чоловіки закивали і повторили: «Келен» і «Ейдіндріл».

Чейз опустився на коліно і ткнув пальцем в зображення чоловіка.

— Річард теж пішов, так? — Він знову показав на північ. — Річард теж пішов в Ейдіндріл? Разом з Келен?

Чоловіки всі як один подивилися на старого з довгим волоссям. Той глянув на Чейза і похитав головою. Кістяна свистулька, що висіла на шкіряному ремінці у нього на шиї, захиталася з боку в бік. Він показав на зображення людини з мечем і махнув рукою зовсім в іншому напрямку.

Чейз здивовано втупився на нього, потім насупився. Старий узяв паличку і намалював на землі ще три жіночі фігурки. Переконавшись, що Чейз дивиться уважно, він перекреслив дві фігурки хрестиком і знову підняв на Чейза запитальний погляд.

— Що це означає? Померли? Це означає, що вони померли? — Старий, як і раніше, не рухаючись, дивився на Чейза. Чейз провів пальцем по горлу. Померли?

Старий швидко кивнув і повторив «померли», забавно розтягуючи голосні. Він показав паличкою на малюнок сонця, потім — на зображення Келен і, нарешті, помахом руки через плече нагадав про напрям, в якому вона пішла. Потім він знову показав на сонце, на Річарда, на останню неперекреслену жіночу фігурку і махнув рукою на схід.

Чейз встав. Він все зрозумів, і це йому не сподобалося. Він важко зітхнув, дивлячись туди, куди в останній раз показав старий з сріблястими волоссям.

— Схід. В саме серце Диких Земель, — пробурчав він собі під ніс. — Чому ж Річард пішов без Келен? — Він задумливо почухав підборіддя. Рейчел подумала, що він стурбований. Він же не може бути переляканим? Чейз нічого не боїться. — Добрі духи, навіщо Річарда понесло в Дикі Землі? І як це Келен дозволила цьому хлопцю туди відправитися? І хто пішов з ним? — Чоловіки перезирнулися, здивовані тим, що Чейз розмовляє з порожнечею.

Чейз знову опустився навпочіпки, заскрипівши ременями, і, показавши на зображення третьої жінки, насупився і виразно знизав плечима, всім своїм виглядом намагаючись зобразити нерозуміння.

Старий з довгими сріблястими волоссям сумно подивився на Чейза і протяжно зітхнув. Він ще раз ткнув паличкою в малюнок, не перекреслений хрестиком, і, обернувшись, взяв у одного з воїнів мотузку. Він обернув її навколо шиї і, піймавши нерозуміючий погляд Чейза, показав на зображення Річарда. Як і раніше дивлячись на Чейза, він кілька разів смикнув за мотузку і показав на схід. Потім торкнувся паличкою зображення Келен, зробив вигляд, що втирає сльози, і показав на північ.

Чейз встав. Вірніше, майже підстрибнув. Обличчя його зблідло.

— Вона його забрала! — Прошепотів він — Ця жінка взяла його силою і повела в Дикі Дебрі!

Рейчел встала поряд з ним.

— Що це значить, Чейз? Чому Келен не пішла з Річардом?

Він подивився на неї зверху вниз. Від виразу його лиця їй стало не по собі.

— Келен відправилася по допомогу. Вона пішла в Ейдіндріл. Вона хоче знайти Зедда.

Ніхто не промовив ані звуку. Заклавши руки за ремінь, Чейз не відриваючись дивився на схід.

— Добрі духи, — прошепотів він, — якщо Річард дійсно йде в Дикі Землі, зробіть так, щоб він повернув на північ. Але тільки не на південь, інакше йому не допоможе навіть Зедд.

Рейчел міцно притиснула до себе ляльку.

— А що таке Дикі Землі?

— Погане місце, малятко. — Чейз не відривав очей від темніючого неба. Дуже погане місце.

Він сказав це спокійно і тихо, але по спині у Рейчел побігли мурашки.

* * *

Зедд притримав коня і відчув, як той напружився. Зедд волів їздити без сідла. Коли йому доводилося сідати на коня, він хотів, щоб конячка відчувала себе якомога вільніше. Він вважав, що це лише справедливо. Коні, як правило, цінували таку повагу, а ця особливо. За допомогою шпор і сідла Зедд ніколи не зміг би домогтися від неї такого послуху.

Сідло та іншу упряж він подарував людині на ім'я Хафф. Таких великих вух, як у цього Хаффа, Зедд ніколи не бачив. Як йому вдалося знайти собі супутницю життя, залишалося загадкою. Проте дружина у Хаффа була, і було четверо дітлахів, в результаті чого Хафф потребував упряжі куди більше, ніж Зедд. Не для того, щоб їздити верхи, а щоб продати її. Тут його урожай зібрала армія Д'хари.

Це було найменше, що міг зробити для Хаффа Зедд. В той день Рейчел промокла до нитки, і Хафф надав їм сухе місце для ночівлі — хоча це був, втім, всього лише старий сарай, а його дружина запропонувала їм порожню капустяну юшку і нічого не попросила натомість. Втім, варто було пожертвувати сідлом за одне задоволення побачити фізіономію Чейза, коли Зедд сказав, що не голодний.

Страж кордону, який і сам звик їсти за трьох, розумів усе не гірше чарівника. Наближається зима, а разом з нею голод. Навіть якщо за сідло не вдасться виручити повну вартість, може, цього буде достатньо, щоб пережити хоча б найважчий час.

Зедд бачив, як Чейз потайки сховав у кишені дітлахів по монеті і грізним голосом, який викликав у хлопчаків тільки посмішки, заборонив їм нишпорити по кишенях перш, ніж він поїде. Зедд сподівався, що монети не були золотими.

Страж кордону міг почути, як злодій відкриває вікно в сусідньому місті, і навіть назвати його ім'я, але, коли мова заходила про дітей, зовсім втрачав голову.

Отримавши сідло, Хафф підозріло поцікавився, що від нього вимагається натомість. Зедд сказав, що він повинен всього лише присягнути у вірності Матері-сповідниці і новому Магістрові Ралу, які поклали край війні, яка розорила його. З серйозним виглядом Хафф поворушив своїми великими вухами, що стирчали з-під в'язаної шапочки і, поміркувавши, кивнув і суворо сказав:

— Присягаю.

Непоганий початок: одне сідло — один вірнопідданий. Добре б і далі все йшло так легко. Втім, це було багато тижнів тому. Тепер Зедд подорожував на самоті.

Потягнуло слабким димком. Кінь, обережно ступаючи по вузькій стежці, підняв морду і принюхався. Сутеніло, і на стежку лягали глибокі тіні. Ще до того, як між деревами показався маленький будиночок, Зедд почув гуркіт перевертання меблів, дзвін посуду і соковиті прокляття. Кінь насторожився, пасучи вухами. Зедд заспокійливо поплескав його по шиї.

Будиночок був складений з почорнілих від часу колод. Критий папороттю дах встеляли сухі соснові голки. Перед будинком, наче невеликий садок, росла та ж пожухла папороть. Зедд спішився і почухав коня під мордою. Той подивився на нього розумними великими очима.

— Будь добрим хлопчиком і пошукай собі чогось поїсти сам. Тільки не йди далеко, добре? — Кінь відповів йому тихим іржанням. Зедд з посмішкою поплескав його по носі. — Хороший хлопчик.

З будинку тепер долинало низьке шипіння і гнівні вигуки. Щось важке гепнулося на підлогу, супроводжуване вибухом проклять на незрозумілій мові.

— Вилазь звідти, мерзотна тварюка!

Зедд посміхнувся, почувши знайомий скрипучий голос. Він подивився на коня, який пасся неподалік у сухій траві, час від часу стурбовано підкидаючи голову, і неквапливо покрокував до будинку. По дорозі він пару разів зупинявся, щоб помилуватися красою навколишнього лісу.

Дивно, як тутешня тиша, спокій і пишність сусідять із найнебезпечнішим місцем у світі — кордоном. Втім, межі більше не існує, а тиша і спокій, як добре було відомо Зедду, мали зовсім не природні причини. Це було справою рук тієї жінки, яка саме в цей момент вилаялася так, що здатна була б увігнати у краску сандаріанського гусара.

Одного разу Зедд був свідком того, як один з цих гусарів вилаяв свою королеву, чим, природно, довів її до глибокої непритомності. Нагородою йому, зрозуміло, була мотузка. У хлопця знайшлася пара теплих слів і для ката, який у відповідь не підніс йому чарочку, зате запропонував відвести душу в останньому слові, грубо кажучи, в останній лайці. Решта гусар, схоже, вирішили, що це непогана угода.

Що стосується королеви, то вона так і не змогла оговтатися від удару. Всякий раз, побачивши одного зі своїх гусарів, вона так червоніла, що не втрачала свідомість виключно завдяки тому, що її тут же кидалися запекло обмахувати віялами всі ідучі поруч слуги. Королева, ймовірно, з радістю перевішала би весь полк, якби гусари не раз і не два рятували їй не тільки трон, але й життя. Втім, це було давно і зовсім на інший війні.

Зедд з насолодою вдихав на повні груди чисте запашне повітря.

Нахилившись, він підібрав засохлу дику троянду і перетворив її в свіжий бутон, який щойно розпустився. Жовті пелюстки розкрилися, і в повітрі розлився чудовий аромат. Закривши очі, Зедд понюхав квітку і причепив її собі на груди. Поспішати було не варто.

Не можна турбувати чаклунку в такому стані.

Через відкриті двері долинув черговий вибух прокльонів, і той, на чию адресу вони були спрямовані, був нарешті спійманий для екзекуції. Почувся удар, нанесений, по всій ймовірності, обухом сокири, і порушник спокою вилетів в дверний отвір. Маленька, суцільно покрита кістяною бронею тваринка хляпнулась спиною на землю прямо біля ніг чарівника. Вона гарчала і клацала зубами, загрібаючи повітря пазуристими лапами. Ні сокира, ні удар об землю їй, здавалося, анітрохи не пошкодили.

Хват. Мерзенна тварина. Кілька років тому саме через хвата Еді втратила ногу. Ці створіння вхоплювали жертву мертвою хваткою і вгризалися в плоть до самої кістки, а потім починали висмоктувати кров своїм зморшкуватим ротом, усіяним кривими зубами. Позбутися від хвата було неможливо, а по своїй волі він розлучався зі здобиччю, тільки коли смоктати було вже більше нічого.

Що стосується Еді, вона врятувалася тоді лише тим, що відрубала власну ногу. При думці про це Зедда ледь не знудило. Він примірився і з усіх сил копнув перебираючу ногами тварюку. Відлетівши на десяток кроків, хват гепнувся на черево і, трохи повагавшись, незграбно пошкандибав в глиб лісу — шукати здобич поспокійніше.

Зедд подивився на жінку, що стояла на ганку. Вона прискорено дихала і теж підозріло розглядала гостя своїми абсолютно білими очима. Плаття її, того ж кольору, що і балахон Зедда, було розшите жовтими та червоними намистинками, що утворювали хитромудрі фігури — стародавні символи чаклунського дару. Незважаючи на похмуре обличчя, вона була дуже красива.

В руках її як і раніше була сокира, і Зедд розсудливо вирішив поки не поспішати.

— Не варто загравати з хватами, Еді. Хіба ти забула, як колись позбулася ноги? — Він посміхнувся своєю самою щирою посмішкою і відчепив від балахона троянду. — Не знайдеться в тебе чогось поїсти? Я вмираю з голоду.

Вона мовчки глянула на нього і, притуливши сокиру до стіни, поцікавилася:

— Навіщо ти бути тут, чарівник?

Зедд ступив на ганок і з театральним поклоном простягнув їй квітку так, наче це був безцінний скарб.

— Я не міг більше залишатися далеко від ваших ніжних ласк, мила пані. — Він посміхнувся самою чарівною зі своїх усмішок.

Еді вивчаюче подивилася на нього.

— Це бути брехнею.

Зедд поперхнувся і подумав, що йому треба б трохи краще відрепетирувати посмішку.

— А що за дивний запах я чую?

Не відводячи від нього погляду, Еді взяла троянду і, встромивши її собі у волосся, стала ще красивішою.

— Це бути суп.

Вона взяла його руки в свої. Долоні її були м'якими, а зап'ястя — тонкими.

Слабка усмішка осяяла її обличчя.

— Це бути добре — бачити тебе знову, Зедд. Був час, коли я боялася, що ми вже не зустрітися. Я провела чимало безсонних ночей, думати про долю, яка спіткає всіх нас, якщо ти потерпиш невдачу. Але прийшла зима, світ залишився колишнім, і я зрозуміла, що ти переміг.

Збентежений тим, що його найкраща усмішка не здобула її прихильності, Зедд відповів обережно:

— Даркен Рал зазнав поразки.

— А Річард і Келен? Вони бути в безпеці?

Зедд надувся від гордощів.

— Ще б! Строго кажучи, саме Річард завдав поразки Даркеном Ралу.

Вона знову кивнула:

— Схоже, тобі є про що розповісти. Зедд знизав плечима, немов все це не мало ніякого значення.

— Так, небагато.

Еді продовжувала посміхатися, але Зедду здалося, що погляд її білих очей проникає йому прямо в душу.

— У тебе повинна бути причина бути тут. І боюся, ця причина мені не сподобається.

Зедд спохмурнів і поправив своє сиве волосся.

— Прокляття, жінко, ти збираєшся почастувати мене цим своїм супом чи ні?

Еді нарешті перестала свердлити його поглядом і повернулася до дверей.

— По-моєму, того, що я наварила, вистачить навіть тобі. Заходь і закрий за собою двері. Я не хочу серед ночі знову ганятися за хватом.

Запросила ввійти. Ну що ж, поки все йде гладко. Зедд прикинув, що саме доведеться їй розповісти. Будемо сподіватися, не все. Ось вона, робота чарівника — використовувати людей. Особливо огидно, що доводиться використовувати тих, кого любиш. Дуже любиш.

Зедд допоміг Еді підняти стільці і стіл, зібрати розсипані по підлозі кружки та миски, а потім почав розповідати про те, що сталося з тих пір, як вони розлучилися в останній раз. Він почав з того, як вони минули кордон, захищені, хоча б частково, кістяним амулетом, який Еді дала йому на прощання. Цей амулет на шкіряному ремінці як і раніше висів у нього на шиї, і Зедд не бачив причин з ним розлучатися.

Еді слухала не перебиваючи. Коли Зедд дійшов до того, як Річард потрапив в полон до Морд-Сіт, вона відвернулася, але Зедд зауважив, що плечі її тремтять. З навмисною безпечністю Зедд згадав про те, що Даркен Рал відібрав у Річарда нічний камінь, який дала йому Еді.

Еді нагнулася, щоб взяти з підлоги тільки що впалу миску, і Зедд скорчив у неї за спиною пику.

— Цей камінь ледь мене не угробив. За його допомогою Даркен Рал заманив мене в пастку. Я був тоді на волосині від Підземного світу. Ти мало не вбила мене, віддавши його Річарду.

— Не будь таким твердолобим дурнем, — фиркнула Еді. — Ти бути досить спритним, щоб врятуватися. Якби не нічний камінь, Річард міг бути убитий, коли проходив кордон. Даркен Рал бути переможцем і зараз, без сумніву, терзав би твою душу. Віддавши його Річарду, я врятувати тобі життя, чарівник.

— Ця штука була небезпечною! — Заявив Зедд, потрясаючи здоровенною кісткою, підібраною з підлоги. На полицях у Еді подібних кісток було навалом. — Не можна роздавати такі речі, як льодяники. В усякому разі, без попередження.

Є від чого обуритися! Він мало не потрапив у Підземний світ через той камінь. Ця жінка могла хоча б зобразити розкаяння.

Зедд перейшов до розповіді про те, як Річарду вдалося вирватися, хоча накинута на нього чарівна мережа змінила його вигляд, і про напад Кводу. Насилу зберігаючи спокій, він повідав Еді про те, що сталося з Келен і як вона закликала Кон Дар і знищила нападників. Закінчив він тим, як Річард обдурив Даркена Рала і змусив його відкрити не ту шкатулку.

Зедд пояснив, що магія Одена покарала Даркена Рала за помилку. Посміхаючись про себе, Зедд під кінець додав, що Річард знайшов спосіб обійти магію сповідниці, і тепер вони з Келен вільні любити один одного, скільки їм заманеться. Про те, в чому саме полягає цей спосіб, Зедд промовчав. Про це не належало знати нікому.

Він був задоволений, що йому вдалося розповісти все, що він хотів, не особливо заглиблюючись в деякі надміру болючі моменти. Нічого ятрити старі рани. Еді не стала задавати питань; вона підійшла і поклала руку йому на плече, ніби кажучи, що рада тому, що їм всім вдалося вижити і перемогти.

Зедд теж мовчав. Він розповів все — принаймні все, що збирався. У кутку валялися розкидані кістки, і Зедд почав допомагати Еді складати їх по порядку. Ймовірно, хват сховався саме тут. Помилка з його боку.

Не дивно, що люди прозвали Еді кістяною жінкою; будинок був битком набитий кістками. Здавалося, Еді присвятила їм усе своє життя. Чаклунка, що спеціалізується виключно на кістках, вселяла занепокоєння. Вона практично не використовувала ні отрут, ні зілля чи інших атрибутів, характерних для її ремесла. Зедд знав, що вона намагається намацати на цьому шляху, але він не знав чому.

Чаклунки зазвичай воліли мати справу з живою матерією. Еді поглибилася у вивчення того, що мертво. Темне і небезпечне знання. На нещастя, тепер Зедд теж змушений цим зайнятися. Ну що ж, якщо хочеш осягнути суть вогню, ти повинен вивчати його. Правда, це непоганий спосіб згоріти. Зедд поморщився: йому не сподобалося порівняння, яке тільки що прийшло йому в голову.

Він поклав на місце останню кістку і поглянув на Еді:

— Якщо ти не хочеш, щоб у тебе по будинку розгулювали хвати, тобі слід тримати двері закритими.

Зедд надав своєму обличчю повчального виразу на випадок, якщо Еді обернеться, але вона не обернулася. Вона продовжувала незворушно складати біля печі розсипані дрова.

— Двері були зачинені. На засув. — В її голосі було щось таке, від чого у Зедда відразу пропала охота кривлятися. — Це бути вже втретє.

Підібравши ще одну кістку, яка завалился за стіл, вона кинула її Зедду.

— Раніше хвати ніколи не забиратися в мій будинок. — Вона говорила тихо, немов боялася, що хтось підслухає. — Я за цим стежила. — Вона поклала руку на велику білу кістку, що висіла на стіні. — Але з приходом зими все бути по іншому. Кістки перестали їх відганяти. Причина бути для мене загадкою.

Еді довгий час жила біля проходу через кордон. Ніхто краще за неї не знав всіх капризів, примх і небезпек цього місця. І ніхто краще за неї не знав, як їх уникнути. Але кордони зникли. Тепер тут має бути цілком безпечно.

Зедд спробував здогадатися, про що вона не договорює; чаклунки ніколи не говорять все, що їм відомо. Навіщо вона продовжує жити тут, де трапляються такі дивні і небезпечні речі? Може, це просто упертість, властива всім чаклункам?

Еді піднялася і пройшлася по кімнаті, освітленій тільки вогнем у печі.

— Запалити лампу?

У відповідь Зедд простяг руку над столом, і лампа спалахнула сама собою, опромінивши м'яким світлом піч, складену з гладких річкових каменів, і темні стіни, суцільно обвішані кістками. На полицях уздовж однієї із стін стояли черепи якихось жахливих тварюк. Одні кістки були перетворені в магічні атрибути, інші були нанизані в намиста, прикрашені різнокольоровими намистинками, треті — покриті незрозумілими стародавніми символами. Деякі кістки були оточені заклинаннями, написаними на стіні. Такий вражаючою колекції Зедд ще ніколи не бачив.

— Чому ти кульгаєш? — Запитав він, поспостерігавши, як Еді ходить по кімнаті.

— Ти зробити мені нову ногу занадто короткою, — помовчавши, сказала вона.

Зедд підпер рукою підборіддя і задумливо подивився на її ногу.

Дійсно, схибив. Але тоді йому треба було якомога швидше піти, і він дуже поспішав.

— Може, мені вдасться її злегка подовжити. — Він перестав підпирати підборіддя і зробив невизначений жест в повітрі. — Зробити їх однаковими.

Еді помішувала суп.

— Ні вже, спасибі, — кинула вона через плече.

Зедд здивовано підняв брову:

— Ти не хочеш, щоб вони стали однієї довжини?

— Я хочу подякувати тобі за те, що ти повернув мені ногу. З двома ногами живеться простіше. Я навіть не уявляти собі, до якої міри я ненавиджу ці милиці. Нога мені прекрасно служить, і я бути задоволена. — Вона піднесла до губ ложку, пробуючи суп.

— З однаковими ногами життя стане ще простіше.

— Я сказала, ні.

— Прокляття, жінко, чому «ні»? Еді поклала ложку на місце і взяла з полиці бляшанку зі спеціями. Вона говорила тихо, і голос її був не таким скрипучим, як звичайно:

— Це бути занадто боляче. Якби я знати заздалегідь, то воліла б доживати життя з однією ногою. — Вона кинула в суп щіпку прянощів. Зедд смикнув себе за вухо. Можливо, вона права. Процес відрощування ноги ледь не вбив її. Зедд не припускав такого повороту. До цих пір йому успішно вдавалося стирати з пам'яті людей хворобливі відчуття, навіть коли він не знав, чим вони викликані. Але він випустив з уваги, що на цей раз біль була занадто сильною.

Не треба було забувати про Друге Правилі Чарівника. Але він тоді був дуже заклопотаний тим, щоб зробити Еді добро. Втім, зазвичай саме так Друге Правило і діє.

— Ти знаєш ціну магії не гірше чарівника, Еді. І крім того, я робив це заради тебе. В обмін на біль. — Зедд знав, що цього разу процес не зажадає таких зусиль, але, розуміючи її стан, вирішив не наполягати. Можливо, ти й права. Хай залишається як є.

Білі очі знову звернулися на нього.

— Навіщо ти бути тут, чарівник?

Зедд пустотливо посміхнувся:

— Хотів тебе побачити. Таку жінку важко забути. Крім того, я хотів повідомити тобі, що Річард переміг Даркена Рала і ми перемогли. — Еді продовжувала дивитися на нього, і він насупився. — Як ти думаєш, навіщо до тебе лізуть хвати?

Вона виразно похитала головою:

— Твоя розмова — як хода п'яного: весь час виляє. — Вона жестом попросила його дістати миски. — Я і так знаю, що ми перемогли. Перший день зими прийшов і пішов, а в світі все як і раніше. Втім, я рада побачити твої старі кістки. — Її голос знизився і став ще скрипучішим. — Навіщо ти бути тут, чарівник?

Зедд встав з-за столу, радіючи можливості хоч на хвилинку позбавитися від її пронизливого погляду.

— Ти не відповіла на моє запитання. Навіщо до тебе лізуть хвати?

— За тим же, за чим і ти! — Гаркнула Еді. — Щоб доставити неприємності бідній старій відьмі.

— Мої очі не бачать стару, — посміхнувся Зедд, повертаючись з мисками. Вони бачать тільки красиву жінку.

Еді безпорадно розвела руками.

— Твій язик небезпечніше будь-якого хвата.

Зедд простягнув їй миску.

— А раніше вони забиралися до тебе?

— Ні. — Еді відвернулася, щоб наповнити миску. — Коли ще були кордони, хвати стирчали в проході, як і інші тварини. Після того як межа зникла, вони на якийсь час зникли, але з початком зими з'явилися знову.

Це не бути правильно. Я думати, щось пішло не так.

Вона поставила перед ним повну миску, з якої точився чудовий аромат.

— Може, коли кордони впали, вони були недалеко і просто вилізли з проходу.

— Може бути. Коли кордони впали, всі тварюки повернулися в Підземний світ. Але деякі вирвалися і розбіглися по навколишніх лісах. Але зима почалася місяць тому, а до того я тут хватів ніколи не бачила. Боюся, це пояснення не бути достатнім. Напевно, трапилося щось ще.

Зедд прекрасно знав, що саме, але промовчав. Замість цього він запитав:

— Еді, а чому ти не їдеш звідси? Поїхали разом зі мною? В Ейдіндріл. Це було б…

— Ні! — Гаркнула Еді і осіклася, немов здивована власним спалахом.

Вона розгладила плаття, даючи собі трохи охолонути, потім взяла ложку і почала наливати суп в іншу миску. — Ні. Тут бути мій будинок.

Зедд мовчки стежив за її діями. Закінчивши, вона поставила миску на стіл, взяла з полиці буханець і вказала нею на вільний стілець. Зедд сів. Еді сіла навпроти, нарізала хліб і кінчиком ножа посунула один шматок Зедду. Очі їх зустрілися.

— Будь ласка, не проси мене покинути мій будинок.

— Я тільки турбуюся про тебе, Еді. Вона вмочила хліб в суп.

— Це бути брехнею.

Він подивився на неї з-під брів.

— Це не брехня.

— «Тільки» бути брехнею, — не відриваючись від тарілки, уточнила вона.

Зедд не став сперечатися і зайнявся супом.

— Уммм… Ш-удово, — сказав він, набивши рот гарячим м'ясом. Еді кивнула в знак подяки. Зедд їв, поки миска не спорожніла, потім встав і поклав собі ще. Повертаючись за стіл, він обвів кімнату рукою, в якій тримав ложку.

— У тебе чудовий будинок, Еді. Просто чудовий. — Він сів за стіл, і Еді простягнула йому ще шматок хліба. Зедд розламав його навпіл. — Але я не думаю, що тобі варто залишатися тут на самоті. Хвати не в рахунок. — Він показав шматком хліба на північ. — Чому б тобі не поїхати зі мною?

Ейдіндріл чудове місто. Тобі там сподобається. Там повно кімнат, вибереш собі, яку захочеш. А можеш навіть оселитися в Сховищі.

— Ні.

— Чому «ні»? Ми відмінно проведемо час; чаклункам є чим зайнятися в Сховищі. Там повно книг, і…

— Я сказала, ні.

Він подивився, як вона їсть суп, зітхнув і теж взяв у руки ложку. Але надовго його не вистачило. Він відклав ложку і похмуро глянув на Еді.

— Еді, я розповів тобі не все.

Вона скинула брову:

— Сподіваюся, мені не треба зображати здивування? Я бути погана лицемірка.

Вона знову уткнулася в миску.

— Еді, завіса прорвана.

Вона застигла з ложкою, недонесення до рота. На Зедда вона не дивилася.

— Нісенітниця! Що ти знати про завісу? Ти поняття не мати, про що говориш, чарівник.

Ложка продовжила свій рух.

— Я знаю, що вона розірвана.

Еді вивудити з миски останній шматок картоплі.

— Ти говориш про неможливе, чарівник. Завіса не бути розірваною. — Вона встала і взяла з собою миску. — Будь спокійний, старий, якщо завіса бути розірвана, у мене бути неприємності гірше хватів. Тільки я їх не мати.

Зедд повернувся і, поклавши руку на спинку стільця, став дивитися, як Еді з мискою в руках, кульгаючи, йде до казанка.

— Камінь Сліз знову в цьому світі, — тихо сказав він. Еді завмерла. Миска вислизнула у неї з рук і покотилася по підлозі.

— Не вимовляй таких речей вголос, — прошепотіла вона, — поки у тебе не залишиться ніяких сумнівів. Якщо не зможеш поклястися честю чарівника. Або якщо не будеш готовий віддати свою душу Володарю, якщо це бути брехнею.

— Я готовий віддати душу Володарю, якщо те, що я говорю, — брехня, — твердо сказав Зедд, дивлячись їй в спину. — Нехай бере її хоч зараз. Камінь Сліз в цьому світі. Я бачив його.

— Хай захистять нас добрі духи! — Видихнула чаклунка. — Викладай, яку дурість ти створити цього разу!

— Іди-но сюди і сідай, Еді. Перш за все я хочу, щоб ти розповіла мені, для чого ти живеш тут, біля проходу, і що взагалі таке цей прохід?

Що ти робила тут, на краю Підземного світу, і чому не бажаєш їхати?

Вона підскочила впритул і згребла його за комір балахона:

— Це бути моїм ділом!

Не знімаючи руки зі спинки стільця, Зедд піднявся на ноги.

— Еді, я повинен знати. Це важливо. Я повинен знати, що ти тут робила, тому що є вірогідність, що це може нам допомогти. Мені добре відома та біль, з якою ти живеш. Не забувай, я її бачив. Я не знаю її причин, але знаю її глибину. Я прошу тебе розділити її зі мною. Я прошу як друг. Не примушуй мене просити, як чарівника.

На останній фразі вона підняла голову і зустрілася з ним очима. Гнів її поступово згас. Еді кивнула:

— Добре. Можливо, я дійсно зберігати це в собі занадто довго.

Можливо, мені стане легше, якщо я розповім кому-небудь… одному.

Можливо, ти не захочеш прийняти мою допомогу, коли почуєш. Але якщо не передумаєш — я чекаю, що ти розповіси мені все, що сталося. — Вона погрозила йому пальцем. — Все.

Зедд збентежено посміхнувся:

— Звичайно.

Еді опустилася на стілець, але не встигла вона сісти, як найбільший череп раптово звалився з полиці. Вони дружно втупилися в нього, потім Зедд підійшов до нього і підняв. Його пальці пробіглися по гострих зубах завбільшки з людську долоню. Підстава черепа була плоскою. Скотитися з полиці він не міг. Зедд поставив його на місце.

— Схоже, — проскрипіла Еді, — останнім часом кісткам більше подобається бути на підлозі. Вони раз у раз падають.

Кинувши наостанок похмурий погляд на череп, Зедд знову сів за стіл.

— Розкажи мені про кістки. Навіщо вони тобі, що ти з ними робиш? Розкажи мені все з самого початку.

— З самого початку? — Вона кинула швидкий погляд на двері, немов хотіла втекти. — Це бути дуже сумно.

— Я нікому не повторю ні слова зі сказаного тобою, Еді.

22

Я народилася в місті Шора, це в Нікобарі, — зробивши глибокий вдих, почала Еді. — У моєї матері не було чаклунського дару. Вона, як це сказати… бути проміжною ланкою. Алеу моєї бабусі Ліндел дар був. Моя мати все життя дякувати добрим духам за те, що у неї не бути дару, і проклинати їх за те, що дар бути у мене. В Нікобарі ті, хто мати дар, бути ненависним. Їм не довіряли. Це можливо тому, що люди вважали, що даром може наділяти не тільки Творець, а й Володар. Навіть той, хто за допомогою дару творити добро, його відразу підозрювати, що він бути проклятим.

Ти ж знаєш, що це означає?

— Так, — сказав Зедд, відщипнувши шматочок хліба. — Це ті, хто звернувся до Володаря. Приніс йому обіт. Вони ховаються в Світі, немов тіні, і служать Володарю, наближаючи годину його торжества. Багато хто може виявитися проклятим.

Деякі роками не виявляють себе і чекають, коли їх покличуть. А коли вони покликані, починають служити Володарю. Їх називають по-різному, але сутність їх однакова. У деяких книгах вони іменуються посередниками, в деяких — дітьми погибелі. Серед них є люди знаючі, на зразок того ж Даркена Рала, яким Володар доручає найбільш відповідальні справи. А зустрічаються і самі звичайні, яких використовують для всяких дрібниць. Тих, хто має дар, наприклад, знову ж таки, як Даркен Рал, Володареві важче перетягнути на свою сторону. Тих, хто його позбавлений, — простіше, але навіть серед них посередники зустрічаються нечасто.

— Дарко Рал бути проклятим? — Здивувалася Еді.

— Так, — кивнув Зедд. — Він сам мені про це сказав. Правда, він назвав себе посередником, але це одне і те ж. Всі вони служать Володарю.

— Це бути небезпечна новина.

— Інші я приношу рідко, — сказав Зедд, вмочуючи хліб в суп. — Ти зупинилася на своїй бабусі, Ліндел.

— За часів її молодості чаклунки могли бути вбиті з будь-якого приводу: хвороби, нещасний випадок, важкі пологи — все ставити їм у провину. Їх вважати проклятими, хоча це бути несправедливим. Деякі намагалися з цим боротися. Намагалися не раз. Але від цього страх і ненависть бути тільки сильніше. Потім наступив перепочинок. Правителі Нікобара вирішили дозволити чаклункам бути, якщо вони на доказ того, що не бути прокляті, поклянуться душею не використовувати дар без дозволу міської влади або представника короля. Клятва повинна бути приноситися публічно. Клятва не використовувати дар і попереджати про наміри Володаря.

— А чому люди були так упевнені, що чаклунки — прокляті? — З набитим ротом поцікавився Зедд — Тому що бути легше звинуватити у всіх своїх нещастях жінку, ніж дошукуватися правди, і набагато приємніше винести вирок конкретній людині, ніж проклинати невідоме. Дар може творити не тільки добро, а й зло. І тому що він може творити і зло, люди вірити, що принаймні частина його дарується володарем.

— Дурне марновірство, — пробурчав Зедд.

— Ти добре знаєш, що забобони не обов'язково мати відношення до розуму.

Але варто йому пустити коріння, як воно виростати в могутнє розлоге дерево.

Зедд хмикнув, погоджуючись.

— Отже, чаклунки перестали використовувати дар?

Еді негативно хитнула головою.

— Так. До тих пір, поки цього не вимагало загальне благо. Тоді вони ходити до міської ради або до представника короля, щоб випросити дозволу.

Зедд в роздратуванні ляснув ложкою по столу.

— Але ж у них же був дар! Якщо він є, його неможливо не застосовувати!

— Вони застосовувати, але тільки таємно. Щоб ніхто не бачити, і ніколи не звертали на людину.

Відкинувшись на спинку стільця, Зедд мовчки похитав головою. Перше Правило Чарівника. До чого ж все-таки дурні бувають люди. Еді тим часом продовжувала розповідь:

— Бабуся Ліндел бути сувора жінка і сама собі пані. Вона й пальцем не поворухнути, щоб навчити мене користуватися даром. Вона лише порадити мені змиритися з ним. А мати, звісно, нічого не могла мене навчити. Тому мені довелося вчитися самій. Я росла, і мій дар ріс разом зі мною, але я чудово розуміла, що застосувати його — значить осквернити себе. Все одно що доторкнутися до Володаря. Мені це вбивати в голову щодня. І я в це вірити. Я страшенно боялася порушити заборону. Коротко кажучи, я бути плід з того дерева забобони. Одного разу, коли мені бути вісім або дев'ять років, я бути з батьком і матір'ю на міській площі. На тому боці площі загорівся будинок. Там, на третьому поверсі, жити дівчинка, моя ровесниця. Вона благала про допомогу. Але ніхто не міг до неї дістатися, бо нижні поверхи бути охоплені вогнем. Її крики обпалювали кожен мій нерв. Я почала плакати. Я хотіла допомогти. Це бути нестерпно. — Еді склала руки на колінах і втупилася в стіл. — Я зробити так, що вогонь згас. Я врятувала дівчинку. Обличчя її нічого не виражало.

— Навряд чи хтось, крім батьків дівчинки, цьому зрадів, вірно? запитав Зедд. Еді похитала головою.

— Тепер все знати, що у мене дар. Все знати, що я бути той, хто погасив вогонь. Моя мати заплакала, а батько відвернувся. Він не хотів на мене дивитися, тому що я нести в собі зло. Хтось привів бабусю Ліндел. Її поважали, тому що вона твердо тримати клятву. Бабуся відвела нас з дівчинкою до міської ради і там висікла її.

Зедд не повірив своїм вухам.

— За що?

— За те, що вона допомогла Володареві змусити мене скористатися даром, пояснила Еді. — Ми з цією дівчинкою знати один одного, начебто як подружки.

Більше вона зі мною не розмовляла. — Еді обхопила руками живіт. — Потім бабуся Ліндел зірвала з мене одяг і лупила мене, поки я вся не покрилася кров'ю. Я кричати сильніше, ніж та дівчинка у вогні. Потім вона протягнути мене голою і в крові через все місто до свого дому. Приниження. бути страшніше побоїв. Потім, вже в домі, я запитала, як вона могла бути настільки жорстокою. Вона подивилася на мене зверху вниз: «Жорстокою, дитя? Жорстокою? Ти не отримала ні єдиного удару більше, ніж заслужила. І жодного менше, щоб тебе не засудили до смерті». Потім вона змусила мене дати клятву:» Клянуся своєю надією на порятунок ніколи не звертати свій дар на людину з якої б то не було причини, без дозволу міської ради або представника короля. І нехай мою душу забере Володар, якщо я коли-небудь заподію людям зло своєю магією». Потім вона поголила мені голову. Я так і бути без волосся, поки не стати дорослою.

— Поголила тебе? Чому?

— Тому що в Серединних Землях, як тобі добре відомо, довжина волосся жінки вказує на її положення в суспільстві. Це бути доказ для мене і для інших, що моє становище — найнижче. Я скористатися даром публічно і без дозволу. Це бути нагадуванням про мій проступок. З тих пір я жила у бабусі Ліндел і рідко бачила матір і батька. Перший час я дуже за ними нудьгувала. Бабуся почала вчити мене користуватися даром, щоб я могла гарненько розібратися в тому, чого мені не слід робити. Я не любила бабусю. Вона бути занадто байдужою. Але я її поважала. На свій лад вона була дуже порядною жінкою. Якщо вона мене карала, то лише тоді, коли я порушувала її правила. Вона немилосердно частувала мене різками, але тільки якщо я нехтувала тим, про що була попереджена заздалегідь. Вона вчила мене, але не дала мені ні тепла, ні любові. Це бути важке життя, зате я навчилася дисципліни. Але головне — я навчилася використовувати дар. За це я завжди бути вдячна бабусі, бо дар бути моїм життям. Він дозволяв мені торкнутися чогось вищого і благороднішого, ніж бути я сама.

— Прости, Еді. — Зедд почав присьорбувати остиглий суп, оскільки не знав, чим ще зайнятися. Їсти йому вже не хотілося.

Еді підійшла до печі і довго дивилася у вогонь. Зедд терпляче чекав, коли вона знайде слова.

— Коли я виросла, мені бути дозволено відростити волосся. — Еді посміхнулася слабкою посмішкою. — Люди вважали мене привабливою.

Зедд відставив миску і, підійшовши, поклав руку їй на плече.

— Ви і зараз дуже привабливі, пані.

Як і раніше дивлячись у вогонь, вона накрила його руку долонею.

— Прийшов час, і я закохалася. Його ім'я бути Пела. Він бути незграбний, але чесний і добрий. Він бути ніжний зі мною. Він би вичерпав море ложкою, якби вирішив, що це мене порадує. Мені здавалося, що сонце встає лише для того, щоб висвітлювати мені його обличчя, а місяць сходить, щоб ми могли цілувати одне одного. Серце моє билося тільки для нього. Ми хотіли одружитися. Але у міської ради, очолюваної людиною на ім'я Матрін Гален, були інші плани. — Еді прибрала руку і зім'яла воріт сукні. — Вони вирішили, що я повинна вийти заміж за хлопця з сусіднього міста. Він бути сином мера. Для жителів Шори я бути цінним трофеєм.

Чаклунка, пов'язана клятвою, вважалася ознакою високої чесноти городян. Віддавши мене важливій людині з іншого міста, вони могли сподіватися отримати від цього великі вигоди — принаймні торговельні. Я бути в паніці. Я благала бабусю заступитися за мене. Я говорила їй про свою любов до Пела. Казала, що не бажаю бути подарунком в обмін на торговельні привілеї. Казала, що дар, яким я володію, — мій, і він ще не причина, щоб віддати мене в рабство. Чаклунки не бути рабинями.

Бабуся теж бути чаклункою. Її зневажали за дар, але поважали за те, що вона тримала клятву. І навіть більше, ніж поважали, — її боялися. Я благала її про допомогу.

— Не схоже, щоб така людина погодилася тобі допомогти.

— Більше мені ні до кого було звернутися. Вона сказала, що їй потрібно подумати, і веліла прийти пізніше. Це бути найдовший день у моєму житті. Коли я прийшла до неї під кінець дня, вона веліла мені встати на коліна й принести клятву. Вона сказала, що на цей раз слова повинні йти з самого серця. Вона частенько змушувала мене повторювати слова клятви. Я опустилася на коліна і на цей раз говорила щиро як ніколи. Потім я затамувала подих і стала чекати. Я навіть не піднялася з колін. Вона подивилася на мене зверху вниз. Обличчя її, як і раніше бути похмурим. «У тебе бунтівний дух, — сказала вона, — і ти повинна його приборкати. Люди зажадали від тебе клятви, і ти дала її. Сподіваюся, що я не доживу до того дня, коли ти її порушиш. Це твій єдиний обов'язок. Раду я беру на себе і поговорю з Матріном Галеном. Ти вийдеш заміж за Пела». Я уткнулась в поділ її сукні.

Еді замовкла, дивлячись у вогонь.

— І що ж, — Зедд підвів брову, — ти вийшла заміж за свого коханого?

— Так, — прошепотіла Еді. Вона взяла ложку і стала помішувати суп. Зедд дивився на неї. Нарешті Еді поклала ложку на місце. — Три місяці я думала, що життя бути прекрасною. — Вона втупилася в порожнечу, беззвучно ворушачи губами. Зедд обійняв її за плечі і дбайливо посадив на стілець.

— Дозволь мені приготувати тобі чашечку чаю. Коли Зедд повернувся з димлячої чашкою, вона як і раніше сиділа не рухаючись, поклавши руки на стіл. Він вклав чашку їй в руки і сів навпроти. Зедд не квапив Еді, розуміючи, що їй потрібно зібратися з силами, щоб продовжити розповідь.

Нарешті вона знову заговорила:

— Це бути в той день, коли мені виповнилося дев'ятнадцять. Ми з Пелом поїхали за місто. Я бути вагітна. — Вона підняла чашку обома руками і зробила ковток. — Ми бродили по полях, придумували ім'я майбутній дитині, трималися за руки і… Ну, ти знаєш, яка дурна любов в цьому віці…

На зворотному шляху нам довелося пройти мимо млина. Я пам'ятаю, як ще здивувалася, що на млині нікого не бути. Зазвичай там завжди хтось бути.

— Еді на мить заплющила очі і зробила ще один ковток. — Але як виявилося, люди там бути. Захисники Пастви. Вони чекали нас.

Зедд знав, про кого йде мова. У великих містах на зразок Нікобара були добре навчені люди, які полювали на проклятих. Викорінювали зло, як тільки його побачать. В інших країнах такі люди називалися інакше, але суть від цього не змінювалася. Про докази вони, як правило, не дбали.

Єдине, що від них вимагалося, — пред'явити труп. Якщо вони говорили, що вбитий був проклятим, значить, так воно і є. У невеликих містах Захисниками були звичайно відверті гвалтівники та вбивці. Населення їх панічно боялося. І не без причини.

— Вона розтягнули нас… — Її голос зірвався, але лише на мить, — по різних кімнатах в підвалі млина. Там бути темно і пахло пилом. Я не знала, що відбувається з Пелом. Я ледь могла дихати від страху. Матрін Гален говорити, що я і Пела бути проклятими. Він сказав, що я відмовилася вийти заміж за того, за кого мені було запропоновано, бо, за задумом Володаря, мені потрібно було бути в Шорі. Цього літа на місто обрушилася епідемія, і багато хто помер. Матрін сказав, що хворобу напустили ми з Пелом. Я говорити, що це не так, і на доказ повторила клятву. Вона покрутила в руках чашку і поставила її на стіл.

— Пий, це тобі допоможе, — сказав Зедд, доторкнувшись до її руки. Він додав в чай листя морошки. Вони надавали заспокійливу дію.

Еді зробила великий ковток.

— Матрін Гален сказав, що ми з Пелом бути проклятими, і на цвинтарі повно доказів того.

Він говорив, що йому потрібно тільки одне: наше визнання вини. Інші Захисники бурчали, як гончі серця, готові розірвати мене на частини, як кролика. Я дуже боялася за Пела. Вони били мене, і я знала, що Пела б'ють ще гірше, тому що вони хочуть змусити його назвати мене проклятою. Для них це бути найбільше задоволення: змусити людину обмовити того, кого він любить. Я все заперечувала, але вони навіть не слухали. — Вона підняла голову і подивилася Зедду в очі:

— Вони не хотіли слухати.

— Що б ти не казала тоді, — спокійно кивнув Зедд, — це не мало значення. Це все одно що намагатися вмовити сталевий капкан відпустити твою ногу.

— Я знаю. — Під маскою спокою клекотів гнів. — Я могла б зупинити їх за допомогою дару, але це бути проти всього, чого мене вчили, проти всього, у що я вірила. Мені здавалося, що цим я лише доведу самій собі, що вони мають рацію. Я думала, це бути злочином проти Творця. В ту хвилину я відчувати себе такою безпорадною, як якщо б у мене зовсім не бути дару. — Вона допила чай. — Мої крики не могли заглушити криків Пела, що доносилися з сусідньої кімнати.

Зедд приніс гарячий чайник і знову наповнив її чашку.

— Ти нічого не могла вдіяти, Еді. Не треба себе винити.

— Вони хотіти, щоб я назвала Пела проклятим, — сказала Еді, дивлячись, як Зедд наливає чай і собі. — Я відмовилася. Я говорила, що вони можуть убити мене, але не змусять вимовити цих слів. Матрін нахилився до мене впритул. До цих пір у мене перед очима стоїть його посмішка. Він сказав: «Я тобі вірю, дівчинко. Але це не має ніякого значення, тому що нам і не потрібно, щоб ти назвала ім'я проклятого. Це повинен зробити Пела. Він повинен назвати твоє ім'я. Ти бути проклятою». Його підручні міцно схопили мене. Матрін намагався влити мені в горло якусь рідину. Я стиснула зуби, але він затис мені ніс, і я бути змушена проковтнути або задихнутися. Я хотіла задихнутися, але, мимоволі розтулила зуби. Рідина обпалила мені горло, немов розплавлений метал. Я не могла говорити. Я не могла навіть кричати. Я не могла взагалі видати ні звуку. Це бути неймовірна біль. Я ніколи не думала, що така буває. Потім мене відтягнули до Пела і посадили навпроти. Матрін схопив мене за волосся так, що я не могла поворухнутися.

Моє серце ледь не розірвалося, коли я побачила, що вони зробити з Пелом.

Його лице було білим, як сніг. Вони відрубали йому майже всі пальці. Один за іншим. — Її власні пальці обхопили чашку, а погляд став відсутнім. — Матрін сказав Пелу, що я зізналася. Сказав, що я назвала його проклятим. Пела дивився на мене, і очі його бути розширеними.

Я хотіла крикнути, що це неправда, але не могла видати ні звуку. Я хотіла похитати головою, але Матрін тримав мене міцно. Пела сказав, що він їм не вірить. Вони відрубали йому ще один палець. Вони говорили, що роблять це тільки тому, що я назвала його проклятим. Тільки по моєму слову. Пела у жаху дивився на мене, його трясло, але він продовжував повторювати, що не вірить. Вони сказали йому, що я просила вбити його, бо він бути проклятий. Але Пела знову сказав, що не вірить їм. Він сказав, що любить мене. Тоді вони сказали, що якщо я його обмовила, то маю відмовитися від своїх слів, і нас відпустять. Але я цього не зроблю, сказали вони, тому що Пела бути проклятий, і я хотіти його смерті. Пела почав благати мене відмовитися від своїх слів. Він викрикував моє ім'я. Він просив мене сказати хоч що-небудь. Але я не могла. Моє горло бути спалено. А Матрін тримав мене за волосся, і я не могла навіть похитати головою. Пела дивився на мене великими очима. А я мовчала. «Як ти могла, Еді? — Запитав він нарешті. — Як ти могла назвати мене проклятим?» Потім він заплакав. Матрін зажадав від нього назвати проклятою мене. Він сказав, що в такому випадку вони повірять йому, а не мені, тому що у мене є дар, а його відпустять. Пела прошепотів: «Я не скажу цього навіть заради порятунку життя. Навіть незважаючи на те що вона мене зрадила».

Ці слова розірвали мені серце.

Еді і раніше дивилася в нікуди, але свічка в дальньому кутку раптово перетворилася на безформний шматок воску. Зедд відчував виходячі від чаклунки хвилі магії.

— Матрін перерізати Пелу горло, — буденно сказала вона. — Він відрізав йому голову і підніс до мого обличчя. Він сказав: Дивись, що відбувається з тими, хто служить Володарю. Він сказав: дивись гарненько, бо це останнє, що ти бачиш. Його підручні закинули мені голову, і Матрін вилив мені на очі обпалюючу рідину. Я осліпла. І в цей момент в мені щось зламалося. Мій Пела помер. Помер з думкою про те, що я його зрадила. Я сама бути на порозі смерті. Раптово я зрозуміла, що це моя вина. Мій коханий помер, тому що я вирішила тримати клятву. Найдурнішу клятву.

Він поплатився життям за безглузде марновірство. Але тепер мені було все одно; моя душа спорожніла. Я вивільнила свою силу, вивільнила гнів. Я порушила клятву не заподіювати шкоди людям. Я не могла бачити, але я могла чути. Я чула, як розтікається кров по кам'яних стінах. Я вдарила в усі сторони. Я вбивала будь-яку живу істоту в кімнаті, будь то чоловік або миша. Я не могла бачити, я просто била по найменшому прояву життя, яке відчувала. Я бути впевненою, що нікому не вдалося втекти. У якомусь сенсі я бути навіть рада, що осліпла, інакше, боюся, не змогла б довести справу до кінця. Потім, спотикаючись, я обійшла кімнату, на дотик перераховуючи тіла. Одного не вистачало. Я поповзла в місто, до бабусі Ліндел. До сих пір не знаю, як мені вдалося дістатися. Напевно, мене вів дар.

Побачивши мене, бабуся бути в люті. Перше, що вона зробила, — запитала, чи не порушила я клятву.

— Але ж ти не могла говорити. Як же ти відповіла? Еді посміхнулася крижаною посмішкою.

— Я підняла її в повітря і пару раз стукнула об стіну. А потім кивнула.

По-моєму, дуже красномовно. Звичайно, вона пручалася, але я виявилася сильнішою. Набагато сильнішою. А до того я і не підозрювала, що дар взагалі може відрізнятися по силі. У порівнянні зі мною вона була безпомічніше ляльки. Мені хотілося вбити її за питання, яке вона поставила, але я не змогла. Я відпустила її і сама без сил впала на підлогу. Тільки тоді бабуся зайнялася моїми ранами. Вона сказала, що я вчинила погано, але те, що зробили зі мною, — ще гірше. З тих пір я більше не боялася бабусі Ліндел. Не тому, що вона мені допомогла, а тому, що я порушила клятву і відтепер мене ніщо не пов'язувало. І ще тому, що я бути сильніше. З цього дня вже вона мене боялася. І лікувала в надії, що я поїду геть, коли одужаю. Через кілька днів її викликали до міської ради. Повернувшись, вона розповіла, що я перебила всіх, крім Матріна Галена. Йому вдалося вислизнути. Її допитували, але вона сказала, що не знає, де бути я. Їй повірили — або зробили вигляд, що повірили. Королівським слугам не хотілося наживати собі ще одного ворога в особі чаклунки. Так чи інакше, їй дозволили йти, куди вона забажає.

Напруга, що сковували Еді, здавалося, трохи послабшала. Чай вже охолов, і, підливаючи окропу, Зедд подумав, що непогано б і собі додати морошки. Він розумів, що це ще не кінець історії.

— Я втратила дитину, — раптово сказала Еді. Зедд здригнувся.

— Мені дуже шкода, — тихо сказав він.

— Я знаю. — Еді підняла голову, і погляди їх зустрілися. — Я знаю. — Вона легко торкнулася пальцями шиї. — Моє горло зцілилося, і голос повернувся.

Тільки тепер він зовсім інший. Немов залізом шкребуть по каменю.

— А мені твій голос подобається, — посміхнувся Зедд. — Крім того, ти, схоже, і справді зроблена з заліза. На обличчі її промайнула тінь усмішки.

— Голос повернувся, а зір — ні. Я залишитися сліпою. Але бабуся Ліндел бути досвідченою чаклункою і багато бачила на своєму віку. Вона навчила мене бачити без допомоги очей. Це магічний зір. Звичайно, він зовсім не схожий на звичайний, але в якомусь сенсі він навіть краще. Тепер я бачу більше, ніж раніше. Коли я поправилась, бабуся сказала, що я повинна покинути її будинок. Вона не хотіла жити під одним дахом з клятвопорушницею, незважаючи на те що ми бути однієї крові. Вона боялася, що я накличу біду.

Вона не знала, від кого прийде біда: чи від Володаря, за порушення клятви, чи від Захисників Пастви, але розуміла, що добром це не скінчиться.

Зедд потягнувся на стільці, розминаючи затерплі м'язи.

— І біда прийшла?

— О так, — прохрипіла Еді, нахилившись вперед. Її акцент то пропадав зовсім, то знову з'являвся. — Біда прийшла. Їх привів Матрін Гален: двадцять Захисників пастви. Перебуваючих на платні у короля.

Професіонали, загартовані в боях. Високі, похмурі і безжальні. У бездоганному кінному строю. Мечі, списи, плюмажі. Кольчужні сорочки, блискучі нагрудники. На кожному — королівський герб. Червоні плащі. Білі коні. Одним словом, красені. Я вийшла на ганок і дивилася на них. Вони маневрували так злагоджено, неначе на параді. Здавалося, сам король дивиться на них. Коні дружно вдарили копитами об землю, і стрій застиг по команді капітана. Вони бути переді мною, готові зайнятися звичною справою. За їх спинами маячив Матрін, теж верхи. Капітан підняв руку: «Ти арештована по звинуваченню в чаклунстві і повинна бути страчена негайно!» — Еді помовчала, дивлячись на Зедда. — Я згадала Пела. Свого Пела. — Обличчя її закам'яніло. Вона була цілком у владі спогадів. — Жоден меч не покинув піхов. Жоден спис не опустився. Жодна нога не торкнулася землі. Вони всі померли раніше. Я пройшлася поглядом зліва направо. Вбиваючи одного за іншим. Це сталося зі швидкістю думки. Бум, бум, бум. Всіх до одного, крім капітана. Він з кам'яним обличчям сидів на своєму білому коні, а навколо падали його закуті в броню люди. Коли все скінчилося, я глянула йому в очі. «Броня, — сказала я, — безсила проти того, хто дійсно проклятий. І проти мого чаклунства теж. Вона годиться тільки проти невинних людей». Потім я звеліла йому передати королю послання. Послання від чаклунки по імені Еді. Він спокійно запитав, у чому воно полягає.

«Передай йому, — відповіла я, — що день, коли він вирішить послати за мною ще когось, стане останнім днем у його житті». У холодному погляді капітана нічого не відбилося. Не кажучи ні слова, він повернув коня і, не оглядаючись, поїхав геть. — Еді опустила голову. — Бабуся Ліндел відвернулася від мене. Вона сказала, щоб я негайно покинула її будинок і ніколи не поверталася.

Зедд мимоволі зіщулився від думки про те, якою силою повинна володіти чаклунка, щоб одним махом вбити дев'ятнадцять чоловік. До сих пір він вважав, що жодна чаклунка взагалі не здатна на таке.

— А як же Матрін? Хіба ти не вбила його? Еді похитала головою.

— Ні, — сказала вона зі зловісною посмішкою. — Я взяла його з собою.

— З собою?

— Я прив'язала його до себе. Поєднала його життя з моїм. Зробила так, що він завжди знав, де я бути, і він повинен був кожен повний місяць бути біля мене незалежно від відстані та власного бажання. Йому довелося слідувати за мною, принаймні бути неподалік, щоб встигнути з'явитися в строк.

Зедд насупився, вивчаючи залишки чаю у себе в кружці.

— Одного разу в Вінстеді — це столиця і королівська резиденція держави Кельтон — мені зустрівся чоловік. Його звали Матрін. Бродяга, у якого одна рука була безпалою, наскільки я пам'ятаю. І він був сліпим. Очі… Зедд пильно подивився на Еді. — Очі йому хтось виколов.

Еді кивнула:

— Так воно і було. — Обличчя її знову скам'яніло. — Кожен повний місяць він повертався до мене, і я відрізала від його тіла шматок, щоб його крики заповнили порожнечу в моєму серці.

Зедд відкинувся на стільці, упираючись руками в стіл. Дійсно, залізна жінка.

— Значить, ти оселилася в Кельтоні?

— Ні. Я взагалі не селилася ніде. Я подорожувала в пошуках жінок, які мають дар, сподіваючись, що вони допоможуть мені дізнатися те, що я хочу. Ніхто з них сповна не розбирався в потрібному мені предметі, але кожна додавала хоча б крихту до того, що мені було вже відомо. А кожен повний місяць Матрін приходив до мене, і я відрізала від його тіла ще щось. Я хотіла б, щоб він жив вічно, щоб вічно мучити його. Він бив мене кулаками в живіт, і я втратила дитину Пела. Він убив Пела. Він позбавив мене очей. — У світлі лампи її білі зіниці блиснули червоним. — Він змусив Пела повірити, що я зрадила його. Я хотіла, щоб Матрін Гален страждав вічно.

— І давно ти… — Зедд зробив рукою невизначений жест. — Надовго його вистачило?

Еді зітхнула:

— Ненадовго — і дуже надовго. — Зедд нахмурився. — Одного разу мені прийшла в голову думка: я ніколи не користувалася магією, щоб заборонити Матріну покінчити з собою. Чому ж він продовжує до мене приходити? Чому дозволяє себе мучити? Чому б йому просто не вбити себе? Наступного разу я не тільки відрізала від нього черговий шматок, але і зняла закляття, позбавила його необхідності повертатися. Але зробила це непомітно, і тепер до наступного повного місяця він міг просто забути про мене.

— Значить, більше ти його не хотіла бачити? Еді суворо похитала головою:

— Ні. Я думала, що так бути, але він повернувся рівно через місяць. Повернувся, хоча ніщо не змушувало його повертатися. У мене кров застигла в жилах, коли я подумала, чому. Я вирішила, що настав час йому заплатити життям за те, що він зробив зі мною і з Пелом. Але перед тим, як віддати мені життя, подумала я, він дасть мені відповідь на це питання. За час мандрів я багато чому навчилася. Я думала, що це мені ніколи не знадобиться, але тієї ночі я знайшла цьому застосування. Це був спосіб дізнатися, якої саме тортури людина боїться найбільше. Цей трюк хороший, коли мова йде тільки про страхи, але щоб вивідати таємницю, він, на жаль, не годиться. Отже, Матрін заговорив і проти волі повідав мені про свої страхи. Я детально пояснила йому, що збираюся робити, а сама відправилася на пошуки необхідних речей.

Коли я повернулася, Матрін був напівмертвий від страху. Я запропонувала йому відкрити секрет добровільно, але він відмовився. Тоді я показала йому те, що принесла з собою, і, детально описавши призначення кожної речі, повторила свою пропозицію. Він тремтів, хрипів і потів від страху, але все одно відмовився. Можливо, він сподівався, що у мене не вистачить духу виконати свої погрози. Але він помилявся. Зібравшись з силами, я оживила його потаємні страхи і почала мучити його душу.

Зедд здригнувся від огиди, але цікавість виявилося сильнішим.

— Що ж ти робила?

— Це єдине, про що я тобі не скажу. Та це й не важливо. Матрін мовчав. Кілька разів я була близька до того, щоб припинити тортури, і тоді згадувала останнє, що бачила звичайним зором: закривавлену голову свого чоловіка в руках у цього негідника. І ще я згадувала, як Пела сказав, що не стане купувати собі життя ціною зради, хоча був впевнений, що це я зрадила його. — На мить Еді закрила очі, але потім так само спокійно продовжила:

— Матрін вмирав. Я вже почала думати, що все було марно, як раптом він зовсім змінився і бадьоро заявив, що зараз все розкаже. Не тому, що боїться, а тому, що так передбачено планом. Я запитала: «Яким ще планом?», А він закашлявся і прохрипів: «Невже ти не здогадуєшся? Невже ти до сих пір не зрозуміла, хто я такий? Я проклятий. Я переховувався у тебе під носом — адже ти сама прив'язала мене до себе, — і Володарю було дуже легко стежити за тобою. А хіба тобі не відомо, що саме володіючі даром потрібні йому більше інших?» Але я вже здогадувалася про те, що Матрін бути проклятим. Я сказала йому, що він погано служив своєму панові. Сказала, що він програв і тепер помре за свої злочини. — Еді нахилилася вперед. У відповідь він посміхнувся. Заусміхався! А потім сказав: «Помиляєшся, Еді. Я не програв. Я виконав все, що мені доручив Володар. Я чудово впорався зі своїм завданням. Так було задумано. Я змусив тебе зробити все, чого хотів від тебе Володар. Я буду винагороджений. Це я підпалив той будинок на площі, пам'ятаєш? Це я вбив Пела. Не тому, що вважав його проклятим, а для того, щоб ти порушила клятву. Для того, щоб ненависть Володаря заволоділа твоїм серцем. Але клятвопорушення — це лише перший крок. Поглянь, що ти зробила далі. Поглянь, що ти робиш зараз. Подивися, як близько ти виявилася до Володаря. Він тримає тебе мертвою хваткою. Ти могла і не клястися йому у вірності, але ти виконуєш його доручення. Ти стала тим, що ненавидиш сама. Ти стала, як я, ти стала проклятою.

Володар сміється над тобою, Еді, і вдячний тобі за те, що ти відвела йому містечко в своєму серці». Сказавши це, Матрін впав на спину і помер.

Еді сховала обличчя в долонях і розридалася. Хруснувши суглобами, Зедд піднявся зі стільця і, підійшовши до Еді, притиснув її голову до себе.

— Все не так, моя мила. Зовсім не так. Уткнувшись йому в балахон, вона затрясла головою.

— По-твоєму, ти бути дуже розумним, чарівник? Ти не бути таким розумним, як тобі здається. Саме в цьому-то ти і не правий.

Зедд опустився поруч з нею на коліна, взяв її руки в свої і подивився в її заплакане обличчя.

— Я досить розумний, щоб зрозуміти: ні Володар, ні його слуги не хочуть залишити тебе в спокої.

— Але я…

— Ти просто захищалася. Ти відповіла ударом на удар не тому, що це тобі подобалося. І не тому, що хотіла допомогти Володареві.

Еді зрушила брови в спробі зупинити сльози.

— Ти бути впевнений? Настільки впевнений, що зміг би довіряти такій людині, як я?

Зедд посміхнувся:

— Більш ніж. Може, я знаю не все в цьому світі, але впевнений в одному: ти не проклята. Ти жертва, а не злочинець.

Еді похитала головою:

— А от я сумніваюся.

— Після смерті Матріна ти продовжувала вбивати? Намагалася мстити всім підряд?

— Ні, звичайно.

— Якби ти була посередником, то чинила б саме так. Ви не прокляті, пані. Моє серце розривається при думці про те, що зробив з тобою Володар, але душі твоєї він не торкнувся. Вона як і раніше належить тобі.

Забудь свої страхи.

Він ласкаво погладив її по руці. Еді змахнула сльози зі щік.

— Налий мені ще чаю, — попросила вона, — тільки без морошки, а то я засну, не встигнувши розповісти все.

Зедд здивовано підняв брову. Виявляється, вона знала про його витівки. Він поплескав її по плечу і піднявся на ноги. Налив Еді чаю, він присунув стілець ближче і став дивитися, як вона п'є.

Випивши півчашки, Еді знову відновила контроль над собою.

— Війна з Д'харою ще бути запеклою, але вже підходити до кінця. Я відчула, що виникли кордони. Відчула, що вони з'явилися в нашому світі.

— Значить, ти оселилася тут відразу після того, як вони виникли?

— Ні. Спочатку я зустрілася ще з кількома чаклунками. Від них я дізналася дещо про кістках. — Еді вийняла з-під сукні невелике намисто і показала Зедду маленьку круглу кісточку між червоною і жовтою намистинами. Точно таке ж намисто було в Зедда на шиї. — Ця кістка з основи такого ж черепа, що стоїть у мене на полиці. Пам'ятаєш, він впав? Ця істота називається скрін. Подібно гончим серця, скріни охороняють Підземний світ, але на відміну від них скріни охороняють обидва напрямки. В якомусь сенсі вони частина завіси, хоча це і не зовсім точне пояснення. У нашому світі вони мають форму і тілесні, а в підземному представляють собою чисту силу.

— Силу? — Нахмурився Зедд.

Еді підняла ложку і впустила її на стіл.

— Ось тобі приклад сили. Ми її не бачимо, але вона є. Вона змушує ложку впасти, а не повиснути в повітрі. Приблизно те ж саме бути скрін. Вони живуть в місці зіткнення обох світів і відштовхують все, що наближається до них з тієї чи іншої сторони. Іноді при цьому їх самих виштовхує в наш світ. Але це трапляється дуже рідко, і тому про скрінів відомо небагатьом. — Зедд нахмурився ще більше. — Це бути дуже складно.

Як-небудь іншим разом я постараюся пояснити трохи краще. Найголовніше, що ця кісточка в намисто робить тебе невидимим для них.

Зедд дістав з-за пазухи своє намисто і подивився на нього уважніше.

— І для інших тварюк теж, коли ти минеш прохід? — Еді кивнула. — А як ти взагалі дізналася про існування проходу? Я сам спорудив ці кордони, але навіть не підозрював, що він є.

Вона задумливо покрутила в руках чашку.

— Розлучившись з бабусею, я поставила перед собою завдання дізнатися якомога більше про Підземний світ. Після смерті Матріна я подвоїла зусилля. Чаклунки, з якими я зустрічалася, знали небагато, але, як правило, кожна чула про таку, хто знає більше. Я мандрувала від однієї до іншої, збираючи знання по частинах. Я намагалася скласти з шматочків цілу картинку. Зрештою мені вдалося до певної міри зрозуміти, як взаємодіють обидва світи.

Спорудити кордони — це все одно що заткнути у чайника носик і поставити його на вогонь. Якщо клапана ні, чайник обов'язково лусне. Я знала, що у того, хто створював кордони, вистачило мудрості передбачити клапан. Зедд задумливо почухав підборіддя.

— Ну так. В цьому є сенс. Рівновагу. Всі сили повинні бути врівноважені.

— Він подивився на Еді. — Споруджуючи кордони, я використовував магію, яку сам не розумів до кінця. Я керувався стародавньою книгою, яку написав чарівник, чию могутність я не в змозі навіть уявити. З мого боку це був тоді просто акт відчаю.

— Не можу уявити, щоб ти був у розпачі.

— Часом наше життя — лише низка відчайдушних вчинків.

Еді кивнула:

— Може, ти і правий. Я бути в розпачі, коли вирішила переховуватися від Володаря. Я не забула, як Матрін Гален сказав, що Володар весь час був у мене під носом. Ось я і подумала, що найбезпечніше буде і мені сховатися під носом у нього. Тому я оселилася біля проходу. Він не належить ні нашому світу, ні світу смерті. Це бути їх переплетінням.

Місце, де обидва світи частково проникають один в інший. За допомогою кісток я в стані сховатися від Володаря. Ні він, ні його підручні не могли мене побачити.

— Сховатися? — Зедд добре знав Еді. У ній було заліза більше, ніж в чайнику. Він недовірливо подивився на неї. — Ти прийшла сюди, просто щоб тут сховатися?

Еді відвела погляд і прибрала намисто під сукню.

— Є й інша причина. Я дала клятву. Самій собі. Я присягнулася, що знайду спосіб повідомити моєму Пелу, що я не зраджувала його. — Еді залпом допила чай. — Майже все життя я провела тут, біля проходу, намагаючись знайти спосіб. Адже прохід — частина Підземного світу. Світу мертвих.

Зедд задумливо рухав по столу свою чашку.

— Прохід зник разом з кордонами, Еді. Мені потрібна твоя допомога тут, в цьому світі.

Еді вперлася долонями в кришку стола.

— Коли ти ростив мені ногу, це змусило мене заново пережити всю ту біль, про яку я, здавалося, вже забула. Адже минуло багато років. Але, виявляється, вона ще свіжа.

— Прости, Еді, — тихо сказав Зедд. — Я повинен був взяти до уваги твоє минуле, але я й уявити собі не міг, що тобі довелося стільки пережити. Прости мене.

— Ти не повинен просити прощення. Повернувши мені ногу, ти зробив мені справді чарівний подарунок. Ти не міг знати про те, що мені довелося пережити.

Твоєї провини в цьому немає. Ти не міг знати, що я проклята.

Зедд сердито подивився на неї.

— По-твоєму, той, хто виступає проти зла, сам стає злодієм?

— Я гірше, ніж ти в змозі зрозуміти.

Зедд повільно покивав:

— Ну так. Дозволь мені розповісти невелику історію. У мене було кохання, як і в тебе. Її звали Ерілін. Ми були щасливі з нею так само, як і ви з Пелом. — Зедд злегка посміхнувся, згадуючи ті прекрасні дні. Потім усмішка згасла. — Поки Паніз Рал не послав за нею Квод.

— Послухай, Зедд, — Еді взяла його за руку, — тобі зовсім не обов'язково…

Він стукнув кулаком по столу з такою силою, що чашки підстрибнули.

— Ти й уявити собі не можеш, що вони з нею зробили. — Він нахилився вперед, і обличчя його почервоніло. — Я вистежив всіх, — процідив він крізь зціплені зуби. — Всіх чотирьох. У порівнянні з ними твій Матрін Гален може вважати себе щасливчиком. До Паніза Рала я дістатися не зміг і зайнявся його армією. Там, де ти вбивала одного, Еді, я вбивав тисячу. Навіть мої прихильники боялися мене. Я був диханням смерті. Я зробив все, щоб зупинити Паніза Рала. І навіть, може бути, більше. — Він знову відкинувся на спинку стільця. — Якщо на світі є добродійні люди, то я не з їх числа.

— Ти робив лише те, до чого був змушений. Це не применшує твоєї честі.

Зедд зігнув брову.

— Мудрі слова. І сказані мудрою жінкою. Можливо, тобі самій варто до них прислухатися. — Еді промовчала. Зедд взяв зі столу чашку і покатав її в долонях. — Втім, мені пощастило більше. У нас з Ерілін було трохи більше часу. І я не втратив свою дочку.

— Паніз Рал не намагався вбити і її?

— Намагався. Більше того, вважав, що це йому вдалося. Я… я наклав на неї чари уявної смерті. Паніз Рал був упевнений, що бачив, як вона померла.

Це був єдиний спосіб захистити її і уникнути повторної спроби, яка могла б стати успішною.

— Чари уявної смерті… — Еді тихенько прошепотіла благословення на рідній мові. — Це дуже небезпечні чари. Не хочу дорікати тобі, бо у тебе бути причина, але такі речі не проходять непоміченими. Для духів, я маю на увазі. Тобі пощастило, що це спрацювало. Бути щастя, що в той день з тобою були добрі духи.

— Часом мені важко зрозуміти, що таке везіння, Еді. Я ростив доньку без матері. Вона виросла і стала красивою жінкою. І ось тоді все це сталося. Даркен Рал стояв поруч зі своїм батьком, коли я послав через кордон Вогонь Чарівника. Він стояв поруч, коли Вогонь вразив Паніза Рала.

Даркен Рал був опалі. Він ріс і вчився магії, щоб закінчити те, що почав батько, і помститися. Він знайшов спосіб подолати кордон. Він міг приходити в Серединні Землі, і я нічого про це не знав. Він згвалтував мою дочку. Він не знав, хто вона — всі думали, що моя дочка померла, — інакше він убив би її, будь впевнена. Але він поглумився над нею. — Зедд з силою стиснув долоні. Чашка розкололася. Зедд оглянув свої руки і дуже здивувався, не побачивши на них ні подряпини. Еді нічого не сказала. — Після цього я забрав її в Вестланд. Там я міг її заховати і захистити. Не знаю, чи був це нещасний випадок, або виною тому чийсь злий умисел, але вона померла. Згоріла у власному будинку. Хоча я завжди вважав, що для випадковості там було занадто багато збігів. Я так і не зміг нічого довести. Мабуть, добрі духи все ж не були зі мною в той день, коли я наклав на неї чари уявної смерті.

— Мені дуже шкода, — м'яко сказала Еді, але Зедд тільки відмахнувся.

— У мене залишився її син. — Він клацанням відправив чашку в самий центр столу.

— Син Даркена Рала. Кодло слуги володаря. Але все ж і син моєї дочки і до того ж мій онук. Невинний у тому злочині, завдяки якому з'явився на світ. Чудовий хлопчик. — Він глянув на неї з-під брів. — Мені здається, ти його знаєш. Його звуть Річард.

Еді ледь не звалилася зі стільця.

— Річард! Річард твій… — Вона очманіло похитала головою. — Ох вже мені ці чарівники зі своїми секретами! — Вона насупилася, але обличчя її швидко розгладилося. — Втім, у тебе були причини тримати це в таємниці. А у Річарда є дар?

Зедд підняв голову і кивнув:

— Безумовно. Зокрема, саме тому я сховав його в Вестланді. Я з самого початку підозрював, що у нього є дар, і розумів, чим це йому загрожує. Варто тільки почати вчити хлопчика, і він відразу приверне до себе увагу Володаря. Я вирішив почекати, поки він не виросте, а потім випробувати його і, якщо виявиться, що дар у нього є, розпочати навчання.

Іноді я сподівався, що Річард позбавлений дару, хоча в глибині душі завжди знав, що це не так. А тепер переконався: Річард застосував дар, щоб зупинити Даркена Рала. І я думаю, що він успадкував дар як від мене, так і від свого батька. Від двох, так би мовити, ліній.

— Зрозуміло. — Це було все, що сказала Еді.

— Втім, є більш важливі речі, про які варто потурбуватися. Даркен Рал ввів у гру шкатулки Одена. Він відкрив одну — на свою біду, але, можливо, і на нашу… У Сховищі є книги, де йдеться про це. Там сказано, що коли шкатулки в грі, то навіть якщо той, хто ввів їх в гру, допустить помилку і буде убитий, магія Одена може розірвати завісу. Еді, про Підземний світ тобі більше відомо, ніж мені. Ти присвятила вивченню цього все своє життя. Мені потрібна твоя допомога. Мені потрібно, щоб ти вирушила зі мною в Ейдіндріл і спробувала відшукати в книгах хоч якусь зачіпку. Я прочитав багато книг, але так і не зміг розібратися. Сподіваюся, тобі це вдасться. Навіть якщо ти всього лише вкажеш мені на те, що я пропустив, це вже важливо.

— Я бути старою, — гірко сказала Еді, втупившись у стіл. — Я бути відьмою, яка впустила Володаря в своє серце.

Зедд спробував зловити її погляд, але вона відводила очі. Він встав, відкинувши ногою стілець.

— Стара? Ні. Дурна? Можливо.

Еді не відповіла. Вона як і раніше дивилася в стіл.

Зедд перетнув кімнату і, заклавши руки за спину, почав роздивлятися висячі на стіні талісмани.

— Може, я теж вже старий? А? Просто вижилий з розуму старий. Мабуть, треба підшукати для цієї справи когось молодшого. — Він кинув погляд через плече. Еді дивилася на нього. — І чим молодшого, тим краще. Дитину. Років Десь десяти. Вже він-то напевно не допустить, щоб смерть поглинула наш світ. У нього вистачить розуму щось придумати. — Чарівник в серцях махнув рукою. — Послухати тебе, досвід не має ніякого значення. Тільки молодість.

— Зараз ти дійсно поводишся безглуздо, старий. Ти ж знаєш, що я мала на увазі.

Знизавши плечима, Зедд повернувся до столу.

— Тобі не приходило в голову, що сидіти у своїй будці означає саме те, чого ти боїшся: бути посередником Володаря? — Він уперся в стіл кісточками пальців і нахилився впритул до Еді. — Якщо не борешся з ним, значить, йому допомагаєш. Ось у чому полягав його план. Щоб не перетягнути тебе на свій бік, а просто нейтралізувати. Посіяти в твоєму серці страх перед боротьбою.

В очах Еді промайнув сумнів.

— Що ти хотіти сказати?

— Ти вже зробила все, що йому було потрібно, Еді. Ти боїшся сама себе.

Володар терплячий. У нього в запасі вічність. Йому не потрібно було, щоб ти виконувала доручення. Перетягнути на свою сторону людину з даром йому нелегко. Ти не вартуєш таких зусиль. Він хотів усього лише прибрати тебе з дороги. Більше йому нічого не було потрібно. І він свого домігся. У якомусь сенсі Володар так же сліпий в нашому світі, як і ми — в його. Просто у нього там побільше впливу. Але він змушений з обережністю ставити перед собою завдання. І він намагається не витрачати сил даремно.

Сумнів на обличчі Еді поступилося місцем розумінню.

— Можливо, ти не так вже й дурний, старий.

Зедд посміхнувся і підняв перекинутий стілець.

— Мені теж завжди так здавалося.

Поклавши руки на коліна, Еді дивилася на стіл так, немов сподівалася, що він дасть їй раду. Чути було, як потріскує вогонь у вогнищі.

— Усі ці роки істина бути в мене перед очима. — Вона підняла голову. Як тобі вдалося досягти такої мудрості?

Зедд знизав плечима:

— Це одна з переваг довгого життя. Ти бачиш в собі лише стару. А я бачу вражаючу жінку, яка багато пізнала і витягла мудрість з побаченого за довгі роки. — Він вийняв з її волосся жовту троянду і підніс до самого її лиця. — Твоя краса — не маска, що приховує внутрішнє каліцтво. Вона — відображення краси глибинної.

Еді взяла у нього квітку і поклала на стіл.

— Твій улесливий язик не може змінити того факту, що я загубила своє життя…

— Ні, — обірвав її Зедд. — Ти помиляєшся. Просто ти не хочеш поглянути на речі з іншого боку. У магії, як і у всьому, існує рівновага.

Треба лише вміти його розгледіти. Володарю вдалося відсторонити тебе від боротьби та посіяти в твоїй душі сумнів. Ти боялася, що в один прекрасний день зможеш віддатися злу. Але є речі, які врівноважують те, що він зробив. Ти оселилася тут, щоб дізнатися все можливе про світ смерті і передати послання своєму Пелу. Не розумієш, про що я? Тобою маніпулювали, щоб ти не втручалася в справи Володаря, але, з іншого боку, ти тим часом стала досвідченою в речах, здатних зупинити його.

Ти повинна не віддаватися скорботи, а, навпаки, скористатися тим, що тобі було дано натомість.

Очі Еді блиснули. Вона обвела поглядом своє житло: купу кісток у кутку, стіни, обвішані талісманами, полиці, заставлені черепами… Все це вона збирала довгі роки.

— Але моя клятва… Мій Пела… Я повинна достукатися до нього, повинна йому пояснити. Він помер, впевнений, що я зрадила його. Якщо я не виправдаюся перед ним, я бути втрачена. Моє серце бути втрачено. А якщо я бути втрачена, Володар знайде мене.

— Пела помер, Еді. Його більше немає. Кордонів і проходу теж більше не існує. Ти краще за мене розумієш, що якщо не домоглася успіху, поки вони були, то тепер це взагалі неможливо. Якщо ти хочеш виконати обітницю, тут залишатися безглуздо. Можливо, в Ейдіндрілі тобі пощастить більше.

Якщо ти допоможеш мені зупинити Володаря, це не означає, що ти порушиш свою клятву. Якщо мої знання зможуть допомогти тобі у досягненні твоєї мети, я з радістю пропоную їх тобі. Ти знаєш речі, яких не знаю я, але і мені відомо багато чого, що невідомо тобі. Все-таки я, що не кажи, Чарівник першого рангу. Можливо, мої знання тобі знадобляться. Крім того, Пела навряд чи зрадіє, дізнавшись, що заради того, щоб повідомити йому, що ти не зраджувала його, ти зрадила всіх інших.

Еді покрутила в руках троянду і знову поклала її на стіл. Вона встала і, обійшовши стіл, підійшла до Зедда. Її руки лягли йому на плечі. Раптово Еді нахилилася і поцілувала його в голову, а потім пригладила йому волосся. На мить Зедд подумав, що вона зараз вчепиться йому в горло. Після всього, що він їй наговорив, таке цілком могло трапитися.

— Дякую тобі, мій друг, за те, що ти вислухав мене і допоміг розібратися в тому, що сталося. Моєму Пелу ти б припав до душі. Ви обоє — люди честі. Я згодна допомогти тобі, якщо і ти обіцяєш, що допоможеш мені стримати клятву.

Зедд повернувся до неї. Еді ласкаво посміхнулася йому.

— Я зроблю все, що в моїх силах. Даю слово.

Еді заусміхалася ще ширше і знову погладила його по сивим волоссям.

— Ну а тепер розкажи мені про Камінь Сліз. У першу чергу потрібно вирішити, що робити з ним.

23

— Камінь Сліз? Ну… Загалом, я його сховав.

— Відмінно, — кивнула Еді. — За ним потрібно слідкувати гарненько. Ця річ не повинна загубитися в нашому світі. — Раптово вона насупилась. — А він бути добре захований?

— Ну… — Знову зам'явся Зедд. Він знав, що Еді на це скаже, але обіцянка є обіцянка. — Він висить на ланцюжку. А ланцюжок висить на шиї у однієї маленької дівчинки. Я… боюсь, я не знаю, де зараз ця дівчинка.

— Ти торкався його?! — Витріщила очі Еді. — Торкався Каменя Сліз? Та ще віддав його якийсь дівчині? — Вона згребла Зедда за комір і притягнула до себе. — Камінь Сліз? Той самий, який Творець власними руками повісив на шию Володаря, щоб навічно замкнути його в підземному світі? А ти начепив його на шию маленькій дівчинці? І тепер вона невідомо де?

— Ну… повинен же я був кудись його подіти! — Розсердився Зедд. — Не міг же я залишити його там, де знайшов!

— І я тільки що повірила, що ця людина бути мудрим! — Сплеснула руками Еді. — Хай оберігають мене добрі духи від таких мудреців!

Зедд схопився на ноги.

— А що б ти робила на моєму місці?!

— Та вже дала б принаймні собі роботу подумати! І, ясна річ, ні за що б до нього не доторкнулася. Це річ з іншого світу!

Зедд сердито обсмикнув балахон.

— Такої розкоші, як час на роздуми, у мене не було. На нас напав скрійлінг. І якщо б я залишив Камінь там…

— Скрійлінг! — Еді різко повернулася до нього. — Так ти просто мішок з хорошими новинами, старий! — Вона ткнула його пальцем в груди. — Це не виправдання! Тобі не можна було…

— Чого не можна? Не можна брати Камінь? Краще б його взяв скрійлінг, це ти хочеш сказати?

— Скрійлінги бути просто вбивці. Їм не бути діла до Каменя.

— Ти в цьому настільки впевнена, що погодилася б ризикнути? Ризикнути всім?

А якби ти помилилася? Нехай Володар забирає Камінь і робить з ним все, що вважатиме за потрібне? Ти настільки в цьому впевнена?

Еді насупилася і опустила руку.

— Ні… Напевно, ні. Все може бути так, як ти кажеш. Бути така можливість, що скрійлінг забрати Камінь. Не виключено, що ти зробив єдино можливу річ. Але віддати Камінь маленькій дівчинці!..

— А куди мені ще було його подіти? До себе в кишеню? У кишеню чарівникові, де Володар знайде його моментально? А, напевно, ти вважаєш, що я повинен був заховати його в затишному і тільки мені одному відомому місці?

Щоб слуги Володаря добралися б до мене, розв'язали мені язика, а потім пішли і спокійнісінько забрали його?

Еді, пробурмотівши прокляття, схрестила руки на грудях, але потім злегка заспокоїлася.

— Ну… можливо…

— Ніяких «можливо»! У мене не було вибору. Це був жест відчаю. Я зробив єдине, що було можливо в таких обставинах.

— Ти правий, чарівник, — втомлено зітхнула Еді. — Ти зробив усе, що міг. Вона мерзлякувато повела плечима. — Все одно це бути нерозумно, — додала вона, зітхнувши. — Сядь. — Вона м'яко штовхнула його на стілець. — Я хочу тобі дещо показати.

Зедд сів, а Еді, накульгуючи, підійшла до полиці.

— Я б з радістю зробив щось інше, — винувато сказав він їй у спину, але нічого іншого не залишалося.

— Я знаю, — кивнула на ходу Еді. — Кажеш, скрійлінг? — Зедд підтвердив.

— Ти впевнений? — Зедд зігнув брову. — Ну так, звичайно ж, ти впевнений. — Вона насупилася, розмірковуючи. — Скрійлінги бути вбивцями на службі у Володаря.

Вони служать вірно і дуже небезпечні, але не дуже розумні. Їм потрібно ткнути пальцем в того, кого треба знайти. Вони погано орієнтуються в нашому світі.

Звідки Володар знав, де ти бути? Звідки скрійлінг знав, де тебе шукати? І знав, що саме ти бути той, за ким він посланий?

— Поняття не маю, — знизав плечима Зедд. — Я був у тому місці, де Даркен Рал намагався відкрити скриньки. Але вже пройшов деякий час. Ніхто не міг знати, що я все ще там.

— І ти вбив скрійлінга?

— Так.

— Це бути добре. Володар не стане посилати іншого після того, як ти довів, що здатний з ними справлятися.

— Теж мені, розрада! Матрін Гален був посланий, щоб прибрати з дороги тебе, а скрійлінг — мене. Ти права: Володар не стане нацьковувати на мене ще одного скрійлінга. Він нацькує когось посерйозніше.

— Якщо він дійсно бути посланим за тобою. — Еді відтягнула нижню губу і пробурчала щось собі під ніс. — То де ти знайшов Камінь?

— Поряд зі скринькою, яка була відкрита.

— А де з'явився скрійлінг?

— У тому ж приміщенні.

Еді скрушно похитала головою.

— Схоже, скрійлінг і справді був посланий за Каменем, як не безглуздо це звучить. І я не зрозумію, як він тебе знайшов, — додала вона, риючись на полиці. Щось повинно було його направляти.

Нарешті вона знайшла те, що шукала, і поклала на стіл невелику — розміром з куряче яйце — круглу кісточку, покриту коричневим нальотом. Це була майстерно вирізана морда якоїсь тварини, чий жахливий погляд, здавалося, завжди був звернений на тебе, як не поверни талісман. Кістка, безсумнівно, була дуже давньою.

Зедд зважив талісман на долоні і виявив, що він важчий, ніж можна було подумати.

— Що це?

— Його дала мені одна чаклунка. Коли я прийшла до неї, вона бути при смерті.

Вона запитала, чи знаю я, що таке скрін. Я відповіла — так. Вона полегшено зітхнула і сказала таке, від чого у мене по шкірі пробігли мурашки. Вона сказала, що чекала мене, оскільки так їй було велено в пророцтві. Вона вклала цей талісман мені в руку і додала, що він зроблений з кістки скріна. — Еді показала на купу кісток у кутку. — Скрін зустрівся мені в проході, і я з ним воювала. Всі його кістки тут. А череп стоїть на полиці.

Той, що впав, я вже говорила. — Еді знизила голос. — Чаклунка сказала, що володіти цією річчю можуть лише посвячені. За допомогою стародавньої магії її зробив в далекому минулому один могутній чарівник. Зробив тому, що так було велено пророцтвами, і, можливо, сам Творець направляв його руку. Чаклунка говорила, що це наймогутніший талісман, якого коли-небудь торкалася моя рука. Силу, вкладену в ньому, не в змозі осягнути людський розум. Він зроблений з кістки скріна і з сили скріна.

Вона говорила, що він знадобиться людям, коли завіса бути порвана. Я запитала, як він потрапив до неї і як пробудити його магію, але радість, викликана моїм приходом, відняла у старої останні сили, і вона сказала, що потребує відпочинку. Вона звеліла мені прийти на наступний день, і тоді вона розповість мені все, що знає. Але коли я прийшла на ранок, вона вже померла. — Еді багатозначно подивилася на Зедда. — Надто вчасно, подумалося мені ще тоді. Зедд подумав про те ж.

— І в тебе немає ні найменшої зачіпки щодо того, як ним скористатися?

— Ні.

За допомогою магії Зедд змусив талісман піднятися в повітря і почав повільно обертати його. Але як би він його ні повернув, злобні очі весь час дивилися на чарівника.

— Ти не пробувала промацати його магією?

— Я боялася.

Зедд накрив кульку своїми кістлявими долонями і почав обережно торкатися його різними видами сили, застосовуючи всі відомі йому типи магічного впливу, в надії намацати броню, що захищає талісман, розколоти її і пробудити приховану в талісмані магію. Марно.

Вся магія Зедда відбивалася від талісмана, немов чарівник намагався торкнутися порожнечі. З таким щитом Зедду ще не доводилося стикатися. Він збільшив силу впливу. З тим же успіхом він міг би спробувати вчепитися за гладкий лід.

Еді смикнула його за рукав.

— По-моєму, тобі не варто…

Раптово лампа яскраво спалахнула і згасла. Від гноту потягнулася тонка цівка диму. Вогонь у вогнищі кинув на стіни величезні тіні. Зедд, насупившись, подивився на згаслу лампу.

Пролунав важкий удар, і Зедд з Еді переглянулись. Череп скріна, знову впавши з полки, покотився по підлозі до столу, але на півдорозі зупинився, похитуючись з боку в бік. Порожні очниці втупилися в людей.

Довгі ікла вп'ялися в дощату підлогу.

Зедд з Еді разом схопилися на ноги. Талісман, звільнившись, зі стуком застрибав по столу.

— Що ти знову накоїв, дурний старий?

— Абсолютно нічого.

Раптово і інші кістки посипалися на підлогу. Кістяна піраміда в кутку звалилася. Кістки, немов живі, заковзали по підлозі прямо до черепа. Одне ребро заплуталося в ніжках стільця, але швидко вивернулася і поспішило далі.

Зедд здивовано повернувся до Еді, але та вже квапливо відсмикувала біло-блакитну фіранку над кухонною полицею.

— Еді, що відбувається? Що ти там робиш? Кістки збиралися навколо черепа, і в їхніх рухах явно вгадувалася закономірність.

Еді так поспішала, що поспіхом зірвала фіранку.

— Іди! Забирайся, поки не пізно!

— Але що сталося?

Еді люто почала розшпурювати банки і склянки. Вона запустила руку в саму глибину, намацуючи те, що шукала. Чашки полетіли на підлогу. Величезний глечик розлетівся на друзки. По столу і по спинці стільця потекла якась густа, в'язка рідина, в якій стирчали осколки скла.

— Роби, що я сказала, чарівник! Іди! Негайно!

Розколюючичи скло ногами, Зедд кинувся до неї, але, глянувши через плече на череп скріна, завмер як укопаний.

На очах у нього кістки з'єднувалися, і незрозуміла конструкція росла як на дріжджах. Вишикувалися в ряд ребра, хребці з клацанням сіли один на одного, і стало ясно, що це — скелет. Утворилися ноги, скелет піднявся, і череп, підскочивши під саму стелю, з хрускотом сів на своє місце.

Зедд схопив Еді за руку і смикнув до себе. Вона обернулася, тримаючи в руках якусь бляшанку, щільно закриту кришкою.

— Еді, що відбувається?!

Вона кивнула на скелет, який вже упирався головою в стелю.

— Ти що, не бачиш?

— Побий мене грім, жінка, що я повинен бачити? Я бачу, що ці кістки ні з того ні з сього ожили!

Скрін скарлючився, бо йому вже не вистачало місця, а кістки все продовжували і продовжували прибувати.

— Там немає кісток! — Крикнула Еді. — Я бачу плоть!

— Плоть! Прокляття! Ти ж сказала, що вбила його!

— Я говорила, що я з ним воювали. Не знаю, чи можна взагалі вбити скріна, він же і так неживий. Але в одному ти бути правим, чарівник: раз ти здатний розправитися зі скрійлінгом. Владетель послав по тебе декого посерйозніше.

— Звідки він знає, де ми? Твої кістки повинні були приховати нас!

— Не знаю. Я нічого не можу зрозуміти… До них простяглася пазуриста лапа.

Зедд відскочив під прикриття столу, тягнучи за собою Еді, яка гарячково відкручувала кришку бляшанки. Кістки, які запізнились, зі стуком займали свої місця. Нарешті Еді впоралася з кришкою, і та, брязкаючи, відлетіла в сторону.

Скрін змахнув рукою, і стіл з тріском розвалився на шматки. Талісман майнув серед уламків і покотився по підлозі. Зедд зробив спробу підхопити його магією. З таким же успіхом він міг спробувати утримати на кінчику ножа крапельку ртуті. Він хотів поставити на його шляху повітряну перешкоду, але не розрахував, і кістяний кулька зникла в кутку.

Скелет ступив до них. Зедд метнувся в сторону, але впав. Разом з ним впала і Еді. На щастя, скрін не міг рухатися швидко: він уже занадто виріс, і йому було затісно. Піднімаючись на ноги, Зедд побачив, що Еді сунула руку в бляшанку.

Щелепи скріна розкрилися, немов у гарчанні. Зедд не почув ані звуку, але відчув порив гарячого повітря. Балахон його заколивався, немов від вітру.

Еді вийняла руку з бляшанки і жбурнула в скріна жменю білого піску.

«Чаклунський пісок! — Здивувався Зедд. — У цієї відьми є чаклунський пісок!»

Скрін відступив на крок, трясучи головою, але швидко оговтався і знову рушив вперед. Зедд метнув в нього вогненну кулю, але полум'я не завдало скріну ніякої шкоди. Відмовившись від вогню, Зедд вдарив скріна повітряним згустком. Ніякого ефекту.

Скрін наступав, а Зедд з Еді задкували через кімнату. Зедд випробував на скріні всі відомі йому види магії, але нічого не добився. Еді висипала на долоню залишки піску і, коли скрін знову беззвучно загарчав, жбурнула їх йому в пащу, вигукнувши заклинання на своїй мові. Щелепи зі стуком зійшлись, скрін позадкував.

— Це все, що в мене було, — сказала Еді. — Сподіваюся, вистачить.

Не вистачило. Скрін похитав головою і, виплюнувши пісок, знову рушив на людей. Поки Еді намагалася зайти до нього в тил, Зедд жбурляв в скріна поліна, стільці, уламки столу, але вони тільки відскакували від ходячої купи кісток.

Зедд сунув руку в кишеню і, взявши звідти жменю магічного піску з власних запасів, кинув пісок туди, де у скріна повинен був знаходитися шлунок. Безрезультатно. Втім, Зедду вдалося хоча б відвернути увагу скріна від Еді. Скориставшись цим, вона зірвала зі стіни якусь давню кістку. З одного кінця в неї звисали пір'я, а з іншого — червоні і жовті намистинки.

Зедд спробував схопити скріна за якусь кістку, але був відкинутий в сторону. Скрін повернувся до Еді. Вигукнувши заклинання, вона ткнула його кісткою. Скрін метнувся вперед, його ікла клацнули. Еді відскочила, встигнувши врятувати руку, але талісман пропав. Скрін перекусив його навпіл.

От і все. Вони зробили все, що могли. Перекрутившись через голову, Зедд опинився поряд з Еді.

— Пішли! Пора забиратися звідси!

— Я не можу! Тут бути дуже важливі речі!

— Хапай, що можеш, і йдемо.

— Де та кругла кістка, що я тобі показувала? Зедд зробив спробу проскочити в кут, але скрін ледь не схопив його. Зедд відступив, відбиваючись всіма відомими видами магії.

— Еді, йдемо!

— Не можна залишати талісман! Він бути занадто важливий для завіси!

Вона кинулася в кут. Зедд спробував схопити її, але промахнувся. На щастя, скрін теж. І все ж він зачепив її руку. Еді з криком відлетіла до стіни і впала обличчям вниз. Зверху на неї посипалися кістки.

Зедд вхопив її за плаття і відтягнув убік. Криві кігті вп'ялися в стіну, в кількох дюймах від його голови. Еді звивалася на підлозі, намагаючись вирватися і дістатися туди, куди покотився талісман.

Знову закинувши голову в беззвучному рику, скрін випростався на весь зріст.

Стеля тріснула. Скрін взявся шматувати стіни. Зедд потягнув чаклунку, яка впиралася, до дверей.

— Тут бути речі, які треба взяти! Це важливо! Я збирала їх все життя!

— Немає часу, Еді! Заберемо їх потім!

Вона вирвалась і кинулась до стіни, на якій висіли талісмани. Скрін потягнувся до неї. За допомогою магії Зедд смикнув її назад, згріб в оберемок і разом з нею вискочив за двері. Величезні щелепи клацнули їм услід.

Опинившись на ганку, Зедд побіг геть, штовхаючи перед собою Еді. Вона намагалася чинити опір за допомогою магії, але Зедд безжально припинив ці спроби. Нічне повітря було холодним, крижаний вітер підхоплював і ніс сизі хмарки їх дихання.

Еді ридала, немов мати, у якої забирають дитину. Простягаючи залиті кров'ю руки до будинку, вона благала:

— Будь ласка! Мої речі! Я не можу їх залишити! Ти не розумієш! Там бути важлива магія!

Скрін трощив будинок, щоб вирватися і дістатися до них.

— Еді! — Зедд нахилився до неї впритул. — Мерцю вони не знадобляться!

Повернемося за ними, коли втечем від скріна.

Груди її важко здіймалися, по щоках текли сльози.

— Будь ласка, Зедд! О добрі духи, мої кості! Ти не розумієш! Там важлива магія. Вона допоможе замкнути завісу! Якщо кістки потраплять у погані руки…

Зедд свистом підкликав коня і потяг Еді до нього. Чаклунка впиралася на кожному кроці.

— Зедд, прошу тебе! Не треба! Ми повинні забрати їх!

— Еді, якщо ми помремо, то вже нікому не допоможемо! Кінь рив копитами землю, боязко позираючи на скріна, який вже вибирався з-під зруйнованого будинку, розкидаючи колоди і дошки. Він злякано заіржав, але Зедд вхопив його за гриву, сів верхи, посадивши Еді магією собі за спину.

— Скачи! Лети як вітер, мила!

У повітря злетіли грудки землі, і кінь стрімко рвонув вперед.

Зедд пригнувся, Еді обхопила його за пояс, і темрява понеслася їм назустріч. Позаду, кроків за десять, мчав скрін. З тією ж швидкістю.

Добре, що не швидше, промайнуло у Зедда. Він чув, як клацають його щелепи. Кінь теж чув це і мчав з усіх сил. Тепер все залежало від того, хто втомиться раніше, кінь або скрін. Втім, Зедд нітрохи не сумнівався — хто.

24

Річард відкрив очі.

— Мені здається, сюди хтось іде.

Сестра Верна, що сиділа з другого боку вогнища, відклала невеличку книжечку, в якій щось писала:

— Ти торкнувся свого Хань, так?

— Ні, — чесно зізнався Річард. У нього затекли ноги. Він просидів без руху щонайменше годину. — Але я не помиляюся. Сюди хтось іде. Щовечора повторювалося одне й те саме. Річард сидів і сумлінно уявляв собі свій меч на чорному тлі, намагався намацати ту силу, що, за словами сестри Вірні, таїлась в глибині його єства. Але до сих пір у нього нічого не виходило. Сестра Верна спостерігала за ним, щось записувала, а іноді сама поринала в медитацію. Після того випадку Річард жодного разу не намагався уявити собі меч на чорному квадраті, зануреному в Білу Безмежність. Він не хотів повторення того кошмару.

— Я починаю думати, що взагалі не здатний торкнутися свого Хань. Я роблю все, що можу, але нічого не виходить.

Сестра піднесла книжечку до самих очей і при світлі місяця почала перечитувати написане.

— Я вже говорила тобі, Річард, це вимагає часу. По суті, ти навіть ще не починав. Не переймайся. Свого часу це відбудеться.

— Сестра Верна, повторюю ще раз: сюди хтось іде. Вона знову почала писати.

— Якщо ти не торкнувся свого Хань, Річард, як ти можеш про це знати?

— Поняття не маю. — Річард почухав потилицю. — Але я багато часу провів в лісах. Іноді я виразно відчував чужу присутність. Хіба тобі це незнайоме? Хіба ти не відчуваєш, коли на тебе дивляться?

— Тільки якщо торкнуся свого Хань, — не перестаючи писати, сказала вона. Її обличчя, освітлене відблисками вогню, було байдуже.

— Ти казала, що ці місця небезпечні. Сюди хтось іде, сестра Верна!

Сестра відкрила попередню сторінку і почала перечитувати написане.

— І давно ти про це знаєш?

— Я сказав тобі відразу, як тільки відчув. Досить давно.

Вона поклала книжечку на коліна і підняла голову.

— Але ти кажеш, що не торкнувся свого Хань? Ти нічого не відчув в собі? Ні сили, ні світла? Не відчув присутності Творця? — Її очі звузилися. — Краще не бреши мені, Річард! Краще не бреши, коли справа стосується Хань!

— Сестра Верна, ти що, оглухла? Хтось йде сюди!

Вона закрила книгу.

— Річард, я знаю це з того моменту, коли ти тільки закрив очі.

Він здивовано подивився на неї.

— Так чого ж ми сидимо?

— Ми не просто сидимо. Ти намагаєшся торкнутися Хань, а я займаюся своїми справами.

— Чому ж ти нічого не сказала?

Сестра Верна, зітхнувши сунула книжечку за пояс.

— Тому що той, хто йде сюди, ще далеко. Поки ми все одно нічого не можемо зробити, а ти тренуєшся-вчишся. Ти повинен пробувати знову і знову, поки не торкнешся свого Хань. — Вона зі смиренням похитала головою. — Втім, я бачу, ти зараз дуже збуджений. У нас є ще хвилин десять — п'ятнадцять. Саме час почати збирати речі.

— А раніше? Чому ми не поїхали відразу, як ти це відчула?

— Тому що, якщо нас вистежили, вислизнути вже не вдасться. Це їх землі; нам все одно не відірватися.

— Тоді навіщо ж ти збираєшся бігти зараз?

Вона глянула на нього, як на безнадійного ідіота.

— Не можемо ж ми ночувати тут після того, як вб'ємо їх.

Річард схопився на ноги:

— Вб'ємо?! Ти навіть не знаєш, хто ці люди, а вже засудила їх до смерті.

Сестра Верна встала і випросталась, дивлячись йому в очі.

— Річард, я зробила все, щоб цього уникнути. Зустріли ми до сих пір хоч одну людину? Ні. І це незважаючи на те що людей тут більше, ніж комарів на болоті. Я уникала будь-кого, кого могла відчути своїм Хань, я припинила всі спроби контакту. Я зробила все, щоб обійтися без неприємностей. Я не хочу нікого вбивати, але ці люди хочуть убити нас.

Тепер Річард зрозумів, чому вони так петляли. Незважаючи на те що тиждень за тижнем вони йшли все далі на південний схід, робилося це дещо дивним чином.

Без всяких пояснень сестра Верна раз у раз міняла напрямок, а іноді навіть поверталася назад.

Річард ні про що не питав. По-перше, тому що не розраховував, що сестра Верна зволить відповісти на його питання, а по-друге, тому що йому було, по суті, все одно. Куди б вони не їхали, він все одно залишається полоненим.

Річард пошкріб відростаючу бороду і почав закидати багаття землею. Ця ніч, втім, як і всі попередні, була напрочуд теплою. Річард губився в здогадах, куди поділася зима.

— Ми навіть не знаємо, хто вони такі. Не можна ж просто взяти і вбити будь-кого, хто з'явиться перед нами.

— Річард. — Вона роздратовано махнула рукою. — Далеко не всім сестрам вдається благополучно минути ці землі. Багато гинуть. Саме з цієї причини ми, як правило, подорожуємо втрьох. Але я одна. Неприємний виняток.

Коні захвилювалися: тихенько заіржали, підкидаючи голови. Річард перевірив, чи легко виймається меч з піхов.

— І все ж ти не права. Треба було йти, як тільки ти дізналася про їх наближення. Якщо битися, то лише тоді, коли немає іншого виходу. А ти навіть не спробувала його знайти.

Схрестивши руки на грудях, вона подивилася на нього.

— Ці люди мають намір вбити нас, — тихо, але твердо сказала вона. — Нас обох.

Якщо ми спробуємо сховатися, вони пошлють за підмогою, і за нашими слідами підуть сотні, якщо не тисячі. Поки, я сподіваюся, за нами стежить всього один дозорець, і йому дуже хочеться розправитися з нами самому. Тому я не хочу втікати: зараз у нас є ще шанс залишитися в живих.

— Я не стану вбивати людей по одному твоєму слову, сестра Верна.

Вони втупилися один на одного, і в цей момент Річард почув крик: жіночий крик. Він повернувся, напружено вдивляючись у темряву. Нікого не було видно, але хтось, безсумнівно, наближався.

Річард поспішно закидав багаття і кинувся до коней. Що б там не говорила сестра Верна, він не стане нікого вбивати. Ця божевільна навіть не хоче спробувати знайти вихід!

А може, вона просто бажає подивитися, як він буде битися? Сестра Верна постійно спостерігала за Річардом, наче він — жук в коробці, і детально розпитувала його кожного разу після того, як він намагався торкнутися свого Хань. Але чим би там цей Хань не був, Річард не міг навіть відчути його присутність, не кажучи вже про те, щоб торкнутися або закликати його.

Він саме запихав в сідельні сумки останні речі, коли з темряви вибігла жінка. В плащі, щорозвівався, нестямно кричучи, вона вискочила на поляну і кинулася до Річарда.

— Прошу вас! — Кричала вона. — Допоможіть! Не віддавайте мене їм!

На обличчі її читався такий неприкритий жах, що у Річарда здригнулося серце.

Трохи не добігши до нього, вона спіткнулася, але Річард встиг підхопити її тендітне тіло. На її забрудненому брудом обличчі були чітко видні сліди сліз.

— Будь ласка, пане! — Вона благально глянула на Річарда своїми темними очима. — Не віддавайте мене ним! Ви навіть не знаєте, що вони зі мною зроблять!

Перед внутрішнім зором Річарда виникла Келен, за якою женеться Квод. Він згадав, в якому вона була жаху і як повторювала ті ж самі слова: «Ти навіть не знаєш, що вони зі мною зроблять!»

— Тебе ніхто не зачепить. Ти в безпеці.

Її рука вислизнула з-під плаща і обвилася навколо Річарда. Жінка відкрила рот, немов хотіла щось сказати, але раптово захрипіла і обм'якла. З очей її вирвалася спалах світла, і в наступну мить Річард зрозумів, що тримає в руках труп. Сестра Верна прибрала в рукав довгий ніж зі срібною держаком.

Річард опустив мертве тіло на землю і схопився за меч. Нічне повітря наповнився чистим дзвоном стали.

— Ти божевільна! — Прошипів Річард. — Ти її просто зарізала!

Відповідний погляд сестри Вірні був не менш гнівним.

— Мені здалося, ти говорив, що не поділяєш поширеної помилки щодо того, що жінок вбивати недобре.

Магічна лють меча переповнювала Річарда і жадала звільнення.

— Ти збожеволіла! — Він підняв меч, готуючись нанести смертельний удар.

— Перш ніж вбити мене, — підкреслено спокійно сказала сестра Верна, переконайся, що ти не робиш помилки. — Річард нічого не відповів: в такому стані він просто не міг говорити. — Подивися на її руки.

Річард подивився вниз. Руки вбитої були закриті плащем. Кінчиком меча він відкинув плащ. Мертві пальці все ще стискали руків'я кинджала. На лезі виднілися темні плями.

— Вона встигла тебе зачепити?

— Ні, — через силу відповів Річард. — А що?

— Цей кинджал отруєний. Досить легкої подряпини.

— З чого ти взяла, що він призначався для мене? З таким же успіхом вона могла сподіватися захиститися ним від переслідувачів.

— Які переслідувачі? Вона тут одна. Вона й була тим дозорним, про якого я говорила. А ти ще скаржишся, що я повчаю тебе, як дитину! Так не будь же дитиною, Річард. Я знаю поведінку цих людей. Вона хотіла вбити нас.

Річард зціпив зуби.

— Треба було хоча б зробити спробу втекти, коли вона тільки-тільки помітила нас.

— Ну так, — кивнула сестра Верна, — і померти. Повторюю, Річард, я знаю цих людей. Тут, в Диких землях, всі сплять і бачать як би вбити нас. Нам досить потрапити комусь на очі. Вона покликала б на допомогу інших, і наша пісенька швидко б скінчилася. Магічний гнів не повинен засліплювати тебе, Річард. У неї був отруєний кинджал, і, обійнявши її, ти дав їй чудову можливість ним скористатися. — Сестра повернулася й обвела рукою навколишню темряву. — Де ж її переслідувачі? Тут нікого немає, і мій Хань каже мені про це. Вона була одна. Ти вів себе нерозумно, Річард, і я тільки що врятувала тобі життя.

Річард прибрав меч у піхви.

— Не можу сказати, що я сильно цьому радий, сестра Верна. — Він уже не знав, чому вірити. Він втомився нести тягар магії і тягар смерті. — А що це за ніж у тебе в рукаві? Чому очі її спалахнули, коли ти вбила її?

— Цей ніж називається «дакрил». Він чимось схожий на отруєне лезо: ним не можна поранити, ним можна тільки вбити. Дакрил гасить іскру життя. — Вона опустила очі. — Забирати чиєсь життя — це жахливо, Річард, але іноді іншого шляху немає. Сьогодні це був єдиний спосіб врятувати наші життя.

Це так, віриш ти мені чи ні.

— Все, що я знаю, сестра Верна, так це те, що ти скористалася цим способом без всякого вагання і навіть не спробувала знайти інший. — Він повернувся. — Я хочу поховати її.

— Річард. — Вона зніяковіло розгладила спідницю. — Сподіваюся, ти зрозумієш… І не витлумачиш мої слова неправильно… але, коли ми опинимося в Палаці, нам доведеться забрати у тебе Меч Істини. Для твого ж блага.

— Он як? І яким же чином це сприятиме моєму благу?

Сестра Верна нервово склала долоні.

— Ти згаданий в пророцтвах. Ось що там говориться: «Він — Несучий смерть, і сам дасть собі це ім'я». Це надзвичайно небезпечне пророцтво. Далі там сказано, що власник меча здатний відкликати смерть і закликати минуле в сьогодення.

— І що це значить?

— Ми не знаємо.

— Так я і думав, — пробурчав Річард. — Пророцтва — це всього лише дурні загадки. Ви надаєте їм занадто великого значення. Ви визнаєте, що не розумієте їх, але намагаєтеся їм слідувати. Тільки дурень буде слідувати вказівкам, яких не розуміє. Якби я дійсно міг відкликати смерть, я повернув би життя цієї жінки.

— Ми знаємо більше, ніж тобі здається, Річард. І я впевнена, що краще на час забрати в тебе меч, поки ми глибше не розберемося в пророцтві.

Просто в цілях твоєї безпеки.

— Сестра Верна, якщо забрати в тебе твою дакрил, ти перестанеш бути сестрою Світу?

— Звичайно, ні. Дакрил — всього лише інструмент. Не вона робить мене тим, хто я є.

Річард холодно посміхнувся:

— Те ж саме і з мечем. З ним чи без нього, я залишаюся Шукачем. З ним чи без нього, я залишаюся небезпечним для вас. Якщо ви відберете меч, це вас не врятує.

Сестра Верна стиснула кулаки.

— Це не одне і те ж.

— Меч залишиться в мене, — спокійно сказав Річард. — Тобі ніколи не зрозуміти, як я ненавиджу його, ненавиджу його магію і як палко бажав би від нього позбавитися. Але меч був вручений мені, коли я був названий Шукачем. І поки на то є моя воля, він — мій. Я — Шукач, і тільки мені вирішувати, коли розлучитися з Мечем Істини.

Вона примружилася.

— Був названий Шукачем? Так ти не знайшов його? Чи не купив? Він був даний тобі чарівником? Чарівником, який назвав тебе Шукачем? Справжнім Шукачем Істини?

— Саме так.

— Хто був цей чарівник?

— Я вже говорив: Зеддікус З'ул Зорандер.

— Ти вперше побачив його, коли він вручив тобі меч?

— Ні. Я знаю його все життя. Фактично, він мене виростив. Він — мій дід.

Повисло важке мовчання.

— І він назвав тебе Шукачем, — нарешті промовила сестра Верна. — Назвав Шукачем, бо не хотів вчити тебе користуватися даром? Не хотів, щоб ти став чарівником?

— Не хотів? Та коли він дізнався, що у мене є дар, він мало не на колінах благав мене стати його учнем!

— І ти відмовився? — Прошепотіла вона.

— Ну так. Я сказав, що не хочу бути чарівником.

— Щось тут не так. — Сестра явно була збентежена.

— А він сказав, що пропозиція залишається в силі. Але що з тобою?

Вона неуважно потерла долоні одну до одної.

— Це так… незвично. Багато чого, що пов'язано з тобою, дуже незвично.

Річарду здалося, що вона щось недоговорює. Схоже, Зедд все ж міг би допомогти йому без всяких нашийників. Але Келен хотіла, щоб він надів нашийник. Їй потрібно було позбутися від нього. Ця думка завдавала нестерпного болю.

А меч… Це єдине, що залишилося у Річарда від Зедда. Меч був йому даний, коли він був ще в Вестланді, вдома. Тепер він далеко від будинку і від своїх лісів. Меч — єдина пам'ять про будинок і Зедда.

— Сестра, я був названий Шукачем і отримав цей меч. Він — мій, до тих пір, поки я не вирішу зняти з себе цей тягар. Але вирішити це можу тільки я. А якщо тобі хочеться забрати його силою — що ж, можеш спробувати прямо зараз.

Тільки пам'ятай, що один з нас помре. А хто — в даний момент мені взагалі-то байдуже. Але я буду боротися до останнього подиху. Меч належить мені по праву, і поки я живий, ти його не отримаєш.

Десь на віддалі почулося звіряче виття і тут же обірвався. Знову запанувала тиша.

— Ну що ж, раз ти отримав цей меч, а не просто знайшов його або купив, можеш залишити його собі. Я не стану відбирати його в тебе. Не можу ручатися за інших сестер, але постараюся вмовити і їх. Єдине, що нас хвилює, — це твій дар. Єдине, чого ми повинні тебе навчити, — це магія. — Вона випросталася і глянула на Річарда з такою холодною люттю, що він мимоволі відсахнувся. — Але якщо ти ще раз насмілишся підняти на мене цей меч, я змушу тебе проклясти той день, коли Творець вдихнув в тебе життя. — На вилицях у неї заграли жовна. — Сподіваюся, ми зрозуміли один одного?

— Чим я так важливий, що ви готові вбивати заради того, щоб заволодіти мною?

Холодний сказ в її голосі був страшніший крику:

— Наше покликання — допомагати тим, у кого є дар, бо дар дається людині Творцем. Ми служимо Творцеві. Заради Нього ми вмираємо. Через тебе я позбулася своїх кращих подруг. Я оплакую їх і, засинаючи, молюся за них.

Сьогодні я вбила цю жінку, і, ймовірно, мені доведеться вбити ще багатьох, перш ніж ми доберемося до Палацу.

Річард відчував, що краще б промовчати, але вже не міг зупинитися.

Сестра роздула вуглинки гніву, які тліли в його душі.

— Не намагайся перекласти на мене відповідальність за свої вчинки, сестра!

Навіть у темряві він побачив, як змінився колір її обличчя.

— Я намагалася бути терплячою, Річард. Я жаліла тебе, бо ти опинився вихоплений зі звичного тобі життя. Я розумію твої розгубленість і переляк. Але моє терпіння підходить до кінця! Я намагалася не бачити мертві тіла своїх подруг, коли дивилася в твої очі. Мовчала, коли ти дорікав мене в безсердечності. Я намагалася забути, що ти, а не я, проводжав їх в останню путь, і не думати про те, що могла б сказати, стоячи над їх могилами. Є речі, перед якими безсилий розум, безсила надія. Безсила навіть віра. І коли я думаю про них, я готова виконати твоє бажання і зняти з тебе Рада-Хань, залишивши тебе вмирати від болю і божевілля. Але я не можу, бо я виконую волю Творця.

Гарячі вуглинки гніву не погасли зовсім, але трохи охололи.

— Я шкодую про те, що трапилося, сестра Верна… Річард хотів, щоб вона накричала на нього, вилаяла — це було краще, ніж бачити її холодний гнів і спокійне презирство.

— Ти обурений тим, що я обходжуся з тобою, як з дитиною, але ти до цих пір не дав мені ні найменшого приводу вести себе інакше. Я знаю шлях, який тобі належить пройти, і зараз ти дійсно не більше ніж дитина, нерозумне дитя, яке вимагає припинення опіки, хоча навіть ще не навчилося стояти на ногах. Нашийник, який ти носиш, здатний керувати тобою. А ще він здатний завдавати тобі біль. Велику біль. До цього дня я уникала вдаватися до його сили, намагаючись іншими засобами підштовхнути тебе до усвідомлення необхідності того, що відбувається. Але якщо ти мене змусиш, я застосую силу. Бачить Творець, все інше я вже перепробувала. З кожним днем дорога буде ставати все небезпечніше, а іншої у нас немає. У сестер Світла існує договір з місцевими жителями, згідно з яким нас повинні пропустити, але для цього тобі доведеться виконати деякі їхні вимоги. Ти будеш робити все, що я скажу, інакше нам не вижити.

Річард підозріло подивився на неї:

— Що саме?

— Досить на сьогодні випробовувати моє терпіння, Річард.

— Згоден, якщо ти зрозуміла, що з доброї волі я не віддам тобі меч.

— Ми лише намагаємося допомогти тобі, Річард, але, якщо ти знову захочеш погрожувати мені зброєю, я змушу тебе гірко пошкодувати про це. — Вона подивилася на ейдж, що висить у нього на грудях. — Не тільки Морд-Сіт вміють завдавати болю.

Річард похолов. Отже, його підозри підтверджуються. Сестри Світла вчать тими ж методами, що і Морд-Сіт. Це і є справжня підстава Рада-Хань.

Саме так вони збираються вчити і його: болем. Вперше сестра Верна допустила помилку і виявила перед ним свої справжні наміри.

Вона витягла з-за пояса свою книжечку.

— Перш ніж ми поїдемо, я повинна ще дещо зробити. Іди поховай її. І заховай тіло трохи краще: якщо його знайдуть, за нами буде погоня, і мені знову доведеться вбивати ні за що. — Вона простягла руки до згаслого багаття, і полум'я спалахнуло знову. — А після того, як поховаєш її, зроби ласку, прогуляйся небагато. Я хочу, щоб ти трохи охолов. І не повертайся, поки не візьмеш себе в руки. Але якщо захочеш втекти або якщо до того часу, як я закінчу справи, в твоїй тупій голові не з'явиться хоча б крихти здорового глузду, я поверну тебе з допомогою нашийника. — Вона багатозначно глянула на нього з-під брів. — І тобі це не сподобається. Присягаюся, що це тобі анітрохи не сподобається.

Тіло жінки виявилося напрочуд легким, і Річард, майже не помічаючи його на плечі, брів між невисоких кам'янистих пагорбів. Місяць уже зійшов, і він добре розрізняв дорогу. В голові у нього тіснилися невеселі думки. Він понуро крокував, відкидаючи ногою випадкові камінці.

Річард був здивований раптовим визнанням сестри Верни. До цих пір вона нічим не показувала, що смерть двох інших сестер завдала їй душевного болю, і Річард вважав, що якщо вона нічого не говорить, значить, нічого не відчуває. Тепер йому було щиро шкода її, він поділяв її страждання. Вже краще б вона нічого не говорила. Куди простіше було огризатися на кожне слово, вважаючи її безсердечною.

Він відійшов вже досить далеко і несподівано зрозумів, що стоїть на кам'янистому гребені, оточеному загостреними скелями. Думки його повернулися до тіла, яке він ніс на спині. Сорочка Річарда наскрізь просякла кров'ю, і він відчув раптову огиду.

Він обережно опустив тіло на камені і озирнувся у пошуках відповідного місця. На поясі у нього бовталася невелика лопатка, але він розумів, що вирити могилу в такому грунті — справа нелегка. Простіше кинути тіло в яку-небудь розколину і закласти камінням.

Річард неуважно торкнувся пов'язки у себе на грудях. Ніссель дала йому ганчірку, просочену лікувальною маззю, і Річард щодня прикладав її до опіку, намагаючись при цьому не дивитися на рану. Шрам у вигляді розчепіреної п'ятірні приводив його в жах.

Сестра Верна стверджувала, що Річард з необережності впав у багаття в будинку духів, але він був абсолютно впевнений, що це не так. Це було клеймо Підземного світу. Клеймо Даркена Рала. Річард соромився його і не дозволяв сестрі Берні поглянути на рану. Цей опік служив йому постійним нагадуванням про те, хто насправді його батько, і здавався образою пам'яті Джорджа Сайфера, людини, яка виховала Річарда, і яка подарувала йому свою любов і участь.

Крім того, клеймо нагадувало про те, яким чудовиськом є він сам, Річард Рал. Чудовиськом, якого Келен вирішила за краще прогнати і змусила надіти нашийник.

Річард пристукнув муху, яка дзижчала біля самого обличчя, і в наступну мить обернувся, вражений раптовою здогадкою. Так і є: над мертвою жінкою кружляв цілий рій. Він здригнувся від страху, коли ще одна муха вжалила його в шию.

Криваві мухи!

Він вихопив меч як раз в той момент, коли від сусідньої скелі відокремилася велика чорна тінь. Чистий дзвін сталі потонув у злісному гарчанні. Величезні крила розкрилися, і гар кинувся на людину. На мить Річарду здалося, що на скелі промайнула ще одна тінь, але його увагу відразу переключилася на крилатого звіра з палаючими зеленими очима, пікіруючого на нього.

Звір був занадто великий для довгохвостого гара і, судячи по тому, як він вправно ухилився від меча, занадто розумний. Короткохвостий гар, вилаявся про себе Річард. Правда, гар був надто худим, мабуть, полювання в цих місцях було не дуже ситним, але все одно він був десь у півтора вище Річарда.

Ухиляючись від удару пазуристої лапи, Річард спіткнувся і впав на тіло вбитої жінки. Він піднявся, люто обертаючи мечем, дозволивши магічному гніву заволодіти кожною клітинкою свого тіла. Лезо полоснуло по гладкому тугому рожевому пузу. Заревівши від болю і сказу, гар знову кинувся на нього і раптом перекинув Річарда на землю ударом шкірястого крила.

Річард перекотився через голову і, схопившись на ноги, знову змахнув мечем.

Блиснувши в місячному світлі, клинок відрубав гару півкрила. Бризнула кров. Але це тільки підштовхнуло гара. Довгі ікла, з яких капала піна, вишкірилися. Зелені очі блиснули лютим вогнем. Від гучного гарчання Річард ледь не оглух. В повітрі майнули величезні кігті.

Магія зметнулася в Річарда, вимагаючи крові. Замість того, щоб відступити, він пригнувся, а потім, розпрямившись, встромив меч в зарослі густою шерстю груди звіра. Різким рухом повернувши меч в рані, Річард висмикнув його, і гар впав, захлинувшись у передсмертному клекоті.

Річард знову заніс меч, збираючись відсікти йому голову, але в цьому вже не було необхідності. Повагавшись мить, гар завалився на спину, ламаючи крила, кілька разів судорожно сіпнувся і затих.

З темряви почулося протяжне виття. Річард відступив на кілька кроків.

Маленька темна тінь ковзнула до поваленого чудовиська і, розкинувши маленькі крильця, вилізла йому на груди.

Річард не повірив своїм очам. Дитинча!

Вмираючий гар зробив спробу накрити дитинча лапою, але у нього не вистачило сил. Він повільно повернув голову. У зелених очах читалася біль… І благання. З пащі заюшила кров, дихання обірвалося. Зелені очі згасли.

Все було скінчено. Звіря вчепилося в шерсть убитого гара і жалібно завило.

Маленький чи великий, все одно це гар, подумав Річард. Він підійшов ближче. Треба його вбити. Лють як і раніше вирувала в ньому. Він підняв меч.

Маленький гар прикрив голову тремтячими крилами і шмигнув убік. Але недалеко. Навіть страх не міг змусити його покинути матір.

— О добрі духи, — прошепотів вражений Річард. — Я не можу!

Маленький гар тремтів, дивлячись, як повільно опускається меч. Коли лезо торкнулося землі, Річард відвернувся і закрив очі. Його нудило від магії меча, яка змусила його випробувати біль поваленого ворога, і від усвідомлення ницості того, що він тільки що мав намір зробити.

Прибравши меч у піхви, Річард глибоко зітхнув, щоб заспокоїтися, а потім звалив на плечі тіло вбитої жінки і, не оглядаючись, пішов геть. Його доганяли несамовиті крики малюка, що оплакував матір. Він не міг його вбити. Просто не міг. «Крім того, — сказав собі Річард, — меч мені цього не дозволив би».

Звичайно, можна було б зробити лезо білим, але Річард не хотів зайвий раз випробовувати пов'язаний з цим біль, тим більше для того, щоб вбити беззахисне дитинча.

Він поніс тіло до іншого пагорба, і крики маленького гара за спиною поступово затихли. Річард знову опустив труп на землю і сів поруч, щоб перевести дух. Мертвий гар був виразно видний в місячному світлі — велика чорна пляма на тлі сірої скелі. А поруч — плямочка поменше. Плач дитинча був уже ледве чутний. Річард сидів довго, вдивляючись в темряву і прислухаючись.

«Добрі духи, що ж я наробив!»

Але духи, як водиться, не відгукнулися.

Краєм ока Річард вловив якийсь рух. На тлі жовтої місяця майнули два крилатих силуету. Гари! Вони заклали віраж і почали неквапливо знижуватися. Ще двоє!

Річард схопився на ноги. Ймовірно, вони помітили малюка і хочуть йому допомогти.

Він зрадів, але тут же зрозумів, наскільки безглузда така радість. Схоже, він уже починає відчувати дивну симпатію до всяких чудовиськ.

Він пригнувся. Гари пронеслися у нього над головою і віражем кинулися до сусіднього пагорба.

Маленький гар примовк.

Гари приземлилися трохи в стороні від пагорба і, не складаючи крил, обережно рушили до мертвого гара. Раптово вони змахнули крилами і кинулися на принишкле дитинча. Той перервав мовчання і заверещав.

Почулося ляскання крил, злісне гарчання і перелякані крики малюка.

Річард випростався. Деякі тварини мають звичку пожирати дитинчат свойого виду. Особливо самці, і особливо, якщо їжі не вистачає. Вони зовсім не збиралися його рятувати, вони збиралися з'їсти його!

Не встигнувши толком усвідомити, що робить, Річард вже біг вниз по схилу горба, намагаючись не думати про те, що діє нерозумно. Злітаючи на наступний схил, він вихопив меч. Перелякані крики малюка гнали його вперед, а жадібний рев дорослих гарів наповнював серце магічною люттю.

Виблискувала сталь, клацали кігті, плескали крила. Ці два гара виявилися більшими, ніж той, якого вбив Річард, швидше за все дійсно самці.

Гари відступили, і лезо пронизало повітря, зате один з них відпустив малюка. Він ковзнув до тіла матері і перелякано зарився в хутро. Гари намагалися оточити Річарда, розмахуючи пазуристими лапами, а той відчайдушно обертав мечем, намагаючись утримати їх на відстані. Один з гарів знову потягнувся за малюком, але Річард підхопив дитинча вільною рукою і відступив на кілька кроків.

Гари тут же накинулися на тушу родича. Дитинча з плачем простягнув лапки до мами і заплескала крилами, намагаючись звільнитися.

Річард оцінив обстановку. До тих пір, поки мертвий гар тут, дитинча його не залишить, але у нього більше шансів вижити, якщо ніщо не буде прив'язувати його до цього місця. Маленький гар був легше, ніж можна було припустити, виходячи з того, що ростом він був по пояс людині.

Річард зробив спробу відігнати гарів, але ті були дуже голодні, щоб відступити, і лише огризнулися. Вони билися між собою, роздираючи кігтями тушу. Річард змахнув мечем, і в цей момент дитинча таки вирвалося і з криком рвонулося вперед. Але все вже було скінчено. Роздерши тушу на дві частини, гари злетіли в повітря, кожен зі своєю половиною. Ще мить — і вони зникли з очей.

Малюк зупинився там, де тільки що лежало тіло його матері, і безпорадно втупився в темне нічне небо. Річард, важко дихаючи, прибрав меч у піхви і сів на кам'яний виступ. Йому треба було перепочити. Він закрив обличчя долонями. По щоках котилися сльози. Схоже, він зовсім втратив розум. Що, скажіть на милість, він робить! Ризикувати життям через дрібниці. Втім, ні, не через дрібниці…

Річард підняв голову. Маленький гар стояв в калюжі крові на тому місці, де щойно була його мама. Крила його опустилися, він весь якось згорбився, маленькі вуха з пензликами сумно обвисли. Великі зелені очі дивилися на Річарда.

— Прости, малюк, — прошепотів Річард.

Дитинча нерішуче ступило до нього. Його мордочка була мокрою від сліз, так само як і лице Річарда. Він зробив ще один маленький нетвердий крок. Річард простягнув до нього руки. Мить гар дивився на нього, а потім з жалібним криком кинувся вперед і, вчепившись в одяг Річарда тонкими лапками, обхопив крилами його плечі. Річард міцно притиснув звіря до себе і, ніжно погладжуючи жорстку шерсть, зашепотів слова розради. Вперше він бачив живу істоту в такому горі, істоту, яка настільки потребувала втіхи, що готова була прийняти його навіть від того, хто став причиною цього горя. А може, він впізнав в Річарді того, хто врятував його від двох великих і голодних чудовиськ? Можливо, опинившись перед вибором, маленький гар волів бачити в людині рятівника, а не вбивцю своєї матері? А можливо, остання подія просто витіснила з його пам'яті всі попередні.

Маленький гар був схожий на волохатий мішечок з кістками. Судячи з усього, він був на межі голодної смерті. Річард чув, як у нього бурчить в животі.

Від звіра виходив слабкий мускусний запах, не надто приємний, але й не відштовхуючий. Річард продовжував шепотіти щось ласкаве, і поступово схліпування стали рідше. Коли нарешті дитинча, видавши протяжне зітхання, затихло, Річард встав, але гострі кігтики чіпко обхопили його ногу. Маленький rap підняв голову і подивився Річарду в очі. Він пошкодував, що у нього немає з собою їжі, щоб нагодувати малюка.

— Я повинен йти, — сказав Річард, відчіплюючи від штанів малюсінькі кігтики. Ці двоє більше не повернуться. Спробуй спіймати якогось кролика.

Тепер тобі доведеться самому про себе дбати. Ну, йди ж.

Гар покліпав у відповідь і, повільно розправивши крила, потягнувся і позіхнув.

Річард повернувся і пішов геть. Через кілька кроків він озирнувся: гар шкандибав слідом. Річард зупинився.

— Тобі зі мною не можна! — Він махнув у бік. — Іди. Іди своєю дорогою. — Річард ступив вперед. Гар, як на невидимій прив'язі, рушив за ним. — Іди! Я тебе не візьму! Забирайся!

Крила дитинча знову опустилися. Під поглядом Річарда він повільно став задкувати назад. Річард повернувся і пішов, а гар залишився стояти на місці.

Річард повинен був встигнути поховати жінку і повернутися до багаття, перш ніж сестра Верна надумає застосувати силу нашийника. Він зовсім не бажав їй давати привід для таких експериментів. Скоро у неї і без того їх буде достатньо. Він озирнувся, щоб переконатися, що гар не йде слідом.

Дитинча ніде не було видно.

Тіло лежало там, де Річард його залишив. Криваві мухи над ним не кружляли. Тепер потрібно було знайти або ділянка відносно м'якою грунту, або досить глибоку й вузьку розколину. Сестра Верна цілком однозначно висловилася щодо того, що тіло повинне бути заховане якнайкраще.

Поки Річард оглядався в пошуках відповідного місця, почувся шелест крил, і поруч з тілом на землю шмякнулся маленький гар. Дитинча склав крила і віддано дивилося на Річарда своїми зеленими очиськами. Річард пробурмотів прокляття і спробував його прогнати, але гар не рушив з місця.

— Ти не можеш іти зі мною! Забирайся! Гар підібрався до нього і знову вчепився в ногу. І що ж робити? Не можна ж, справді, взяти з собою дитинча гара?

— А де твої мухи? У тебе навіть власних кривавих мух немає! Як же ти будеш годуватися? — Річард скрушно похитав головою. — Втім, це мене не стосується.

Гар потерся мордою про його ноги і утробно загарчав, оголивши невеликі, але дуже гострі ікла. Річард озирнувся. Гар явно гарчав на мертве тіло.

Річард зі стогоном заплющив очі. Малюк хоче їсти. Якщо поховати тіло, він все одно до нього добереться.

Річард дивився, як гар бочком підбирається до трупа. Гарчання ставало все нижче. Річарду в голову прийшла думка, від якої його ледь не знудило.

Сестра Верна веліла позбутися тіла. Ніхто не повинен дізнатися, від чого померла ця жінка, сказала вона. Чому ж тоді не згодувати тіло гару?

Річард гнав від себе ці думки, але вони наполегливо поверталися. Зрештою, навіть якщо він її поховає, труп все одно з'їдять черви. Чим же черви краще, ніж гар? І тут же він подумав про інше, не менш огидне: хто він такий, щоб судити? Адже він сам їв людську плоть — так чим же він кращий гара?

Крім того, поки дитинча зайнятий їжею, можна вислизнути, і гар вже не встигне його наздогнати. Маленький гар буде наданий самому собі, і Річард нарешті від нього позбавиться.

Він подивився, як звіря досліджує людське тіло і намагається зубами вхопити руку вбитої. Схоже, малюк ще не знайомий з такою ситуацією. Гар загарчав голосніше. Від цього видовища Річарду стало погано.

Гар випустив руку і подивився на Річарда, немов просив допомогти. Крила його нервово тремтять. Він хотів їсти.

Можна вбити двох зайців.

Та й яка різниця? Вона все одно мертва. Дух її покинув тіло. Зціпивши зуби, Річард підняв меч.

Відіпіхнувши гара ногою, він порубав тіло на шматки. Звіря накинулося на них, а Річард повернувся і, не оглядаючись, пішов геть. Звуки за спиною викликали в ньому нудоту. Але хто він такий, щоб судити? Він перейшов на біг, намагаючись якомога швидше дістатися до табору. Сорочка змокла від поту, а меч ніколи ще не здавався таким важким. Річард намагався викинути те що сталося з голови, він змусив себе думати про дім, про Оленячий ліс.

Йому відчайдушно захотілося стати тим, ким він був раніше.

Сестра Верна якраз закінчила чистити Джека і тепер поралася з сідлом.

Вона пильно подивилася на Річарда і знову почала нашіптувати Джеку щось ласкаве і тихе. Річард взяв скребло і зайнявся Джеральдіною.

Найбільше йому зараз хотілося швидше звідси забратися.

— Ти впевнений, що ніхто не знайде тіло?

Його рука завмерла.

— Тепер це не важливо. На мене напали гари. Тіло дісталося їм.

Сестра ненадовго задумалася.

— Так, по-моєму, я чула гарів. Мабуть, це спрацює. — Рука Річарда зі скребницею відновила рух. — Ти їх убив?

— Я вбив одного. — Спочатку він вирішив не говорити їй, але потім подумав, що це не важливо. — Там було дитинча. Його я не торкнув.

— Гари — кровожерливі тварини. Краще б ти вбив і його. Мабуть, тобі слід повернутися і зробити це.

— Я не зміг. Він… не підпустив мене досить близько.

— У тебе є лук.

— Та що це змінить? Без матері дитинча все одно здохне.

— Напевно, ти правий. — Вона нахилилася затягнути попругу. — Буде краще, якщо ми швидше поїдемо.

— А чому гари не нападали на нас раніше?

— Їх відганяв мій Хань. Просто ти відійшов занадто далеко і опинився за межами безпечної зони.

— Напевно, це важко? — Річард був задоволений, що цьому загадковому Хань знайшлося хоч одне корисне застосування. — Адже гари дуже великі тварини.

— Так, вони великі. — Сестра посміхнулася. — Крім того, тут водяться і інші тварюки, не менш небезпечні. Але завжди слід намагатися досягати бажаного шляхом найменших зусиль. — Вона ласкаво поплескала свого коня. Набагато простіше не підпускати до себе кривавих мух. Я так і роблю, а гари при цьому впевнені, що тут немає нічого, гідного уваги. Таким чином, я жертвую лише незначною частиною свого Хань.

— Чому ж ти тоді не захищаєш нас і від людей? Чи не простіше було б відштовхнути ту жінку?

— У деяких племен, що населяють ці землі, є амулети, здатні протистояти нашій силі. Саме тому наш шлях досить небезпечний, і сестри часто гинуть, перетинаючи Дикі землі. На жаль, ми не знаємо, як діють ці амулети, інакше неодмінно знайшли б захист і від них. Але поки що нам це не відомо, ми безсилі.

Річард нічого не відповів і в мовчанні закінчив сідлати коней. Сестра Верна теж не робила спроб відновити бесіду. Нарешті він не витримав:

— Сестра Верна… Я хочу сказати, що шкодую про те, що трапилося з твоїми подругами. — Річард намагався не дивитися їй в очі і зосереджено колупав чоботом землю. — Я хочу, щоб ти знала: коли я ховав їх, я прочитав над могилами молитву і попросив добрих духів бути милостивими до них. Я не хотів їх смерті. Що б ти не думала, я дійсно не хочу нічиєї смерті. Я навіть не можу їсти м'ясо, бо одна думка про те, що хтось повинен померти, щоб я був ситий, викликає у мене нудоту.

— Дякую тобі, Річард, але знай, що молитися треба тільки Творцеві, бо лише Його світло веде і направляє нас. Підносити молитви духам блюзнірство. — Сестра Верна помовчала, а коли заговорила знову, голос її пом'якшав:

— Втім, ти ще не пройшов навчання, і звинувачувати тебе ні в чому.

Ти зробив усе, що міг, і я впевнена, що Творець почув твою молитву, бо вона була чиста.

Такий погляд на речі видався Річарду надто обмеженим. Про Творця він майже нічого не чув, зате духів бачив на власні очі — як злих, так і добрих. Впевненість сестри представлялася йому одним з тих численних забобонів, до яких зазвичай схильні люди, що погано знають ліс. Під час своєї служби провідником Річард чимало наслухався всяких байок, породжених одвічним прагненням людей зрозуміти своє місце в світі. Часом вони були дуже красиві і захоплюючі, але це були всього лише казки, і, навчений досвідом, Річард зовсім не збирався вірити на слово тому, що говорила сестра Верна.

За її словами виходило, що Творець, немов король, сидить на небесному троні, поблажливо слухаючи незліченні молитви простих смертних. Але хіба є йому діло до молитов? До молитов швидше вже прислухаються духи, які самі колись були живими людьми і добре розуміють бажання плоті. А Творець… Це просто інша назва для закону загальної рівноваги, про який неодноразово говорив Річарду Зедд.

Втім, Річард знав чимало людей, які стійко дотримуються своїх поглядів, і давно переконався, що переконувати їх марно, та й не потрібно.

Нехай сестра Верна вірить у те що їй подобається — адже це тішить її душу незалежно від того, права вона чи ні. Навіщо це міняти?

Річард зняв з плеча перев'язь і простягнув меч сестрі:

— Я обдумав нашу давню розмову і вирішив, що ти права. Мені більше не потрібний меч. Візьми його.

— Ти справді так вважаєш? — Запитала сестра, приймаючи у Річарда перев'язь і меч у піхвах. Голос її був абсолютно безпристрасний.

— Так. З мене досить. Відтепер меч твій. Річард відвернувся і почав затягувати попругу. Він позбувся Меча Істини, але як і раніше відчував у собі його магію. Людина не має влади відмовитися від свого покликання, але принаймні сталі і крові більше не буде.

— Ти страшна людина, Річард, — прошепотіла сестра Верна.

— Ну так, — кивнув він, не обертаючись. — Тому я і віддаю тобі меч. Якщо хочеш володіти ним, прийми і володій. А я подивлюся, як це в тебе вийде.

Річард підтягнув попругу, ласкаво поплескав Бонні по загривку і нарешті повернувся до сестри. Та як і раніше тримала меч на витягнутих руках.

— До сьогоднішнього дня я і гадки не мала, наскільки ти небезпечний.

— Все це в минулому. Меч тепер у тебе, і…

— Я не можу його прийняти, — перебила сестра. — Обов'язок велить відібрати в тебе меч після прибуття до Палацу, і був тільки один спосіб цього поміщати.

Ти знайшов цей спосіб. — Вона різко простягнула меч Річарду. — Найстрашніший ворог той, чиї дії не можна передбачити. Я не знаю, як ти вчиниш через хвилину, але знаю, що попереду нас всіх чекає велика біда.

Не тільки сестер, але й тебе, Річард.

— Про що ти? — Він здивовано подивився на неї. — Ти хотіла відібрати в мене меч, а я більше не в силах виносити того, на що він мене прирікає. Просто наші бажання збіглися, от і все.

— Це просто для тебе, бо ти пояснюєш хід своїх думок. Але вся справа в тому, що ти мислиш не так, як інші. Ти — людина-загадка, і в критичну хвилину твоя поведінка стає непередбачуваною. Це проявляється твій дар, Річард. Ти використовуєш Хань, сам того не розуміючи, ось у чому таїться основна небезпека.

— Чи не ти говорила, що нашийник покликаний відкрити мою свідомість для навчання? Будемо вважати, що так воно і сталося, а в результаті я зробив те, чого ти від мене домагалася. За твоїми словами, це для мого ж блага, так чому ж ти незадоволена?

— Твоє благо, Річард, зовсім не обов'язково означає, що буде добре всім. Добро і зло не залежать від твоїх особистих прагнень. А тепер забирай свій меч. Я не можу його прийняти, тобі треба змиритися з тим, на що він тебе прирікає.

— Я ж сказав — мені він більше не потрібен!

— Отже, кинь його у вогонь. Я не хочу його навіть торкатися. Він осквернений.

— Ще чого! — Сердито буркнув Річард і, взявши меч у сестри, знову надів перев'язь. — Але мені здається, ти надто вразлива, сестра. Це всього лише меч, і ніякої скверни на ньому немає.

Він важко зітхнув. Знову помилка. Меч тут ні при чому. Вся справа в магії, а магію він їй не пропонував. Від неї не можна відмовитися, навіть якщо захочеш: магія сидить всередині. Коли Келен це зрозуміла, вона захотіла позбутися від цієї магії — тобто від нього самого.

Сестра Верна відвернулася від Річарда і сіла в сідло. — Нам пора, холодно кинула вона. Річард верхом на Бонні не поспішаючи рушив слідом за сестрою. Думки його повернулися до маленького гара. Може, звіряті все ж таки вдасться вижити і знайти собі їжу? Річард подумки попрощався з ним і поїхав геть.

Він щиро хотів позбутися від меча, але тепер, коли це не вдалося, відчував дивне полегшення. Здавалося, меч необхідний йому, щоб зберегти якусь цілісність. Крім того, він був вручений йому Зеддом, і хоча цей дар докорінно змінив життя Річарда, але все одно нагадував про дім і про старого чарівника.

25

Кінь майже вибився з сил, але як і раніше мчав галопом. Еді трималася за Зедда, Зедд — за кінську гриву. Під ними ритмічно рухалися м'язи тварини. Пролітаючі мимо дерева зливалися в одну нескінченну стіну. Кінь, не зупиняючись, перелітав через валуни і повалені стовбури.

Скрін нісся слідом на відстані одного биття серця. Він був набагато більший коня і мчав напролом, ламаючи гілки. Зедд чув їх тріск. Він кілька разів валив перед скріном дерева, але скріна це не зупиняло.

Зедд перебрав всі магічні трюки і заклинання. Жодне не спрацювало, але Зедд відмовлявся визнати поразку. Варто змиритися з думкою про нього — і поразка неминуче.

— Боюся, цього разу Володар до нас добрався, — крикнула ззаду Еді.

— Ще ні! Але як він нас знайшов? Кістки скріна приховували тебе роками. Що ж сталося?

Еді нічого не відповіла.

Стежка йшла уздовж колишнього кордону і повертала у бік Серединних Земель.

Зедд порадів, що кордонів більше немає, інакше кінь вбіг би вже прямо в Підземний світ. Але так чи інакше ці гонки не можуть тривати до безкінечності. Зрештою скрін їх наздожене. Є кордон чи ні, вони все одно попадуть в Підземний світ, де їх чекатиме Володар.

«Думай», — наказав собі Зедд.

За допомогою магії він додав коню сил і витривалості, але розумів, що серце, легені і м'язи тварини все одно не зможуть довго витримувати все зростаюче навантаження. Він сам уже відчував себе як загнана коняка.

Це не могло тривати довго.

Зедд залишив безплідні спроби зупинити скріна. Треба як слід все обдумати. Хоча і це небезпечно — не виключено, що до цих пір вони живі тільки тому, що його зусилля зберігали дистанцію між конем і скріном.

Йому здалося, що зліва майнув зелений вогник. Такий відтінок зеленого Зедд бачив тільки в одному місці: на кордоні. На кордоні Підземного світу.

Це неможливо, подумав він. Копита коня вибивали швидку дріб.

— Еді! У тебе є якась річ, яку скрін здатний відчувати?

— Наприклад?

— Звідки я знаю! Все, що завгодно! Він щось відчуває. Щось пов'язане з Підземним світом.

— У мене нічого немає. Він напевно знайшов нас по кістках в моєму домі.

— Але ж саме вони приховували тебе стільки років! Зліва промайнув ще один спалах. На цей раз помилитися було не можна. Потім — справа. І знову зліва.

— Зедд! Схоже, скрін викликає Підземний світ. Він хоче загнати нас туди!

«Кістки!»

— Хіба він на це здатний?

— Так, — слабким голосом відповіла Еді.

— Прокляття! — Пробурмотів Зедд в летячий назустріч вітер.

Між деревами замиготів цілий ланцюжок зелених вогнів. Вони наближалися.

Треба негайно щось придумати, інакше — смерть.

«Думай!»

Раптово зелені вогники злилися в дві світні стіни по обидва боки від стежки. Почувся глухий удар. Кінь мчав по вузькому коридору, стінки якого поступово зближувалися.

Кістки.

Кістки скріна.

— Еді! Дай намисто, яке у тебе на шиї!

Зелені стіни невідворотно змикалися. Часу немає.

Це єдиний шанс.

Еді зняла з себе намисто і знову вчепилася в Зедда.

Рука її була слизькою від крові. Зедд рвонув з шиї своє намисто і взяв обидва в одну руку.

— Якщо це не спрацює, прощай, Еді. Мені завжди було приємно перебувати в твоєму суспільстві!

— Що ти збираєшся робити?

— Тримайся міцніше!

Стіни стикалися. Зедд нахилився вперед і послав коню уявну команду. Той різко зупинився і, розпушити землю копитами, відскочив в бік. До кордону Підземного світу залишалися лічені кроки.

Зедд розмахнувся і шпурнув обидва намиста, в кожному з яких була кісточка скріна, прямо в зелене мерехтіння.

Скрін проскочив мимо. Не зупиняючись, він кинувся слідом за намистами прямо в Підземний світ. Блиснув спалах, пролунав тріск, і скрін зник, а з нім і зелене сяйво. Ліс потемнів. Насталу тишу порушувало лише хрипке дихання людей.

Еді стомлено уткнулась Зедду в спину.

— Ти бути правий, старий. Твоє життя — суцільна низка відчайдушних вчинків.

Зедд погладив її по коліну і зістрибнув з коня. Бідна тварина ледь трималося на ногах. Зедд вдихнув в змученого коня ще трохи сил і подумки передав йому свою подяку. Притулившись щокою до кінської морди, він закрив очі і постояв так, відпочиваючи. Потім Зедд повернувся до Еді.

Завдана скріном рана все ще кровоточила. На широкій спині коня чаклунка здавалася зовсім крихітною. Опущені плечі і поникла голова тільки підсилювали це враження. Вона навіть не поворухнулася, коли Зедд почав оглядати рану.

— Я бути повною дурепою, — прошепотіла чаклунка. — Поки я думала, що ховалася під носом у Володаря, він ховався під носом у мене. Всі ці роки.

— Втішся тим, що він все одно не отримав з цього ніякої вигоди. Його зусилля пропали даремно. А тепер постарайся не рухатися. Я займуся твоєю раною.

— У нас немає часу. Ми повинні повертатися. Мені треба забрати кістки.

— Я сказав, постарайся не рухатися.

— Нам потрібно поспішати. Зедд сердито нахмурився.

— Як тільки я закінчу, ми одразу вирушимо в дорогу. Але кінь втомився і здатний йти тільки кроком. Я піду пішки, а ти залишайся в сідлі. А тепер сиди спокійно, інакше ми пробудемо тут всю ніч.

До будиночка вони дісталися тільки перед світанком. Це було сумне видовище.

Скрін розвалив його буквально на колоди. Мужньо, не звертаючи уваги на руйнування, Еді почала ритися в уламках, крок за кроком пробираючись туди, де вони в останній раз бачили круглий талісман, зроблений з кістки скріна.

Зедд вивчав сліди навколо будинку, коли Еді покликала його.

— Іди сюди і допоможи мені знайти ту круглу кістку, чарівник!

— Не думаю, що тобі вдасться її знайти, — відгукнувся Зедд, переступаючи через колоду.

Еді відкинула в сторону зламану дошку.

— Вона десь тут. — Чаклунка зупинилася і озирнулася через плече. Що ти сказав? Чому мені не вдасться її знайти?

— Тут хтось побував.

Еді обвела поглядом руїни.

— Ти впевнений?

— Я бачив сліди. — Зедд показав рукою. — І ці сліди — не наші.

Еді впустила кістки, які зібрала по дорозі.

— Чиї?

Зедд сперся рукою об зламану балку.

— Поняття не маю. Сліди належать жінці, це все, що я можу сказати.

Думаю, вона забрала талісман.

Еді почала запекло ритися в уламках, але скоро залишила це заняття.

— Ти маєш рацію, старий. Талісман зник. — Вона завмерла, немов до чогось прислухаючись. — Прокляті, — прошипіла вона нарешті. — Ти рано сказав, що зусилля Володаря були марні.

— Боюся, що так. — Зедд витер об одяг забруднену долоню. — Мабуть, краще забратися звідси якнайшвидше. І подалі.

Еді нахилилася до нього і тихо, але твердо сказала:

— Зедд, ми повинні знайти цю кістку. Це може бути дуже важливо для завіси.

— Вона замела сліди за допомогою магії. У мене немає ні найменшого уявлення, куди могла податися ця жінка. Я бачив тільки один відбиток ноги.

Треба йти: Володар, безумовно, передбачив, що ми захочемо повернутися.

Я теж скористаюся магією, щоб замести наші сліди. Ніхто не повинен знати, куди ми підемо.

— Ти бути впевненим, що це спрацює? Схоже, Володар прекрасно обізнаний, де ми знаходимося.

— Він відстежував нас по намистах. Тепер Володар сліпий щодо нас. Але залишатися тут все одно небезпечно. Той, хто забрав кістку, може стати очима Володаря.

Еді опустила голову і закрила очі.

— Прости мене, Зедд, що так вийшло. Це все через мою дурість.

— Дурниці! Всього не передбачиш. Не можна пройти по життю, ні разу не спіткнувшись. Найголовніше — не зав'язнути в грязі і не повторювати колишніх помилок.

— Але цей талісман бути дуже важливим!

— Він пропав, Еді. Зараз з цим уже нічого не поробиш. Принаймні ми обдурили Володаря, він до нас не добрався. Але краще поквапитися.

Еді почала збирати загублені кістки.

— Я зараз.

— Нам не можна нічого брати, — спокійно сказав Зедд. Вона випросталась.

— Я повинна забрати кістки. У них зосереджена важлива магія.

Зедд м'яко взяв її руку.

— Володар знав, де ми знаходимося, бо стежив за намистами.

Решта кісток теж можуть нас видати. Ми не маємо права ризикувати.

Залишати їх тут теж небезпечно: вони можуть потрапити в недобрі руки. Боюся, Еді, що доведеться знищити твою колекцію.

Еді відкрила рот, але довго не могла знайти слів.

— Я їх не залишу. Вони бути дуже важливими. Їх було неймовірно важко зібрати. Це зайняло роки. Володар не міг помітити їх всі. Мені довелося гори звернути, щоб знайти ці кістки.

Зедд поплескав її по зап'ясті:

— Еді, якщо Володар хотів, щоб у тебе була кістка, призначена тобі, ти навряд чи знайшла б її на дорозі. Вона повинна була дістатися тобі нелегко, щоб ти берегла її як зіницю ока і ніколи з нею не розлучалася.

Еді відсмикнула руку.

— З таким же успіхом він міг відмітити все, що завгодно! Чому ти впевнений, що твого коня не підсунув тобі якийсь проклятий?

— Тому що я відмовився від того, якого мені пропонували, — посміхнувся Зедд. — І взяв іншого.

Очі Еді наповнилися сльозами.

— Прошу тебе, Зедд, — прошепотіла вона. — Ці кістки — все, що в мене є.

З їх допомогою я сподівалася докричатися до Пела.

— Я допоможу тобі передати послання Пелу. Я дав тобі слово. Але ти обрала невірний шлях. Я тобі покажу інший.

Еді з надією зробила крок до нього.

— Який?

Зедд співчутливо подивився на неї.

— Я знаю спосіб на короткий час закликати духів через завісу і говорити з ними. Навіть якщо мені не вдасться викликати саме Пела, послання я зможу передати. Тільки, Еді, будь ласка, послухай мене: цього не можна робити зараз. Потрібно почекати, поки завіса не буде відновлена.

Її тремтячі пальці торкнулися його руки.

— Як? Як викликати духа?

— Це можливо. Більшого тобі не варто знати.

— Скажи. — Вона міцно стиснула його руку. — Я повинна переконатися, що ти не брешеш. Я повинна знати, як це зробити.

Зедд надовго задумався. За допомогою хмарного Каменя він закликав дух свого батька і дух своєї матері, але вони попередили його, що таким чином можна пошкодити завісу. Значить, зараз відкривати духам дорогу в цей світ небезпечно подвійно. Крім того, невідомо ще, не прослизне чи хто слідом, а в світі і без того вже досить породжень тьми…

А що стосується Еді… Навіть незважаючи на те що вона — чаклунка, знати про цю властивість хмарного Каменя їй не дозволено. Цю таємницю, так само як і багато інших, чарівники зобов'язані свято берегти. На серці у Зедда було важко, але обов'язок є обов'язок.

— Тобі доведеться повірити мені на слово. Присягаюся, що я в стані тобі допомогти, і коли загроза мине, я це зроблю.

— Але як?! — Наполягала Еді, не відпускаючи його руки. — Ти впевнений, що це можливо? Звідки ти знаєш, як це зробити?

Зедд гордо розправив плечі.

— Я — Чарівник першого рангу.

— Але ти впевнений?

— Еді, я дав тобі слово, а я не розкидаюся обіцянками. Звичайно, я не впевнений повністю, але сподіваюся, що в мене вийде. Зараз ми зобов'язані використовувати наші знання, щоб зупинити Володаря. Завіса повинна бути відновлена. Від нас залежить безпека всіх у цьому світі. Особисті справи можуть і почекати. Якщо я зараз буду викликати духів, наслідки будуть жахливі; аж до того, що я своїми руками можу остаточно розірвати завісу.

Вона відпустила його руку і поправила сиве пасмо, що впало на обличчя.

— Пробач, Зедд. Звичайно, ти правий. Я багато років вивчала переплетення двох світів. Мені слід було б бути розумнішою. Прости.

Зедд посміхнувся і обійняв її за плечі.

— Я радий, що ти не відступаєшся від того, що для тебе важливо. Це означає, що ти людина честі. Немає кращого союзника, ніж людина честі.

— І все ж… — Еді з тугою глянула на жалюгідні руїни свого житла.

— Я збирала їх все життя. Я охороняла їх і піклувалася про них. Люди, які віддали їх мені, вважали, що я гідна довіри.

Зедд взяв її під руку і повів геть.

— Перш за все вони мали на увазі, що ти використовуєш свій дар для захисту тих, хто його не має. На це сподівалися ті, хто писав пророцтва. Тобі не випадково довелося жити саме в цьому місці і саме в цей час. Ось яку довіру ти повинна виправдати.

Вона кивнула, спираючись на його руку.

— Зедд, мені здається, пропали ще деякі з моїх кісток.

— Я знаю.

— У поганих руках вони будуть дуже небезпечні.

— І це я знаю.

— І що ж ти думаєш робити?

— Те, про що говорять пророцтва. Є тільки один шлях, який дає нас шанс замкнути завісу.

— І що ж це за шлях, старий?

— Ми повинні допомогти Річарду, бо в пророцтвах сказано, що він єдиний, хто здатний замкнути завісу.

Над руїнами будинку злетіло руде полум'я, але ні Зедд, ні Еді не обернулися.

26

Королева Цірілла високо тримала голову. Вона відмовлялася зізнаватися в тому, що грубі пальці конвоїрів заподіюють нестерпний біль. Вона не пручалася, коли її вели по брудному коридору. Опиратися марно; цим нічого не доб'єшся. Вона повинна триматися так, як трималася завжди: з гідністю. Вона — королева Галеї. Вона повинна зберігати гідність, що б їй ні загрожувало. Не можна показувати, що вона перелякана.

Втім, власна доля її не турбувала. Вона журилася лише про те, що трапиться з її підданими.

І про те, що вже сталося.

Близько сотні галеанських солдат були вбиті у неї на очах. Хто міг передбачити, що таке може статися тут, на нейтральній території?

Кільком гвардійцям вдалося втекти, але їх, безсумнівно, постараються вистежити і вбити. Вона сподівалася, що її брату, принцу Гарольду, пощастило уникнути загальної долі. Якщо принц виживе, то, можливо, зуміє організувати оборону країни, бо на Галею насувається страшна біда.

Перед черговим факелом, укріпленим в стіні, королеву ривком змусили зупинитися, і Цірілла неголосно скрикнула.

— Мої люди зробили вам боляче, пані? — Почувся ззаду глузливий голос.

Вона позбавила принца Фірена задоволення почути відповідь.

Стражник вставив ключ у проржавілий замок і з натугою повернув його. Потім він усім тілом наліг на засув, який подався з пронизливим скреготом.

Важкі двері зі скрипом відчинилися, і королеву заштовхнули в наступний, довгий і вузький, коридор.

Вона чула шелест своєї сукні і важкі кроки конвоїрів, що віддаються луною від кам'яних стін. Час від часу на шляху траплялися смердючі калюжі, і тоді гуркіт чобіт змінювався огидним хлюпанням. Повітря було сирим і холодним. Оголені плечі королеви почали замерзати.

Серце її злякано забилось при думці про те, куди її ведуть. О добрі духи, тільки б там не було щурів! Цірілла панічно боялася їх чіпких кігтиків, гострих зубів і хитрих чорних бусинок-очей. Коли вона була маленькою, їй снилися кошмарні сни про щурів, і вона часто прокидалася від власного крику.

Зусиллям волі применшивши серцебиття, вона постаралася думати про інше. Їй згадалася та дивна жінка, яка так наполегливо домагалася аудієнції. Тоді Цірілла була чи не обурена поведінкою незнайомки, а тепер гірко каялася, що не прислухалася до її слів.

Як же її звали? Пані як-її-там. Правда, волосся її були короткуваті для такого титулу… Пані… Бевінвье! Так, точно: пані Бевінвье з якоїсь землі. Цірілла не могла повністю згадати її титул, та це й не важливо. Важливо було те, що вона говорила.

«Їдьте з Ейдіндріла, — сказала пані Бевінвье. — Їдьте негайно».

Але Цірілла не мала права покидати Ейдіндріл до тих пір, поки Рада не вислухає її й не вживе заходів. Вона приїхала сюди, щоб просити Раду виконати свій обов'язок і зупинити кельтонських солдатів, які спустошують землі Галею.

Кельтонська армія руйнувала міста, розоряла села, вбивала людей.

Причина? Нічим не прикрита жага наживи і бажання розширити свої володіння. І за рахунок кого? За рахунок свого ж союзника. Нечувана підлість.

Обов'язок Ради — вставати на захист тих, хто піддався агресії, не важливо, з чиєї сторони. Вища Рада Серединних Земель існувала для того, щоб виключити можливість подібних інцидентів. Королева Цірілла мала намір вимагати, щоб вона обрушила на загарбника об'єднану міць всіх держав.

Хоча саму Галею ніяк не можна було назвати безпорадною, але щойно закінчилася війна з Д'харою, яка надзвичайно послабила її. Починати в такому стані ще одну війну Галея не могла. Але поки галейські війська відбивали атаки воїнів Д'хари, Кельтон, навпаки, накопичував сили і тепер, мабуть, вважає, що Галея повинна розплачуватися за свою стійкість.

Минулої ночі пані Бевінвье благала Ціріллу виїхати. Вона говорила, що королева не доб'ється допомоги у Ради. Вона говорила, що якщо королева залишиться в Ейдіндрілі, то піддасть себе величезній небезпеці. Цірілла зажадала пояснень, але пані Бевінвье відмовилася їх надати.

Королеві нічого не залишалося, як тільки подякувати їй і сказати, що обов'язок перед підданими не дозволяє їй покинути Ейдіндріл, не поговоривши, як вона збиралася, з Радою. Почувши це, пані Бевінвье розридалася, благаючи королеву прислухатися до її слів.

В кінці кінців вона зізналася, що її відвідало видіння. Цірілла, природно, попросила її змалювати його детальніше, але пані Бевінвье стверджувала, що видіння було дуже нечітким, подробиці їй невідомі, але, якщо королева зараз же не покине Ейдіндріл, відбудеться щось жахливе. Цірілла з великою повагою ставилася до магії, але не дуже довіряла провидицям. Серед них було чимало шарлатанів, для яких головне — поживитися за рахунок добре підвішеного язика, а не запобігти реальній небезпеці.

Втім, сльози пані Бевінвье зачепили королеву, хоча вона і була впевнена, що це всього лише трюк з метою виманити у королеви якусь суму.

Правда, відвідувачка справляла враження добре забезпеченої дами, але часи нині важкі, і дорогий одяг — ще не ознака багатства.

Кращий спосіб добути грошей — взяти їх у того, у кого вони є. Королева Цірілла знала багатьох, чий статок, зароблений важкою працею за довгі роки, розлетівся як пил під час війни з Д'харою. Можливо, коротке волосся пані Бевінвье — результат такого ж нещастя.

Королева ще раз подякувала жінці і сказала, що її місія занадто важлива, щоб звертати з півдороги. На прощання вона вклала в руку відвідувачки золотий, але домоглася цим тільки того, що пані Бевінвье відкинула монету і в сльозах вибігла із залу.

Цірілла була невимовно здивована. Шарлатан ніколи не відмовляється від золота. Звичайно, поки не збере його цілі купи. Одне з двох: або ця жінка говорила правду, або вона підіслана кельтонцями, охочими запобігти її виступу у Раді.

Втім, в будь-якому випадку це не мало значення. Королева вже прийняла рішення. Крім того, вона розраховувала на свій вплив. Галея користувалася повагою за ту роль, яку вона зіграла в боротьбі з Д'харою.

Коли Ейдіндріл упав, члени Ради, які відмовилися вступити в союз з Д'харою, були страчені, а їх крісла посіли маріонетки. Ті ж, хто висловив готовність співпрацювати із загарбниками, зберегли своє становище.

Представник Галеї був в числі загиблих.

Чому закінчилася війна, до цих пір залишалося загадкою. Військам Д'хари було оголошено, що Даркен Рал помер і всі військові дії повинні бути припинені. Новий Магістр Рал не тільки відкликав війська, але й наказав своїм людям надати посильну допомогу постраждалому від війни населенню.

Цірілла припускала, що колишній Магістр був просто вбитий.

Втім, як би там не було, положення відразу змінилося на краще. Рада знову опинилася в руках народів Серединних Земель. Зрадники і маріонетки понесли заслужене покарання. Всі поверталося на свої місця, і Цірілла сподівалася, що Рада сприятиме Галеї.

Крім того, у неї був там могутній союзник: Мати-сповідниця. І справа була навіть не в тому, що Келен була їй зведеною сестрою. Галея в лиці королеви Цірілли завжди виступала за незалежність усіх королівств і за збереження миру в Серединних Землях. Мати-сповідниця цінувала таку позицію і поважала ту твердість, з якою королева Галеї її відстоювала.

Зрозуміло, Келен ніколи не надавала Ціріллі якоїсь переваги: по-перше, Матері-сповідниці не личить мати фаворитів, а по-друге, це могло б посіяти насіння розбрату в Раді. Цірілла, в свою чергу, поважала Келен за те, що вона зберігає єдність Серединних Земель і не опускається до брудних політичних ігор. Цірілла сама ненавиділа інтриги і вважала, що справи вигідніше засновувати на власній чесності, ніж на чужій прихильності.

Але в глибині душі королева Галеї завжди пишалася своєю зведеною сестрою.

Келен була на дванадцять років її молодше, але завдяки розуму та силі духу користувалася величезним авторитетом. Їх пов'язувала кровна спорідненість, але вони майже ніколи не говорили про це. Келен була сповідницею, Матір'ю-сповідницею Серединних Земель, вона володіла магією, і частка батьківської крові для неї нічого не значила. В жилах сповідниць тече тільки кров сповідниць.

І все ж, не маючи власної сім'ї, за винятком брата Гарольда, Ціріллі часом хотілося просто обійняти Келен, як молодшу сестричку, і поговорити про щось родинне. Але це було неможливо. Цірілла королева Галею, а Келен — Мати-сповідниця. Вони — ніби жителі різних світів, яких не пов'язує ніщо, крім взаємної поваги і випадкової спорідненості. Обов'язок понад усе. Сім'єю Цірілли була Галея, а сім'єю Келен клан сповідниць.

Хоча і знаходилися такі, хто був обурений тим, що мати Келен, як кажуть, прибрала до рук короля Вайборна, Цірілла не відносилася до їх числа. Королева Бернадіна з дитинства вселяла їй і Гарольду, що клан сповідниць виконує в суспільстві надзвичайно важливу роль і не можна допустити його виродження. Цірілла не пам'ятала, щоб мати хоч раз пошкодувала про втраченого чоловіка — навпаки. Бернадіна завжди вчила дітей пишатися кровною спорідненістю з однією з сповідниць.

Правда, гордість ця затьмарювалася у Цірілли деякою пересторогою: Сповідники жили в своєму власному світі, який все життя залишався загадкою для юної королеви. Дівчаток, відзначених даром, буквально з пелюшок забирали в Ейдіндріл, де їх вихованням займалися не тільки інші сповідниці, а й чарівники. До кінця навчання вони були повністю ізольовані від навколишнього світу, а саме навчання, за чутками, було дуже нелегким. Цірілла знала, що сповідниця ні за яких обставин не дозволявся прояв звичайних людських почуттів. У певному сенсі вони ставали рабинями свого покликання і навіть чоловіків вибирали не по любові, а в ім'я служіння. Втім, у своєму житті Цірілла теж частенько стикалася з чимось подібним, і вантаж відповідальності, який отримують по праву народження, був їй добре знайомий.

І все ж Цірілла потай мріяла, щоб їх відносини зі зведеною сестрою стали хоч трішки тепліше. Можливо, і Келен часом думала про те саме, — в усякому разі, Цірілла дуже на це сподівалася, — але найжахливіше було те, що хоча і вона, і Келен в рівній мірі служили людям, однак народ Галеї любив і шанував свою королеву, а ось Мати-сповідницю боялися і ненавиділи всі без винятку. Можливо, саме тому сповідниць з дитинства привчали пригнічувати свої емоції.

Свого часу Келен попереджала Ціріллу про те, що не можна довіряти Кельтону.

Це сталося кілька років тому, на святі літнього сонцестояння.

Перше літо після смерті королеви Бернадін. Перше літо, яке Цірілла зустріла в званні королеви. Перше літо після того, як Келен стала Матір'ю-сповідницею.

Те, що вона отримала свій титул в такому юному віці, говорило як про силу її магії, так і силу її характеру. Можливо, втім, що це було викликано необхідністю. Цірілла слабо уявляла собі принцип відбору, вона знала тільки, що між сповідницями ніколи не буває ні ворожнечі, ні суперництва, і що вирішальну роль відіграє сила магічного дару, а вже потім враховують вік і освіту. Що стосується простих смертних, то для них вік Матері-сповідниці взагалі нічого не значив. Вони боялися сповідниць, як вогню, а Мати-сповідницю — особливо, бо знали, що вона перевершує могутністю всіх інших. Але Цірілла на відміну від більшості розуміла, що магія сама по собі — ще не причина для страху, а Келен ні разу не заплямувала себе безчесним вчинком і понад усе ставила мир і спокій тих, за кого несла відповідальність.

У той день на вулицях Ебінісії, королівської резиденції Галеї, панували загальні веселощі. Столи ломилися від святкових страв, і нікому, навіть самому останньому пастуху, не відмовляли в частуванні. Будь-хто міг взяти участь в іграх, подивитися на жонглерів і акробатів, станцювати під веселу музику.

Цірілла як королева спостерігала за змаганнями і роздавала почесні стрічки переможцям. Вона ще ніколи не бачила стільки усміхнених облич, стільки щасливих людей. Вона ніколи ще так гостро не відчувала свій зв'язок з підданими і їх любов до своєї королеви.

А вночі в королівському палаці був бал. Майже чотири сотні гостей в вишуканості нарядах заповнили величезну залу. Приголомшливе видовище. Вино текло рікою, довгі столи ломилися під вагою незліченних страв. Та й як же інакше — адже це найголовніший день у році! Тодішній бал своєю пишністю затьмарив усі попередні, і жителі Галеї не втомлювалися дякувати долі. То були дні миру і процвітання, дні щедрості і достатку, час для надій і великих починань.

В той день музика обірвалася на середині такту, і веселий гомін раптово змінився гробовим мовчанням, коли в зал швидко і цілеспрямовано увійшла Мати-сповідниця. За нею йшов її чарівник в сріблястому балахоні. Просте біле плаття сповідники виділялося серед буйства фарб, немов повний місяць, що затьмарює зірки. Яскраві кольори і химерні вбрання раптом стали здаватися на подив тьм'яними. Там, де вона проходила, люди схилялися в поклонах. Цірілла сиділа за довгим столом в оточенні своїх радників.

Перед нею стояв високий гранований келих з терпким вином.

Супроводжувана здивованими поглядами, Келен перетнула величезну залу і, зупинившись перед королевою, вклонилася на знак вітання. Її обличчя здавалося викарбуваним з льоду. Не чекаючи положеного по етикету відповідного поклону, вона запитала:

— Королева Цірілла, чи є серед ваших радників людина на ім'я Деф Тросі?

— Ось він, — показала рукою королева. Безпристрасний погляд сповідники перемістився на Дефа.

— Я хочу поговорити з ним наодинці.

— Деф Тросі — мій довірений радник, — заперечила Цірілла. Втім, це було применшення. Це був чоловік, яким вона захоплювалася, людина, в якого вона почала закохуватися. — Ви можете поговорити з ним у моїй присутності. — Вона поняття не мала, про що піде мова, але вирішила, що їй необхідно дізнатися. Сповідниці не переривають урочистостей через дрібниці. — На жаль, ми обмежені місцем і часом, але, якщо ваша справа не терпить зволікань, вирішіть її прямо тут і зараз.

Цірілла сподівалася, що Мати-сповідниця відкладе розмову, але помилилася.

Келен задумалась. Обличчя її, як і раніше нічого не виражало, зате чарівника у неї за спиною ніяк не можна було назвати байдужим. Безсумнівно, він був чимось надзвичайно стривожений. Він нахилився до Келен, збираючись щось сказати, але та жестом закликала його до мовчання.

— Як вам завгодно, — сказала вона королеві. — Я дуже шкодую, але справа дійсно не терпить зволікань. — Вона знову перевела погляд на Дефа. — Щойно я вислухала сповідь вбивці. Крім усього іншого, він зізнався, що був пособником іншого вбивці. Він назвав цим вбивцею вас, радник, а жертвою — вас, королева Цірілла.

За залі пронісся здивований шепіт. Дефа почервонів. Шепіт помер, змінившись нестійкою тишею.

Цірілла не встигла встежити за тим, що трапилося потім. Щойно Деф стояв поруч, заклавши руку за відворот синього мундира, а в наступну мить він уже заносив кинджал над Матір'ю-сповідницею. Але Келен легко перехопила його зап'ястя, і тут же залу потряс беззвучний удар грому.

Стоячий перед королевою келих розколовся; червоне вино полилося на скатертину. Цірілла здригнулася від раптового болю, що пронизала все її тіло.

Очі Дефа широко відчинилися, щелепа відвисла.

— Пані, — благоговійно прошепотів він.

Цірілла заціпеніла. Сповідниця торкнулася його своєю владою! Звичайно, вона чула багато розповідей, але сама ніколи не бачила, як це відбувається. Та й мало хто міг цим похвалитися. Магія, здавалося, до цих пір висіла в повітрі.

Люди присунулися ближче, але застережливий погляд, кинутий чарівником, змусив їх відступити.

Келен злегка змарніла, але голос її був як і раніше твердий.

— Ти збирався вбити королеву?

— Так, пані, — з готовністю підтвердив Деф, облизнувши пересохлі губи.

— Коли?

— Сьогодні вночі. У метушні, коли гості почнуть розходитися. — На обличчі його було написано болісне очікування, по щоках котилися сльози. — Прошу тебе, пані, наказуй! Скажи мені, чого ти бажаєш? Дозволь мені виконати твій наказ.

Цірілла не могла оговтатися від потрясіння. Ось так сповідниці забирають людей. Спочатку — батько, а зараз — людина, яка була їй дорога.

— Жди і мовчи, — наказала Келен і повернулася до Цірілли. Погляд її був важкий і сумний. — Пробачте, що порушила ваше святкування, королева, але я боялася запізнитися.

Спалахнувши від люті, Цірілла втупилася на Дефа. Той віддано дивився на Келен.

— Хто наказав тобі?! Говори! Хто наказав тобі вбити мене?!

Здавалося, він її не чує.

— Він не відповість вам, королева Цірілла. Він скаже тільки мені.

— Так запитай його!

— Це нерозсудливо, — спокійно зауважив чарівник.

— Не смій мені вказувати! — Розлютувалася Цірілла. Яка ганьба! Весь палац знав, як вона захоплюється Дефаном, і тепер всі бачать, що він її обдурив. Нинішнього сонцестояння довго ніхто не забуде! Келен нахилилася до неї і м'яко сказала:

— Цірілла, ми побоюємося, що уста його запечатані закляттям. Я вже задавала це питання його спільнику, і той помер, не встигнувши відкрити рота. Але існує багато способів обійти закляття. Якби ви дозволили мені забрати його і розпитати так, як я вважаю за потрібне, відповідь була б отримана.

Цірілла ледь не плакала від люті.

— Я довіряла йому! Він був моєю правою рукою! І зрадив мене! Мене, не тебе!

Я хочу знати, хто його послав! Я хочу почути це з його власних вуст!

Ти в моєму королівстві, в моєму домі! Запитай його!

Келен випросталася, і її обличчя знову перетворилося на нічого не виражаючу маску.

— Як побажаєте. — Вона повернулася до Дефану. — Ти вирішив вбити королеву за власним бажанням?

— Ні, пані! — Він радісно потер руки, задоволений, що може їй прислужитися. — Мене послали.

— Хто?

Дефа відкрив рот, збираючись відповісти, але з горла у нього з бульканням хлинула кров, і він упав мертвим.

— Як я і думав, — хмикнув чарівник. — Те ж саме, що і з іншим.

Келен підняла кинджал і ручкою вперед простягнула його Ціріллі.

— Нам здається, що навколо вас, королева, зріє змова. Не знаю, чи перебуває в цьому залі ця людина, але, без сумніву, вона була послана Кельтоном.

— Кельтон? Я відмовляюся вам вірити! Келен кивнула на кинджал.

— Ця зброя зроблена в Кельтоні.

— Кельтонські зброярі славляться по всьому світу! Це ще нічого не доводить.

Келен завмерла. Цірілла була занадто засмучена, щоб гадати, що ховається за спокійним поглядом її зелених очей. Коли Келен заговорила, її голос був сухий і безпристрасний:

— Мій батько говорив, що кельтонці можуть напасти тільки з двох причин.

Перша — заздрість. А друга — слабкість противника. Але в будь-якому випадку вони починають з вбивства найвпливовішої людини в країні. Завдяки вам Галея зараз навіть сильніша, ніж раніше, і нинішнє свято — наочне тому підтвердження. Ви — символ могутності і, отже, причиною є заздрість.

Мій батько говорив, що з кельтонців не можна спускати очей і ніколи не варто повертатися до них спиною. Він говорив, що невдалий замах лише змусить їх ще сильніше бажати вашої крові, і вони постійно брехатимуть в очікуванні того моменту, коли ваша слабкість дозволить їм нанести удар.

Безсилий гнів на Дефа змусив Ціріллу кинути Матері-сповідниці необдумані слова:

— Я ніколи не чула нашого батька! Він ніколи не давав мені уроків! Його забрала в мене сповідниця!

Непроникна маска перетворилася в обличчя людини, яка багато пережила за недовге життя і знає те, що відомо небагатьом.

— Можливо, королева Цірілла, добрі духи визнали, що ці знання для вас дуже важкі, і вважали за краще, щоб уроки батька слухала я. Подякуйте їм за це. Сумніваюся, щоб його слова доставили вам задоволення. Вони не дали мені нічого, крім можливості зберегти вам життя цієї ночі. Будь ласка, не сумуйте. Живіть у мирі з собою і насолоджуйтеся тим, що у вас є: любов'ю своїх підданих. Вони — ваша єдина сім'я.

Вона повернулася, збираючись піти, але Цірілла взяла її за руку і відвела в сторонку. Слуги підняли тіло Дефа і винесли його з зали.

— Прости мене, — сказала Цірілла, ніяково перебираючи поділ сукні. — Я намагалася зірвати на тобі свою злість за Дефа.

— Я розумію. На твоєму місці я, ймовірно, повела б себе так само. Я прочитала твої почуття до Дефа у твоїх очах і не чекаю, що ти будеш рада тому, що я тільки що зробила. Прости мене також за те, що я наповнила твій дім стражданням в той день, коли всюди мають панувати веселощі. Але я дуже боялася запізнитися.

Келен змусила її відчути себе молодшою сестрою. Цірілла по-новому подивилася на струнку красиву дівчину, яка стояла перед нею. Келен вже в тому віці, коли жінці потрібен чоловік. Можливо, вона вже зробила вибір. Її мати була в такому ж віці, коли забрала в Цірілли батька. Настільки ж юною.

Дивлячись в бездонні зелені очі, Цірілла відчула, як її гнів вщухає. Ця дівчина, її сестра, тільки що врятувала їй життя, заздалегідь знаючи, що на подяку розраховувати не доводиться. Швидше вона була готова до того, що викличе страх і ненависть в серці зведеної сестри. Така молода…

Ціріллі стало соромно за свій егоїзм. Вперше за весь вечір вона посміхнулася Келен.

— Невже все, чого навчав тебе Вайборн, було настільки жахливе?

— Він учив мене тільки вбивати. Кого вбивати, коли вбивати і як вбивати.

Будь вдячна, якщо ти ніколи не почуєш таких уроків і тобі не доведеться ними користатися. А я змушена це робити, і, боюся, це тільки початок.

Цірілла насупилася. Келен — сповідниця, а не вбивця.

— Що це означає?

— Ми порушили їх кубло. Поки не отримано доказів, рано про це говорити, але я думаю, що гряде буря, якої ні мені, ні тобі ще не доводилося бачити.

— Келен… — У перший і останній раз в житті Цірілла ласкаво торкнулася долонею щоки своєї зведеної сестри. — Чому б тобі не залишитися? Розвійся, побудь зі мною до кінця свята. Мені буде дуже приємно, якщо ти залишишся.

Лице Келен знову перетворилося на нічого не виражаючу маску.

— Я не можу. Моя присутність сковує людей. Спасибі за пропозицію, але я не хочу псувати тобі свято.

— Дурниці! Ти зовсім його не зіпсуєш!

— Я б дуже хотіла, щоб це було так, але на жаль. І пам'ятай, що говорив наш батько: не спускай з кельтонців очей. Мені треба йти. Збираються хмари, і сповідниць чекає багато роботи. Перед поверненням в Ейдіндріл я зроблю візит в Кельтон, оголошу про свої підозри і зроблю все, щоб те, що трапилося сьогодні, більше не повторилося. Я поставлю до відома Раду, щоб вона теж не спускала з Кельтона очей.

Які знання, отримані в Ейдіндрілі, можуть перетворити тендітну дівчину в залізного бійця?

— Дякую тобі, Мати-сповідниця. — От і все, що змогла сказати на прощання зведеній сестрі королева Галеї. Келен пішла, супроводжувана чарівником. Це була сама довірлива розмова, яка відбувся у них з сестрою. Після її відходу свято відновилося, але вже не доставляло Ціріллі колишнього задоволення. Вона думала про Келен. Таку юну і таку стару.

Увійшовши до зали, королева була вкрай здивована, виявивши, що Мати-сповідниця не очолює Раду, як звичайно. Ніхто не знав, де вона.

Можна було зрозуміти чому Келен була відсутня під час облоги і падіння Ейдіндріла; безумовно, вона не сиділа склавши руки і робила все можливе, щоб зупинити навалу Д'хари. Всі сповідниці брали участь в цій боротьбі, і Цірілла не сумнівалася, що Келен робила не менше за інших, використовуючи все, чому навчив її батько.

Але те, що вона не повернулася в Ейдіндріл відразу після закінчення військових дій, викликало тривогу. Можливо, вона ще не встигла повернутися, але Цірілла боялася, що її наздогнав Квод. Магістр Рал засудив всіх сповідниць до смерті, і за ними нещадно полювали. Галея надавала їм притулок, але Кводи, невблаганні і безжальні, вистежували їх всюди.

Але найгірше, що на Раді не було навіть чарівника, який спостерігає за засіданням. У Цірілли на мить завмерло серце. Вона зрозуміла, що відсутність Матері-сповідниці і чарівника створює небезпечну порожнечу в залі засідань Ради.

Але коли вона побачила, хто сидить на чолі Ради, тривога її переросла в жах. Високородний принц Фірен Кельтонський. Той, від кого вона прийшла просити захисту, сам виявився вершителем правосуддя. Страшно було бачити його сидячим в кріслі, яке завжди належало тільки Матері-сповідниці.

Схоже, далеко не все в Вищій Раді було благополучно.

І все ж Цірілла, не звертаючи на принца уваги, виклала Раді свої претензії. У відповідь принц Фірен встав і звинуватив у зраді королеву Галеї.

Без докорів сумління він поклав на неї відповідальність за ті злочини, в яких був винен сам. Він запевняв Раду, що Кельтон ні на кого не нападає, навпаки, сам змушений захищатися від жадібного сусіда.

На закінчення він прочитав присутнім лекцію про зло, яке несуть з собою жінки, які дорвалися до влади. Рада повністю з ним погодилася. Королеві Ціріллі навіть не дали можливості привести докази або хоча б виправдатися.

Вона стояла, втративши дар мови, а Рада, не втрачаючи часу, визнала її винною і ухвалила позбавити життя королеву Галеї шляхом відсікання голови.

Де ж Келен? Де ж чарівники?

Отже видіння пані Бевінвье говорило правду. Цірілла повинна була послухатися її або принаймні підготуватися до такого повороту подій. І Келен, попереджаючи її, теж була права: перший удар Кельтон завдав через заздрощі, а зараз, через роки, атакував знову, бачачи, що противник ослаблений.

У дворі замку королеву чекав почесний ескорт, готовий супроводжувати свою володарку додому. Їй треба було хоча б подбати про безпеку своїх людей! Але вона і цього не зробила.

Ледве було вимовлено останнє слово вироку, почулися відчайдушні крики і шум битви. Вірніше, не бою, а просто різанини. Галіанські воїни в знак поваги до Вищої Ради Серединних Земель прийшли без зброї.

Стоячи біля вікна в оточенні стражників, королева Цірілла в жаху дивилася, як гинуть її люди. Деяким вдалося заволодіти зброєю нападників і вчинити опір, але це було марно. Ворогів було уп'ятеро більше. Цірілла не могла сказати, чи вдалося комусь вислизнути, але вона всім серцем сподівалася на це. І молилася, щоб серед тих, що вижили, виявився її брат, Гарольд.

Червона кров парувала на білому снігу. Цірілла була в жаху від цієї розправи.

Єдине милосердя полягало в тому, що смерть була швидкою.

Королеву кинули на коліна перед Радою, і принц Фірен власним мечем обрізав їй волосся. Вона мовчки перенесла приниження і гордо підняла голову, намагаючись бути гідною своїх людей, яких вбили у неї на очах.

Всього година тому їй уявлялося, що біди її підданих ось-ось закінчаться, але виявилося, що це був тільки початок.

Її підвели до низеньких залізних дверей і ривком змусили зупинитися.

Цірілла мимоволі здригнулася, коли грубі пальці вп'ялися їй в зап'ястя. Біля протилежної стіни лежала драбина висотою у два людські зрости.

Стражник з ключами знову почав возитися з замком, проклинаючи проржавілий механізм. Він, як і всі інші, безсумнівно, був кельтонцем. До цих пір Цірілла не бачила жодної людини з колишньої охорони. Втім, майже всі вони були вбиті, коли військо Д'хари зайняло Ейдіндріл.

Нарешті двері відчинилися. За ними виявилася темна діра, що вела вниз. У Цірілли підкосилися ноги, і якщо б не руки конвоїрів, вона б, мабуть, упала. Її хочуть сунути в цю діру, а там напевно пацюки!

Цірілла спробувала знову знайти твердість у ногах. Все ж вона — королева!

Це їй вдалося, але вгамувати скажено посилене серцебиття вона не змогла.

— Як ви смієте садити даму в цю щурячу нору!

Принц Фірен підійшов ближче до чорної діри. В руках у нього був знятий зі стіни смолоскип.

— Щури? Так ось що турбує вас, моя пані? Щури? — Він глузливо посміхнувся. Незважаючи на молодість, принц досконало освоїв науку принижувати. Якби у королеви були вільні руки, вона вліпила б йому ляпас. — Дозвольте мені розвіяти ваші побоювання, королева Цірілла.

Він кинув факел в діру. Падаючи, той висвітлив чиїсь обличчя. В дірі були люди.

Людина шість, а то й десять. Один з них зловив факел.

— Королева турбується, чи немає у вас щурів! — Крикнув принц Фірен, схилившись над ямою. Голос його луною розлігся в стінах тунелю.

— Щури? — Озвався з ями хрипкий голос. — Нема щурів. Більше нема. Ми всіх давно з'їли.

Голос принца був повний непідробного участі.

— Ось бачите? — Сказав він. — Цей хлопець каже — немає ніяких щурів.

Тепер вам легше, моя пані?

Її погляд метався від освітленої факелом ями до обличчя принца і назад.

— Хто ці люди?

— Ну, в основному вбивці, які очікують виконання вироку, як і ви.

Справжні звірі, скажу по секрету. У мене до них просто руки не доходять.

Боюся, довге очікування не кращим чином вплинуло на їх характер. — Він знову посміхнувся. — Але, я впевнений, товариство королеви подіє на них благотворно.

— Я вимагаю окремої камери! — Цірілла насилу примусила себе вимовити ці слова.

Посмішка зникла. Принц здивовано підняв брову.

— Вимагаєте? Ви — вимагаєте? — Раптово він з силою хльоснув її по обличчю. — Ви нічого не можете вимагати! Ви не більш ніж злочинниця, повинна в загибелі моїх підданих! І тепер вас чекає смерть!

Щока Цірілли горіла від ляпаса.

— Ви не можете кинути мене туди, до них! — Вона знала, що це марно, але слова вирвалися самі собою.

Фірен випростався, поправляючи свою блакитну мантію, і голосно крикнув у чорну яму:

— Гей, хлопи, ви ж не станете ображати благородну даму, а?!

З ями долинув посилений луною смішок.

— Ще б, звичайно, ні! Ми не хочемо, щоб нас обезголовили двічі! — В хрипкому голосі виразно прозвучала загроза. — Ми будемо з нею дуже ласкаві.

Цірілла відчула в куточку рота теплу цівку крові.

— Фірен, ти не зробиш цього. Я вимагаю негайної страти!

— Ну от, знову — вимагаю!

— Чому не можна зробити це зараз?! Нехай вирок приведуть у виконання!

Він підняв руку, щоб ще раз вдарити її, але, мабуть, передумав. Рука в білій мереживній рукавичці опустилася.

— Погляньте-но! Спочатку ви кричали про свою невинність і не бажали помирати, а тепер згодні на все. Нічого, через пару днів в суспільстві цих скотин ви станете благати мене про страту. Коли люди зберуться подивитися на вас, ви признаєтесь перед ними в усьому, і це буде правильно. Але, на жаль, поки у мене є інші справи. Ви будете страчені, коли я знайду для цього час.

Тільки зараз Цірілла почала усвідомлювати, яка доля її очікує. З очей у неї бризнули сльози.

— Прошу вас… Не треба… Благаю…

Принц Фірен поправив біле мереживне жабо. Голос його став майже ніжним.

— Ніж Дефа подарував би тобі швидку смерть. Тобі не довелося б мучитися.

Будь на твоєму місці чоловік, я не дозволив би собі проявити таке милосердя. Але тебе не влаштовував легкий шлях. Ти допустила, щоб Мати-сповідниця втрутилася в наші справи. Ти допустила, щоб ще одна баба сунула свого носа в те, чим повинні займатися чоловіки. У баб для влади кишка тонка! Вони до цього не пристосовані. Їх на гарматний постріл не можна підпускати ні до воєн, ні до політики. Прийшла пора виправити цю помилку!

Дефа помер, намагаючись полегшити твою долю, і тепер ми вчинимо по-іншому.

Принц кивнув стоячому у нього за спиною стражникові. Той піднявв драбину і опустив її в яму. Решта оголили мечі на випадок, якщо хтось з ув'язнених надумає вибратися з ями. Сильні руки підштовхнули Ціріллу вперед.

— Я королева! — Запротестувала вона, розуміючи, що це безглуздо, але не в силах упоратися з панікою, що охопила її. — Я не можу спускатися по цих трухлявих сходах!

Принц здивовано спохмурнів, але потім жестом звелів стражникам прибрати драбину.

— Як вам буде завгодно, моя пані, — сказав він з знущальним поклоном.

Він коротко кивнув стражникам, що тримали Ціріллу. Вони відпустили її, і, перш ніж вона встигла поворухнутися, принц Фірен сильно штовхнув її в груди.

Втративши рівновагу, вона перекинулася назад і полетіла прямо в діру.

Цірілла заплющила очі в очікуванні удару об камінь і неминучої смерті. За частку секунди перед уявним поглядом королеви пронеслося все її минуле життя.

Невже воно було марним? Невже вона жила тільки заради цього? Тільки заради того, щоб її голова розкололася, мов яйце, що впало зі столу?

Але її підхопили сильні руки. Ці руки були всюди, вони мацали по всьому її тілу. Цірілла відкрила очі і побачила, як над головою з брязкотом зачинилися залізні двері.

Навколо були обличчя. Зарослі, брудні обличчя. Потворні усміхнені пики.

Хтиві погляди. Голодні, злісні посмішки. Вишкірені зуби. В горлі у неї встала грудка, вона задихалася. Розум відмовлявся служити, їм опанувала безнадія.

Ціріллу кинули на підлогу. Гострі холодні камені боляче впилися в спину. З усіх боків лунало огидне рохкання і нетерпляче сопіння. Її притиснули до підлоги, і вона не могла поворухнутися.

Скорчені пальці з обламаними нігтями розірвали на ній сукню і вчепилися в оголене тіло.

І тоді Цірілла зробила те, чого не робила з самого дитинства.

Вона заверещала.

27

Погладжуючи пальцями круглу кісточку в своєму намисті, Келен вивчала місто, що розкинулося в долині. З усіх боків його оточували пагорби. За тонкою стрічкою міської стіни стирчали гостроверхі дахи, а вдалині, на північній стороні, височів палац.

Місто здавався вимерлим. З незліченних труб не піднімалося жодної цівки диму, вулиці були порожні, на прямий як стріла південній дорозі, що вела до головних воріт, як і на багатьох інших дорогах, оперізуючих місто, не було видно жодного руху.

Пологий схил, що починався біля її ніг, був укритий білою сніговою ковдрою.

Налетів вітер і кинув Келен в обличчя жменю іскристого снігу, забрався холодними пальцями під накидку з білого вовчого хутра, але вона ледь звернула на це увагу.

Цю накидку пошили їй Пріндін і Тоссідін. Вовки бояться людей і рідко показуються їм на очі, тому Келен мало що знала про їх звички.

Стріли братів знайшли вовка там, де Келен не бачила нічого. Якби вона не знала, як стріляє Річард, вона вирішила б, що це диво. У майстерності володіння луком брати майже не поступалися Річарду.

Келен завжди відчувала до вовків деяку неприязнь, але ніколи не завдавала їм зла, а після того, як Річард розповів їй, що вовки живуть сім'ями, стала ставитися до них з більшою симпатією. Вона була проти того, щоб заради її комфорту брати вбивали цих тварин, але вони наполягли, і в кінці кінців Келеп здалася. Коли брати знімали шкуру, її ледь не знудило при вигляді купи кісток і м'яса, які зовсім недавно були гарним і сильним звіром. Келен не могла не згадати Брофі, чоловіка, якого вона торкнулася своєю владою, щоб довести його невинність. Джіллер, чарівник Келен, перетворив Брофі в вовка, щоб він міг звільнитися від магії сповідниці і почати нове життя. Ймовірно, сім'я цього вовка теж буде сумувати, як сумувала вовчиця Брофі, коли він був убитий, захищаючи Келен.

Їй довелося бачити стільки вбивств! Від цієї думки Келен ледь не заплакала.

Невже це ніколи не скінчиться! Але принаймні Пріндін з Тоссідіном не радіють і не пишаються тим, що вбили чудового звіра, вони навіть помолились добрим духам за свого «брата вовка», як вони виражалися.

— Нам не слід було цього робити, — пробурчав Чандален. Він стояв у неї за спиною, спираючись на спис, але Келен не обернулася. Вона не могла відірвати погляду від спокійного міста внизу. Занадто спокійного. Голос Чандалена був не таким різким, як зазвичай, і видавав благоговіння, що охопило воїна при вигляді такого великого міста, як Ебініс.

Він ніколи ще не заходив так далеко від кордонів володінь свого племені, ніколи не бачив стільки будинків, та ще такого розміру. Коли він вперше усвідомив їх величину, його карі очі розкрилися в німому подиві, а язик на деякий час втратив свою гостроту. Для мисливця, який прожив все життя в крихітному селі посеред безкраїх рівнин, місто повинно було подаватися творінням магії, а не рук людських.

Келен було частково шкода його і двох братів, чиї наївні уявлення про зовнішній світ піддалися серйозному випробуванню. Втім, перш ніж їхній шлях закінчиться, їх чекає ще багато не надто приємних відкриттів.

— Чандален, я витратила купу сил, щоб навчити вас своєї мови. Там, куди ми прямуємо, всі говорять тільки на ній. Я вчила вас виключно для вашого ж блага, щоб ви могли відчувати себе в безпеці в чужих краях. Ти вільний вважати, що я зробила це з почуття помсти, але в будь-якому випадку постарайся говорити зі мною тільки на тій мові, якій я вас вчила.

Голос Чандалена став жорсткішим, але благоговіння, викликане виглядом величезного міста, в ньому зберігалося. Можливо, це було не стільки благоговіння, як почуття, якого раніше Келен у Чандалена не помічала: страх.

— Я веду тебе в Ейдіндріл, а не в це місце. Тут ми тільки даремно витратимо час.

Судячи з тону, він не сумнівався, що «це місце» може бути тільки осередком зла.

Примружившись від сонячних відблисків на білому снігу, Келен побачила далеко внизу дві людські фігурки. Пріндін і Тоссідін піднімалися по схилу.

— Я — Мати-сповідниця. Мій обов'язок — захищати всі народи Серединних Земель, так само, як я захищаю Плем'я Тіни.

— Моєму племені від тебе одні неприємності, — швидше за звичкою, ніж зі щирим обуренням заперечив Чандален.

— Досить вже, Чандален, — стомлено відповіла Келен. На щастя, він не став наполягати і звернув свій гнів на інше.

— Ці дурні, схоже, забули, чому я їх учив, — роздратовано сказав він, маючи на увазі Пріндіна і Тоссідіна. — Будь вони молодші, неодмінно заслужили б різок. Будь-хто може побачити, як вони піднімаються. Та й нам не завадило б піти з відкритого місця.

Келен дозволила йому відвести себе під прикриття дерев — не тому, що вважала за потрібне, але тому, що хотіла показати Чандалену, що поважає його старання її захистити. Постійно обурюючись тим, що його змусили супроводжувати Келен, Чандален, тим не менше, ревно виконував свої обов'язки, так само як Пріндін і Тоссідін. Тільки брати робили це з посмішками, а Чандален — з бурчанням. Всі троє ставилися до Келен як до скарбу, який треба постійно оберігати. Але Пріндін і Тоссідін, Келен не сумнівалася, були щирі, а Чандален — вона була впевнена — сприймав це як обтяжливий обов'язок.

— Краще б нам скоріше піти звідси, — знову завів від стару пісню.

Келен випростала руку з-під накидки і поправила впале на обличчя пасмо.

— Мій обов'язок — з'ясувати, що там сталося.

— Ти казала, що твій обов'язок — іти в Ейдіндріл, як просив Річард-з-характером.

Не відповідаючи, Келен відвернулася і відійшла подалі в глиб лісу. Розлука з Річардом була для неї нестерпна. Варто було закрити очі, і вона бачила його обличчя, а у вухах звучав голос, який обвинувачує її в зраді. При думці про те, що вона накоїла, їй хотілося впасти на коліна і кричати, не перестаючи, в надії, що це зменшить страждання.

Але що ще їй залишалося робити? Якщо Річард — єдиний, хто може замкнути завісу, а нашийник — єдине, що може врятувати його життя і, отже, дати йому таку можливість, — то у неї не було вибору. Хіба могла вона прийняти інше рішення? Попередній Річард перестав би її поважати за те, що вона поступилася своєю відповідальністю перед усім світом. Річард, якого вона любить, рано чи пізно це зрозуміє. Він повинен зрозуміти.

Але якщо хоча б одне слово з того, що їй говорили, — неправда, значить, вона ввергла кохану людину в найжахливіший з його кошмарів.

Чи часто Річард дивиться на локон, який вона дала йому на пам'ять, чи думає про неї? Келен сподівалася, що він знайде в собі сили зрозуміти її і пробачити.

Їй так хотілося сказати йому, як сильно вона його любить. Обійняти його. Бути поруч з ним. Тільки б дістатися до Ейдіндріла, тільки б знайти Зедда!

Зедд обов'язково що-небудь придумає!

І все ж вона зобов'язана з'ясувати, що сталося тут. Вона — Мати-сповідниця.

Келен мала намір обійти Ебініс, але останні два дні вони буквально йшли по захололих жіночих трупах. Жодного чоловіка, тільки жінки, від молодих до старих, і діти. Всі напівроздягнені, а деякі і зовсім голі. Не дивно, що вони замерзли. Занадто втомлені, занадто налякані або занадто розгублені, щоб шукати укриття, вони втекли з Ебініса не просто в замішанні, а в паніці, вважаючи за краще померти від холоду, ніж залишитися в місті.

Багато хто зних, судячи з усього, були піддані знущанням, перш ніж їм вдалося вирватися з міста. Келен здогадувалася, що з ними робили і чому вони вибрали смерть. Троє мисливців теж це знали, але ніхто не сказав цього уголос.

Келен щільніше загорнулась у вовчу шкуру. Це сталося зовсім недавно, і, значить, війська Д'хари тут ні при чому. Вони вже давно відкликані. І безумовно, вони не стали б цього робити після того, як війна закінчена.

Не в силах більше виносити невідомості, Келен поправила висячий на плечі лук і почала спускатися назустріч Пріндіну і Тоссідіну. Вона вже звикла пересуватися в широких снігоступах, які мисливці спорудили з вербових прутів і вовчих сухожиль. Чандален кинувся слідом:

— Не треба спускатися! Там може бути небезпечний!

— Небезпечно, — поправила Келен, перекинувши дорожню сумку на друге плече.

— Якби там було небезпечно, Пріндін з Тоссідіном не йшли б у відкриту.

Ти можеш залишатися, а я спускаюся.

Знаючи, що сперечатися марно, Чандален мовчки пішов за нею. Полуденне сонце світило яскраво, але зовсім не гріло. З відрогів Ранг-Шада раз у раз налітав поривчастий вітер, але сьогодні, на щастя, він був слабкіше звичайного.

Снігопадів теж не було вже кілька днів, і подорожні насолоджувалися ясною погодою. Але мороз проте стояв сильний. Келен здавалося, що при кожному вдиху її ніс перетворюється на шматочок льоду.

Вона перехопила братів на середині шляху. Важко дихаючи, вони піднімалися по схилу і, побачивши Келен, зупинилися, втомлено спершись на списи. У себе на рівнинах вони були дуже витривалі, але ніяк не могли звикнути до гір.

— Будь ласка, Мати-сповідниця, — намагаючись вирівняти дихання, заговорив Пріндін. — Не ходи туди. Духи предків цих людей покинули їх.

Келен вийняла з-за пазухи флягу з водою і простягла її Пріндіну. Воду доводилося тримати під одягом, інакше вона відразу ж замерзала. Той зробив кілька жадібних ковтків і передав флягу братові.

— Що це означає? Ви ж не заходили в місто, адже так? Я веліла вам тільки обійти вздовж стін.

— Ні, — похитав головою Пріндін. — Ми ховалися, як ти нам веліла. Ми не зайшли в місто, але це і не потрібно. Досить того, що ми побачили зовні.

Тоссідін повернув флягу Келен.

— Ви бачили людей? — Запитала вона, затикаючи її пробкою.

Тоссідін кинув швидкий погляд через плече.

— Ми бачили багато людей.

— Мертвих людей, — додав Пріндін.

— Скільки? Від чого вони померли?

Тоссідін знизав плечима:

— Війна. У багатьох була зброя: мечі, списи і луки. Я не знаю слова, щоб сказати, скільки їх. Я ніколи не бачив так багато людей. Навіть за все своє життя. Це була війна. І всіх переможених убили.

На мить Келен заціпеніла від жаху. Невже нікому не вдалося вижити?

Війна. Але війська Д'хари вже відкликані. Значить, тут побував хтось інший.

Струсивши заціпеніння, вона кинулася вниз по схилу горба, не звертаючи уваги на розкриту накидку і крижаний вітер. Від думки про долю, яка спіткала мешканців Ебініса, у неї стискалося серце. «Я повинна побачити все своїми очима!»

— Прошу тебе, Мати-сповідниця, не ходи туди! — Крикнув Пріндін їй навздогін. — Не потрібно на це дивитися.

Троє мисливців широкими стрибками бігли за нею, але не могли наздогнати.

— Я вже бачила мерців, — крикнула Келен, не зупиняючись.

Вона була ще далеко від міських стін, коли почали з'являтися трупи. Вони були занесені снігом. В одному місці з кучугури стирчала рука, немов перед смертю людина тягнулася до світла і повітря. Убитих була неймовірна кількість — і всі в галеанській формі, замерзлі і закривавлені.

Стерв'ятники і гієни ще не встигли обгризти трупи.

У стіні біля окутих залізом південних воріт зяяла дірка. Краї її почорніли і були оплавлені. Келен приголомшено втупилася на камінь, що розтікся, немов віск. Вона знала лише одну силу, здатну на таке: чарівний вогонь.

Розум відмовлявся дати пояснення побаченому. Безсумнівно, це слід чарівного вогню, але ж чарівників більше немає. Якщо не вважати Зедда і, можливо, Річарда. Але Зедд не здатний на такі вчинки.

Уздовж стін по всьому периметру міста височіли вміло складені штабелі обезголовлених трупів. Голови були складені окремо, зброя — теж. Купи мечів, списів і щитів нагадували жахливих сталевих дикобразів. Масове побиття, бійня, кошмар. І тіла тільки галеанських солдатів. У кожного були підвернені руки, щоб не порушити акуратності штабелів.

— Тисяча, — тихо сказала Келен, повернувшись до мисливців, які наздогнали її і стояли за спиною. — Так звучить слово, якого ви не знаєте. Тут не менше п'яти тисяч чоловік.

Пріндін обережно потикав тупим кінцем списа в сніг.

— Я не знав, що є слово для такої великої кількості людей. Коли повернеться тепло, тут буде погане місце, — додав він пошепки.

— Тут і зараз погане місце, — буркнув його брат рідною мовою.

Келен розуміла, що перед ними — лише мізерна частина всіх жертв.

Оборонна тактика городян була їй добре знайома. На кріпосні стіни їм надіятися вже не доводилося, ці часи відійшли у минуле. З утворенням союзу Серединних Земель місто почало стрімко зростати, і колишні потужні фортифікації в кінці кінців були знесені, а замість них побудовані нинішні, далеко не такі надійні. Вони служили швидше символом процвітання міста, ніж захистом від нападу.

У випадку воєнних дій ворота наглухо закривалися, а добірні війська, з яких складався гарнізон столиці, давали противнику бій під стінами міста, не дозволяючи йому наблизитися і почати облогу за всіма правилами.

Справжнім же захистом Ебініса служили окружаючі долину гори: захисники знали там кожен камінь, кожну стежку, а нападники в тісноті скель не мали можливості розгорнути війська і нанести потужний удар.

Армія Д'хари два місяці намагалася взяти Ебініс, але безуспішно. Захисники міста атакували ворога в вузьких ущелинах, влаштовували засідки і не дозволяли нападникам розслабитися ні на хвилину. Зрештою неабияк пошарпана армія Д'хари пішла геть — зализувати рани і підшукувати більш поступливу здобич. Однак і гарнізон Ебініса зазнав серйозних втрат. Будь Даркен Рал менше зайнятий пошуками шкатулок, він, ймовірно, надіслав би на допомогу облягаючим резерви, щоб придушити чисельністю зовнішнє кільце оборони. Даркен Рал цього не зробив, але зараз хтось вчинив саме так.

Обезголовлені трупи належали тим, хто захищав місто зовні. Притиснуті до стін, одні були вбиті, а інші — узяті в полон і страчено: ймовірно, для того, щоб посіяти жах в серцях тих, хто залишався в місті.

Безсумнівно, це відбулося до того, як була пробита стіна. Келен знала, що в місті її чекає набагато більш страшне видовище. Замерзлі жінки в горах не залишали в цьому ніяких сумнівів.

Обличчя її знову перетворилося на нічого не виражаючу маску сповідниці.

— Пріндін, Тоссідін, ви ще раз обійдете місто зовні. Я хочу знати все про те, що трапилося. Я хочу знати, коли це сталося, я хочу знати, звідки прийшли нападники і куди пішли, коли все закінчилося. Ми з Чандаленом увійдемо до міста. Зустрічаємося тут же, на цьому місці.

Брати кивнули і пішли вздовж стін, на ходу перемовляючись і вказуючи один одному на сліди, зрозумілі тільки їм. Келен увійшла в пролом. Під ногами хрустіла щебінка. Чандален йшов слідом, поклавши стрілу на тятиву лука.

Жоден з мисливців не намагався оскаржити її вказівки. Вони були вражені розмірами міста, приголомшені тим, що тут сталося, і вражені витримкою Матері-сповідниці.

Чандален не дивився на трупи, що валялися всюди, його увага була цілком зосереджена на розкритих вікнах і вузеньких вуличках між глинобитними будинками, що належали селянам і пастухам з довколишніх полів. На снігу не було жодного свіжого відбитка. Ніяких ознак життя.

Келен вибирала дорогу, а Чандален тримався трохи ззаду, на відстані півкроку. Вона не зупинялася оглянути трупи. Всі люди загинули однієї смертю: були вбиті в бою.

— Вони програли, тому що ворогів було багато, — тихо сказав у неї за спиною Чандалов. — Багато, як ти кажеш, тисяч. Захисники були приречені.

— Чому ти так думаєш?

— Вони всі лежать між будинками. Там незручно битися, але, коли ворогів багато, це єдиний спосіб: у цих проходах вони не можуть навалитися всі відразу. Вони заважали б один одному, а списи їх були б марні. Коли ворог перевершує тебе чисельністю, залишається тільки не давати йому розвернутися і постійно нападати з усіх боків, щоб він не знав, звідки чекати наступного удару. Саме так і вчинили захисники. Вони розуміли, що не можна робити те, чого чекає від тебе ворог. Крім того, я бачу тут не тільки солдат, а й старих, і дітей. А люди похилого віку і діти не стануть битися разом з Чандаленом, поки не побачать, що справи погані і я оточений багатьма ворогами. Для воїна перемогти ворога наодинці — найвища доблесть. Діти та люди похилого віку не стануть принижувати його допомогою, якщо ворогів не надто багато.

Келен розуміла, що Чандален правий. Кожен бачив, що відбулося під стінами міста. Люди знали, що поразка означає смерть.

Але вони полягли, мов трава під вітром. Коли Келен і Чандален добралися до того місця, де колись стояли давні стіни, трупів стало ще більше.

Мабуть, тут, на пагорбі, захисники міста вступили в останню, вирішальну сутичку, але удача відвернулася від них. Вони програли.

Серед убитих не було жодного чужого, тільки ебінісці. Келен знала, що багато народів вірять, що, залишивши своїх убитих на полі бою, вони позбавлять себе удачі в майбутніх битвах і приречуть душі загиблих на відплату з боку переможених. Втім, це стосувалося тільки вдалих боїв. Якщо битва програна, тих, які загинули, якраз слід залишити, і тоді все буде навпаки.

Оскільки нападники, безсумнівно, забрали своїх мерців з собою, круг підозрюваних різко звужувалося. Народів, які поділяють це повір'я, було не так вже й багато, і першою у цьому списку стояла одна добре знайома Келен держава.

Обігнувши перекинутий віз і купу розсипаних дров, Чандален здивовано втупився на вивіску з зображенням зеленої гілки і ступки з товкачкою.

Прикривши долонею очі від сонця, він придивився в темний провал розбитого вікна:

— Що це?

— Лавка травника, — відповіла Келен, проходячи слідом за ним в чорний дверний проріз. Зірвані з петель двері валялися віддалік. Під ногами хрумтіли осколки скла і засушені рослини, що перетворилися тепер у непотрібну кашу. Вціліли лише дві баночки з якимись мазями, всі інші були розбиті. — Люди приходили сюди за цілющими травами та іншими ліками.

Шафа в кутку складалася з сотень маленьких висувних скриньок, ручки яких потемніли від незліченних дотиків. В основному всі вони були випотрошені; їх вміст валявся на підлозі, розчавлений важкими чобітьми, але деякі скриньки вціліли. Чандален присів навпочіпки і почав по черзі висувати їх. Він з цікавістю дивився, що там всередині, а потім акуратно ставив на колишнє місце.

— Ніссель була б… Як це по-вашому? «Засмучена»?

— Засмучена, — підтвердила Келен.

— Так, засмучена тим, що так багато цілющих рослин загинуло. Це злочин — знищувати те, що може допомогти людям.

Келен дивилася, як він висуває і засуває скриньки.

— Злочин, — байдуже погодилася вона. Чандален висунув чергову скриньку і завмер. Кілька секунд він дивився всередину, не вірячи своїм очам, а потім обережно вийняв пучок крихітного листя, перев'язаного ниткою. Листя були темно-зелені з малиновими прожилками.

— Квессін-доу, — прошепотів він, здивовано присвиснувши.

Очі Келен вже звикли до напівтемряви, і вона уважно озирнулася. У крамниці не було трупів. Можливо, господареві вдалося втекти, але швидше за все він загинув, борючись на вулицях міста.

— Що таке «квессін-доу»?

— Ліки, — заворожено дивлячись на листя, відповів Чандалов. Квессін-доу може врятувати тебе, коли помилково проковтнеш десятикрокову отруту. Якщо ж діяти швидко, то можна вижити, навіть коли ти поранений отруєною стрілою.

— Як можна проковтнути його помилково?

— Ця отрута робиться з пережованого листя банду. Листки треба жувати дуже довго, поки вони не перетворяться на пасту. При цьому можна випадково проковтнути трохи, а якщо робити отруту часто, то все одно захворієш. — Чандален розв'язав шкіряний мішечок, що висів у нього на поясі, і дістав невелику коробочку, щільно закриту кришкою. Всередині була темна маса. — Це десятикрокова отрута, якою ми змащуємо свої стріли. Якщо проковтнути його зовсім трохи, то сильно захворієш. Якщо більше, будеш хворіти довго, а потім помреш. Ну а той, хто по необережності проковтнув занадто багато, вмирає відразу. — Чандалов сховав коробочку назад у мішечок.

— Отже, квессін-доу може врятувати людину? — Чандален кивнув. — Ну а якщо ти поранений десятикроковою стрілою? Хіба ти встигнеш прийняти протиотруту?

— Коли як. Іноді можна просто випадково подряпатися своєю ж стрілою, і тоді, звичайно ж, встигнеш з'їсти квессін-доу. Раніше наші мисливці завжди носили з собою кілька листів. Але навіть якщо ти поранений ворогом, ще не все втрачено. Десятикрокова стріла доба, коли потрапляє в шию. Тут уже нічого не допоможе. Але якщо стріла влучила в ногу, отрута діє повільніше. А ще буває, що на стрілі отрути менше, ніж треба, наприклад, якщо її занадто часто використовували. Тоді вона діє ще повільніше. За старих часів перед сутичкою наші воїни спеціально їли квессін-доу, і стріли ворогів були їм не страшні. — Чандален сумно похитав головою. — Біда тільки в тому, що ці рослини — велика рідкість. Коли в останній раз ми купували точно такий же пучок, кожному мисливцеві, щоб розплатитися, довелося зробити по три луки і два рази по п'ять стріл, а жінкам — дуже багато посуду. Але ті листя давно вже скінчилися, а люди, які нам їх продали, не можуть знайти нових. Листя просто зникли. Двоє людей померли від отрути з тих пір. Якби хтось приніс у наше плем'я такий пучок, ми б щедро йому заплатили…

Келен дивилася, як він шанобливо кладе листя на колишнє місце.

— Візьми їх, Чандален. Віддай своєму народу. Тут вони вже нікому не допоможуть.

Він повільно засунув скриньку в шафу.

— Я не можу. Недобре брати чуже, навіть якщо ця людина померла. Вони не належать моєму племені. Вони належать тим, хто жив тут.

Келен присіла поруч, відкрила скриньку і підняла з підлоги маленьку ганчірку.

Загорнувши в неї листя, вона простягнула згорток Чандалену:

— Візьми. Я знаю жителів цього міста і розплачуся з ними за те, що взяла. А оскільки я збираюся розплатитися, зараз вони належать мені.

Візьми. Я дарую їх твоєму племені за ті неприємності, які я вам заподіяла.

Чандален стурбовано подивився на пакунок.

— Для подарунка це занадто цінна річ. Роблячи такий подарунок, ти накладаєш зобов'язання на моє плем'я.

— Тоді вважай це платою за те, що ви з Пріндіном і Тоссідіном охороняєте мене в дорозі. Ви ризикуєте життям, але більше мені нема чим вам заплатити. У вашого племені немає переді мною жодних зобов'язань.

Насупившись, чандали деякий час роздумував, потім узяв згорток і, підкинувши його на долоні, поклав у мішок. Затягнувши мішок сирицею, він встав.

— Ти заплатила нам за те, що ми проводимо тебе в Ейдіндріл, і крім цього, ми тобі нічого не винні.

— Нічого, — кивнула Келен.

Вони знову пішли по мовчазних вулицях, повз високі будинків, повз лавки і заїжджі двори. Кожні двері були зламані, кожне вікно — розбите.

Осколки скла, немов застиглі сльози, виблискували на сонці. Орди загарбників пройшли крізь кожну будівлю, змітаючи на шляху все живе.

— Як вдавалося такій кількості людей жити в одному місці і не голодувати?

Їм не вистачило б ні дичини в горах, ні полів для посівів.

Келен постаралася поглянути на місто очима Чандалена. Звичайно, для нього це загадка.

— Городянам зовсім не обов'язково всім полювати або працювати на полях. У кожного є своє ремесло.

— У кожного? Як це?

— Це означає, що кожен займається чимось одним. А те, чого не може зробити сам, він купує за золото або срібло.

— А де він бере це золото і срібло?

— Йому дають ті, хто купує у нього речі, які він виробляє.

— А у них звідки воно береться?

— Вони теж вміють робити якісь речі, і за них їм теж платять.

Чандален скептично посміхнувся:

— А чому вони не обмінюються? Це ж набагато простіше.

— Ну, по суті, це і є обмін. Припустимо, мені потрібен лук, але у мене немає нічого, що потрібно тобі. Я даю натомість гроші — такі кружечки із золота і срібла, а ти купуєш на них те, що тобі необхідно.

— Гроші, — повторив чандали, немов пробуючи нове слово на смак, і недовірливо похитав головою. — Навіщо ж тоді людям працювати? Чому б їм просто не піти і не взяти собі стільки цих самих грошей, скільки їм потрібно?

— Деякі так і роблять. Вони добувають золото і срібло. Але це дуже важка праця. Золото важко знайти, і його треба викопувати з-під землі.

Саме тому, що золото — рідкість, з нього роблять гроші. Якби його було так само легко відшукати, як овес або пісок, ніхто не став би за нього вимінюватися. Гроші втратили б ціну, обміну би не стало, і люди почали би голодувати.

Чандали насупився і зупинився.

— А як виглядає це золото і срібло, про які ти говориш?

Келен не зупинилася разом з ним, і йому довелося прискорити кроки, щоб її наздогнати.

— Золото… Пам'ятаєш медальйон, який вождь бантаків віддав Племені Тіни в знак миру? Ось він зроблений із золота. — Чандален кивнув і розуміюче хмикнув.

— До речі, — на цей раз зупинилася вже Келен. — Ти, бува, не знаєш, звідки у бантаків стільки золота?

— Ще б! — Відгукнувся чандали, розглядаючи черепичні дахи будинків. — Це ми їм даємо.

— Що?! — Вигукнула Келен і, схопивши його за руку, розвернула до себе. Що значить «ми їм даємо»?

Чандали здригнувся. Він не любив, коли її рука — рука сповідниці торкалася його. Якщо вона надумає звільнити свою силу, його не врятує навіть сталева броня, не те що тонка вовча шкура. Келен прибрала руку, і він зітхнув з явним полегшенням.

— Чандален, де Плем'я Тіни бере стільки золота? Він подивився на неї, як на дитину, який запитала, звідки береться бруд.

— З ям, звичайно. На півночі наших володінь, де земля кам'яниста і суха, є глибокі ями. Там і шукають золото. Це погане місце. Повітря гаряче і нездорове. Якщо довго сидіти в цих ямах, помреш. Золото лежить глибоко, на самому дні старої річки. Жовтий метал. Занадто м'який, щоб робити з нього зброю, тому нам він не потрібен. — Чандален підтвердив свої слова зневажливим помахом руки. — Але бантаки кажуть, що духам їхніх предків подобається дивитися на жовтий метал, і тому ми дозволяємо їм приходити туди і лізти в ями, щоб вони могли догодити своїм духам, коли ті приходять в наш світ.

— Чандален, а інші племена знають про ці ями? Він знизав плечима:

— Ми не пускаємо до себе чужинців. І потім, я ж кажу, для зброї цей метал занадто м'який. Кому він потрібен? Правда, бантакам він подобається, і вони дають нам добрі речі за те, що ми дозволяємо їм його брати. Але навіть вони багато не беруть, тому що це дуже погане місце. Ніхто не полізе туди з доброї волі, крім бантаків, яким треба умилостивити своїх предків.

Як йому пояснити, якщо він поняття не має про устрій зовнішнього світу?

— Чандален, ви ніколи не повинні використовувати це золото. — На обличчі його відбилося природне нерозуміння людини, яка вже пояснила, що це золото нікому, крім бантаків, не потрібне. — Ти можеш думати, що воно непотрібне, але інші люди готові вбивати, щоб заволодіти ним. Якщо хто-небудь дізнається, що на вашій землі є золото, він зробить все, щоб забрати його. Жага золота позбавляє людей розуму. Всі люди Тіни будуть вбиті.

Чандален випростався і гордо вдарив себе в груди.

— Я і мої воїни захистимо наше плем'я! Ми проженемо будь-яких чужинців.

Келен обвела рукою сотні і сотні трупів, що лежать навколо:

— А якщо їх буде багато? Якщо їх будуть от такі тисячі? — Чандален погано уявляв собі кількість людей, що населяють Серединні Землі. — Вони не зупиняться, поки не зметуть вас.

Чандали простежив поглядом за її рукою і спохмурнів. Його самовпевненість випарувалася.

— Духи предків попереджали нас, що не можна нікому говорити про ями з нездоровим повітрям. Ми дозволяємо приходити туди тільки бантакам, і нікому більше.

— Дивіться не забувайте про це, — сказала Келен, — інакше багатьом захочеться його копати.

— Погано брати те, що тобі не належить, — повчально промовив Чандален, і Келен скрушно зітхнула. — Якщо я зроблю лук для обміну, усі будуть знати, що це моя робота, тому що це буде дуже хороший лук. Якщо хто-небудь відбере його, кожен зрозуміє, де він його взяв. Злодія спіймають і змусять повернути мені лук. А гроші? Хіба можна визначити, кому вони належали раніше?

Келен ламала голову, як пояснити Чандалену такі речі. Втім, це допомагало хоча б не дивитися по сторонам. Вулиця, на якій вони йшли, була буквально усіяна трупами.

— Справді, важко. Тому люди ретельно охороняють свої гроші, і покарання за крадіжку буває досить суворим.

— Що значить — суворим?

— Якщо людина вкрала трохи, його тримають під замком в тісному приміщенні до тих пір, поки його родина не відшкодує вкрадене. І то вважається, що в цьому випадку злодієві пощастило.

— Під замком? А що це?

— Замок — це такий спосіб замикати двері. Кам'яні кімнати, куди садять злодіїв, не можуть відкриватися зсередини, тому що на дверях є замок, і в тебе повинен бути ключ, причому строго певний, щоб його відкрити.

Чандален кинув насторожений погляд у бічну вуличку, де була ювелірна крамниця, але нічого підозрілого не побачив.

— Я б швидше помер, аніж сидіти під замком в кам'яному будинку.

— Якщо злодій вкрав занадто багато і йому не пощастило, саме це з ним і відбувається.

Чандален недовірливо гмикнув. Схоже, такий уклад життя представлявся йому неефективним.

— Наш спосіб краще. Кожен робить те, що йому потрібно, і не треба ніяких ремесел. Ми вимінюємо тільки дуже потрібні речі, їх небагато.

— Насправді ви робите те ж саме, що і ці люди, Чандален, хоча і не усвідомлюєте цього.

— Ні. У нас кожен вміє робити багато речей. І своїх дітей ми вчимо того ж.

— У тебе теж є ремесло, Чандален, — заперечила Келен. — Ти мисливець, вірніше, ти захищаєш плем'я. — Вона знову показала на мертвих солдатів. — Ці люди — солдати. Їх ремесло таке ж, як твоє: захищати свій народ. Ти сильний, умілий воїн, що добре володіє списом і луком, що вміє розкривати та попереджати задуми ворога. Ти присвятив цьому життя. Ти такий же солдат, як вони.

Чандали задумався.

— Але це ж тільки я. — Він зупинився, щоб струсити з снегоступа налиплий сніг. — Тому що я сильний і мудрий. У інших моїх одноплемінників ремесла немає.

— Ремесло є у всіх, Чандален. Ніссель — цілителька, і її ремесло допомагати пораненим і хворим. Вони займається тільки цим. Чи є у неї час добувати собі їжу?

— Ті, кого вона лікує, дають їй все, що потрібно, і навіть коли всі здорові, люди приносять їй їжу, щоб вона в будь-який час була готова допомогти кому-небудь.

— Ось бачиш? Ті, кого вона лікує, платять їй коржами та овочами, але це те ж саме, як якщо б їй платили грошима. Вона служить всьому племені, тому кожен жертвує невеликою частиною, щоб вона могла без перешкод займатися своїм ремеслом. У містах це називається податком. Кожен віддає в загальну казну деяку частину грошей, щоб ті, хто трудиться на благо всіх городян, могли спокійно жити і працювати.

— І за твою роботу люди годують тебе так само, як ми, коли ти приходиш з усякими неприємностями в наше плем'я?

— Так, — кивнула Келен, радіючи, що в його голосі не прозвучало звичної ворожості.

Будинки ставали все більше, і Чандален уважно вдивлявся в розбиті вікна верхніх поверхів. Навколо як і раніше не було ні найменшої ознаки життя. Вони минули розкриті подвійні двері готелю «Червона троянда». Біля входу валялися припорошені снігом столи та крісла, білизна і посуд — на кожному предметі красувалося зображення троянди. Крізь двері Келен побачила тіло хлопчика — судячи по одягу, він, мабуть, працював на кухні. Обличчя його було звернено до стелі, в очах застиг передсмертний жах. Хлопчику було не більше дванадцяти.

— Але це ж тільки мисливці і Ніссель, — після недовгого роздуму сказав Чандалов. — А в інших все одно немає ремесел.

— Є, тільки не так сильно виражені. Жінки печуть хліб, чоловіки роблять луки… Те ж саме і в природі. Одні рослини люблять вологість, інші навпаки. Одні тварини їдять траву, інші — листя, треті — комах, а деякі — інших тварин. У кожного своя роль. Жінки народжують дітей, а чоловіки… — Вона зупинилася, дивлячись на трупи людей. Кулаки її стиснулися. А чоловіки, схоже, вміють лише вбивати. Бачиш, Чандален? Жіноче ремесло дарувати життя, а чоловіче — те ж саме життя віднімати.

Келен притиснула стислі кулаки до грудей. Вона була в небезпечній близькості до того, щоб втратити контроль над собою. Ноги підкошувалися, голова паморочилася.

Чандали скоса подивився на неї.

— Птахолов говорив, що не можна судити всіх за вчинки небагатьох.

Крім того, жінки дарують життя не поодинці. Чоловік теж бере участь в цьому.

Келен глибоко вдихнула морозне повітря і прискорила крок. Вони звернули на вулицю, вздовж якої тягнулися вітрини дорогих магазинів. Немов бажаючи змінити тему. Чандален показав луком на одну з них:

— Навіщо потрібна дерев'яна людина?

З розбитої вітрини стирчав безголовий манекен, одягнений в синю сукню, розшиту бісером. Радіючи можливості відволіктися від болісних думок, Келен підійшла ближче.

— Це лавка кравця, — пояснила вона. — Його ремесло — шити одяг, а ця дерев'яна людина служить просто для того, щоб показувати всім, які прекрасні сукні може зшити власник цього будинку.

Вона зупинилася перед високою вітриною. З візерункових рам звисали жовті клапті — залишки розкішної портьєри. Сукня на манекені нагадала Келен її власний весільний наряд. В горлі у неї почало дерти. Поруч, насторожено озираючись, зупинився Чандален. Келен простягнула руку і помацала затверділу на морозі блакитну тканину.

За манекеном маячили в напівтемряві припорошен снігом підлога і вузька стійка.

Келен здригнулася: невисокий лисий чоловічок був пришпилений до стіни списом, що стирчав у нього з грудей. А на стійці обличчям вниз лежала жінка. Спідниця в неї була задерта, в спині стирчали великі кравецькі ножиці. Келен відвела погляд і побачила в глибині ще один манекен. Чоловіче пальто, надіте на нього, було все в дірках. Очевидно, чекаючи своєї черги, солдати розважалися тим, що метали в манекен ножі. А закінчивши гвалтувати швачку, вони зарізали її її ж ножицями.

Келен відвернулася від вітрини і ледь не зіткнулася з Чандаленом. Його обличчя почервоніло. В очах палала ненависть.

— Не всі чоловіки такі! Я перерізав би горло кожному зі своїх воїнів, якби він дозволив собі таке!

Келен нічого не відповіла. У неї раптово зникло всяке бажання говорити.

Розкривши накидку, вона швидко пішла геть. Зараз їй потрібно було ковтнути холодного повітря.

В мовчанні, що порушувалося тільки звуком кроків і завиванням вітру, вони минули стайні, де валялися кінські туші з перерізаним горлом, пройшли повз готелі та старі будинки з високими вікнами. Широкі карнизи змикалися над головами, занурюючи вулицю в напівтемряву. Дерев'яні різьблені пілястри на дверях одного з будинків були порубані ударами меча без будь-якої причини просто тому, що були занадто гарні.

Тут, в тіні дахів, було ще холодніше, але Келен не помічала холоду. Вони переступали через трупи, огинали перекинуті карети і підводи. Всюди панувало безумство смерті і руйнування.

Дивлячись собі під ноги, Келен вперто брела по глибокому снігу. Порив крижаного вітру обпік шкіру, і вона знову зав'язала комір накидки: холод забирав не тільки тепло, а й сили. З похмурою рішучістю вона йшла до своєї мети, сподіваючись в глибині душі, що ніколи не досягне її.

Оточена з усіх боків застиглої смертю, пригнічена самотністю, вона йшла і беззвучно молилася:

«Прошу вас, добрі духи, оточіть Річарда теплом».

28

Випалена сонцем безплідна рівнина простягалася, наскільки вистачало очей.

Попереду, біля самого обрію, тремтіло розпечене повітря, і здавалося, що там танцюють загадковий танець безтілесні привиди, які живуть в цій пустелі. Далеко позаду височіли останні скелі хребта, який вони недавно перетнули. Річард утер рукавом змокле від поту чоло. Скрипнуло сідло. Річард чекав. Бонні, Джек і третій кінь, Джеральдіна, теж терпляче чекали, час від часу постукуючи копитами по висохлій, потрісканій землі. Сестра Верна застигла в сідлі, вдивляючись в сліпучу даль з такою увагою, наче там розгорталися якісь надзвичайно важливі події. Якщо не вважати злегка розпатланого волосся, спека, схоже, не завдавала їй ніяких незручностей.

— Що за погода? — Порушив мовчання Річард. — Адже зараз зима! Я ніколи не бачив, щоб взимку стояла така спека.

— У різних місцях погода різна, — буркнула сестра Верна.

— Що значить — різна? Взимку скрізь холодно. А така спека буває тільки влітку.

— А в горах влітку лежить сніг.

— Я знаю. Але ж це тільки в горах. Чим вище, тим холодніше повітря. А ми на рівнині.

— Погода залежить не тільки від висоти, — як і раніше не обертаючись, сказала сестра Верна. — На півдні завжди тепліше, ніж на півночі. А це місце особливе. Воно само по собі джерело спеки.

— І що ж це за місце?

— Долина заблукалих, — прошепотіла вона.

— А хто тут заблукав?

— Ті, хто її створив. І ті, хто намагався пройти. — Нарешті вона зволила поглянути на нього. — Тут кінчається світ. У всякому разі, твій.

Бонні переступила з ноги на ногу, і Річард ледь перемістився в сідлі.

— Якщо тут кінчається світ, навіщо ми сюди припхалися?

Сестра Верна вказала рукою на лежачу перед нею рівнину:

— Як Вестланд, де ти народжений, відокремлений від Серединних Земель, а ті, в свою чергу, від Д'хари, так і ці землі відокремлюють твій світ від того, який лежить по інший бік.

Річард насупився:

— А що за світ лежить по той бік?

Сестра Верна знову відвернулася.

— Ти жив в Новому світі. Там, за цією рівниною, починається Старий світ.

— Старий світ? Ніколи про таке не чув.

— У Новому світі про нього відомо лише дуже небагатьом. Він відійшов у минуле і забутий. Долина заблукалих розділяє обидва світи так само, як кордони розділили на три частини Новий світ. Та безплідна місцевість, по якій ми їхали, і ця долина… Ніхто з тих, хто наважився перетнути їх, не повернувся назад.

Люди вважають, що далі нічого немає. Тут проходять південні кордони Серединних Земель і Д'хари, а за ними, як стверджують невігласи, тягнеться безкрайня безплідна рівнина.

Річард під'їхав впритул до сестри Верни.

— А насправді? І чому ніхто не може її перетнути? І якщо це ще нікому не вдавалося, то як перетнемо її ми?

Вона скоса глянула на нього.

— Прості питання, але непросто відповісти. Земля між Давнім і Новим світом насправді вузький перешийок, з обох сторін стиснутий морями.

— Морями?

— Ти ніколи не бачив моря?

Річард негативно похитав головою.

— Далеко на півдні Вестланда, я чув, є море, але люди там не живуть. У всякому разі, так говорять. Сам я його ніколи не бачив, але знаю, що воно схоже на величезне озеро.

— Так і є, — посміхнулася сестра Верна. Вона показала рукою направо. Там, в декількох днях шляху, починається море. Зліва теж лежить море, тільки трохи далі. Пустеля велика, але все ж саме тут Старий і Новий світи найближче підходять один до одного. Тому війна спалахнула тут. Війна між чарівниками.

— Між чарівниками? Яка війна?

— Так, між чарівниками. Це було дуже давно, коли в світі було багато чарівників. В результаті виникла пустеля, яку ти бачиш перед собою.

Це все, що залишилося від чарівників, чия могутність набагато перевищувала їх мудрість.

Річарду не сподобався погляд, яким вона його обдарувала.

— І хто переміг?

Сестра Верна поклала руки на луку сідла, і поза її стала менш напруженою.

— Ніхто. Ворогуючі сторони були розділені цим перешийком між морями.

Війна закінчилася, але ніхто не добився переваги.

Річард нахилився і дістав з сідельної сумки флягу.

— Не хочеш води?

З легкою усмішкою сестра взяла простягнуту флягу і зробила великий ковток.

— Ця долина — приклад того, що відбувається, коли магією управляє серце, а не розум. — Її усмішка зів'яла. — Тепер обидва світи розділені навічно. І це, до речі, теж одна з причин, по якій сестри Світла навчають тих, хто має дар: щоб ця помилка не повторилася.

— А через що вони боролися?

— Через що, по-твоєму, можуть битися чарівники? Через владу, звичайно.

— Я чув про війну, в якій вирішувалося, чи мають право чарівники правити світом.

Вона повернула йому флягу і витерла губи тильною стороною долоні.

— Це різні війни. І разом з тим — одна. Та, про яку ти говориш, була вже пізніше, коли світи розділилися і чарівники, що належать до різних таборів, виявилися замкнені в Новому світі. І ті, й інші намагалися нав'язати свою волю тим людям, які жили там або потрапили туди разом з чарівниками. Потім одна з цих груп зачаїлася і століттями нарощувала свою міць, щоб в один прекрасний день зробити спробу захопити владу над Новим світом. Саме тоді колишня ворожнеча спалахнула з новою силою.

Війна тривала до тих пір, поки вони не зазнали поразки і не були знищені. Лише небагатьом вдалося втекти і сховатися в Д'харі, яка була їх твердинею. — Вона глянула на Річарда, піднявши брову. — Здається мені, вони були однією з тобою крові.

Річард проігнорував останню фразу і, ковтнувши з фляги теплої води, змочив смужку тканини і пов'язав її навколо чола. Цієї хитрощі його навчила Келен: волога тканина рятувала голову від перегріву, а заодно не дозволяла вже неабияк відрослому волоссю лізти в очі.

— Так що ж сталося тут?

Сестра Верна обвела рукою горизонт.

— Тут, на цьому вузькому перешийку, билися не тільки люди, але й чарівники. Вони наносили удари і зводили щити, використовуючи при цьому магію, яку зараз навіть важко собі уявити. У спробах домогтися переваги вони насилали на противника жахливі чари і неймовірно небезпечні закляття.

Власне, це і чекає нас попереду.

Річард закам'янів.

— Ти хочеш сказати, що вся ця магія, всі їхні закляття досі там?

— Безумовно.

— Але ж це неможливо! Хіба магія за цей час не мала ослабнути?

Або розсіятися?

— Можливо, — зітхнула сестра Верна. — Але вони зробили більше. Вони створили спеціальні пристрої, що підтримують силу заклять.

— Хіба пристрій може бути здатне на це? Сестра Верна дивилася в нікуди — а може, на щось, видиме тільки їй одній.

— Башти погибелі, — прошепотіла вона і замовкла. В очікуванні продовження Річард поплескував Бонні по шиї. Нарешті сестра Верна зітхнула, наче відганяючи важкі думки, і заговорила:

— Від моря до моря противники протягнули дві лінії башт, в яких зосередили всю міць свого чаклунства. Тут, в цій долині, обидві лінії зустрілися, але завершити розпочате не вдалося нікому. Сила вже побудованих веж виявилася такою великою, що чарівники не могли з нею впоратися. Ні тій, ні іншій стороні не вдалося побудувати останню башту, щоб замкнути лінію.

Тому в магії, що володіє цією долиною, є слабке місце. Пролом.

— Якщо є пролом, чому ж ніхто не може пройти?

— Сила магії тут лише трохи слабкіше, ніж по всій смузі веж, але пройти все-таки можна. Там, де лінія не переривається, магічна стіна непроникна: від моря до моря і навіть в самому океані. У тому місці, де ця лінія розмикається, є надія прорватися. Але це дуже важко. Закляття проносяться над проломом, немов грозові хмари, гнані вітром, утворюючи постійно змінюваний лабіринт, в якому завдяки відсутності замикаючої вежі існують безпечні проходи. Але вловити їх може лише той, у кого є дар. Простому смертному тут не пройти. Магія вб'є його. А то й гірше змусить вічно блукати по долині. Адже закляття невидимі. Їх можна тільки відчути за допомогою дару, та й це дуже непросто.

— Значить, сестри Світу можуть пройти цю долину, бо в них є дар?

— Так. Але не більше двох разів. Магія запам'ятає тебе і на третій раз вб'є. В давні часи сестер, які відправлялися в Новий світ і успішно поверталися назад, посилали туди знову. Ні одна не повернулася. Ні одна.

— Сестра Верна сумно дивилася в сліпучу далечінь. — Вони там. Вони там, і ніхто ніколи не знайде їх і не врятує. Магія веж згубила їх.

Річард почекав, поки вона знову подивиться на нього:

— Можливо, сестра, вони просто розчарувалися у своєму покликанні і роздумали повертатися. Звідки ти знаєш?

— Я знаю, — зітхнула вона. — Ті, хто проходить там, іноді бачать їх. — Вона помовчала. — Бачила їх і я.

— Прости, — сказав Річард, думаючи про Зедда. Келен повинна знайти його і розповісти про те, що трапилося. — Отже, чарівник може пройти долину?

— Тільки поки він не віднайшов повної могутності. Щоб наші учні могли повернутися, ми дозволяємо їм покинути Палац до того, як вони повністю опанують даром. Основне призначення башт — перегороджувати шлях чарівникам.

Повністю відкритий дар притягне до себе закляття, як магніт притягує залізні ошурки. Саме для таких побудовані вежі. Саме таких шукає магія. Могутній чарівник заблукає тут так само швидко, як той, хто нічого не розуміє в магії. Це пастка, де гинуть найсильніші і найслабкіші. Саме тому ні одній зі сторін не вдалося добудувати свою лінію.

Надії руйнувалися. Навіть якщо Келен візьме на себе працю знайти Зедда, старий друг нічим не зможе йому допомогти. Річард проковтнув клубок у горлі і раптом згадав про зуб, який дала йому Скарлет.

— А якщо спробувати перелетіти через долину? Сестра Верна похитала головою.

— Закляття простягаються в повітря так само, як і в море. Жодне створіння, яке вміє літати, не здатне перелетіти через ці землі.

— А морем? Якщо відплисти досить далеко? Десь же магія кінчається?

Вона знизала плечима:

— Я чула, що в далекому минулому було декілька вдалих спроб. Що стосується мене, то я бачила багато кораблів, що зважилися на це, але ні один не повернувся.

Річарду стало не по собі.

— А ти… можеш провести когось за собою?

— Одного або двох осіб, за умови, що вони будуть триматися поруч. Як і ти, до речі. Більше — вже ні. Вони напевно заблукають. Проходи між закляттями занадто вузькі і підступні.

Річард довго обдумував почуте і нарешті поставив наступне питання:

— А чому ніхто досі не зруйнував башти?

— Ми пробували. Це неможливо.

— Якщо у вас нічого не вийшло, це не означає, що це взагалі не можна зробити.

Вона метнула на нього сердитий погляд.

— Вежі й закляття створені не тільки Магією Приросту, але й Магією Збитку.

Магія Збитку! Невже чарівники в давнину нею володіли? Але як? Це ж неможливо! З іншого боку, Даркен Рал теж нею володів…

— А чому вежі не дають магії розсіятися?

Сестра Верна задумливо перебирала поводи.

— У кожній з них заточений Вогонь Життя чарівника.

— Ти хочеш сказати, що чарівник віддавав вежі свою життєву силу? Річард не вірив своїм вухам.

— Гірше. У кожній вежі міститься життєва сила не одного, а багатьох чарівників.

Річард здригнувся, уявивши собі могутніх чарівників, які жертвують життям заради жахливих споруд.

— А близько один до одного стоять ці вежі?

— Кажуть, що деякі відстоять на милі, а деякі розділені ліченими ярдами. Це якось пов'язано з точками сили самої землі. Ми в цьому не розбираємося. З тих пір як побудована лінія, наближатися до башт небезпечно.

Ми навіть не знаємо, скільки їх усього. Нам відомі лише ті, що стоять в цій долині.

Річард зіщулився.

— А ми побачимо їх по дорозі?

— Заздалегідь не можу сказати. Іноді безпечний прохід виявляється поруч з вежею, іноді — ні. По дорозі сюди я бачила тільки одну. Багато сестер взагалі їх не бачать. Я сподіваюся, що мені теж більше не доведеться на них дивитися.

Річард раптом усвідомив, що лівою рукою міцно стискає руків'я меча. Слово «істина» до болю врізалося в долоню. Він відпустив меч і постарався заспокоїтися.

— Так з чим же нам належить зіткнутися?

Сестра Верна глянула на горизонт і знову повернулася до Річарду:

— Там є все, що завгодно. Закляття відчаю. Твоя душа навіки опиниться в полоні безнадії. Закляття щастя, що затягують душу в ілюзорний рай, з якого немає вороття. Закляття руйнування. Вони розривають на шматки.

Закляття, які можуть пожвавити твої страхи і змусити тебе бігти без оглядки прямо в обійми смерті. Інші, навпаки, стануть спокушати тебе тим, про що ти мрієш, на що сподіваєшся. І якщо ти побажаєш… — Вона нахилилася до нього. — Не відходь від мене ні на крок і ні в якому разі не зупиняйся. Ти повинен придушити в собі будь-яке бажання, будь-яке почуття, будь то страх, чи туга, або щось ще. Ти мене зрозумів?

Річард кивнув. Сестра Верна знову звернула погляд до розплавленого горизонту, і Річарду здалося, що він теж бачить темні хмари, що пливуть над рівниною. Але чомусь він знав, що це не хмари, а магія. Бонні підвела голову, і він заспокійливо поплескав її шию.

Надивившись вдосталь, Річард повернувся до сестри Верни. Вона як і раніше, не рухаючись, дивилася вперед.

— Чого ж ти чекаєш, сестра? Хоробрості?

— Ти вгадав, дитя моє, — відгукнулася вона, не обертаючись. — Я чекаю хоробрості. Нa цей раз її звернення не викликало в ньому гніву. Воно дуже точно відображало ступінь знайомства Річарда з магією. Не відриваючи очей від залитого шаленим сонцем пекла попереду, вона ледве чутно додала:

— Ти ще лежав у колисці, коли я пройшла через долину, але кожну мить я пам'ятаю так само виразно, наче це було вчора. Так, я чекаю хоробрості.

Вдаривши колінами в боки коня, Річард послав Бонні вперед.

— Чим раніше ми рушимо в дорогу, тим швидше досягнемо мети.

— Або заблукаємо. — Сестра Верна рушила слідом за ним. — Ти так поспішаєш заблукати, Річард?

— Я вже заблукав, сестра.

29

Широкі — двадцять кроків від краю до краю — щаблі були запорошені снігом, і тільки в кутку, біля балюстради, вітер оголив вузеньку смужку рожевого мармуру. Повагавшись мить, щоб зібратися з духом, Келен рішуче зробила крок вперед. Уздовж сходів стояли витончені статуї, виконані з такою майстерністю, що здавалося: вітер ось-ось зметне поли їхнього одягу. Десять білосніжних колон підтримували високу арку над входом. Тіла полеглих у безнадійній битві купами лежали на засніжених галявинах і в просторому холі зі склепінчастими стелями. На мармуровій підлозі валялися зірвані з петель двері, прикрашені витонченою різьбою, з зображеннями могутніх левів, що підтримують герби королівського будинку Амнеллів. Біля входу стояли статуї короля Вайборна і королеви Бернадін висотою в людський зріст. У правій руці у кожної статуї були щит і спис. У лівій руці королева тримала пшеничний сніп, а король — ягнят. Обидві статуї були обезголовлені, а у королеви до того ж відбиті груди. На світло-бежевих мармурових плитах валялися три купки щебеню.

Неслухняними пальцями Келен зняла снігоступи і поклала їх біля статуї королеви. Чандален послідував її прикладу і слідом за сповідницею увійшов до палацу. Під ногами хрумтіли осколки розбитих дзеркал та вітражів.

Чудові гобелени були зірвані зі стін і роздерті на шматки. Келен щільніше загорнулась у вовчу шкуру: всередині було навіть холодніше, ніж зовні. Пара від дихання ліниво клубочилася в холодному повітрі.

— Для чого служило це місце? — Пошепки запитав Чандален, немов побоюючись потривожити душі загиблих.

Келен довелося зробити над собою зусилля, щоб говорити нормальним голосом:

— Це було житло королеви цих земель. Її ім'я — Цірілла.

— Одна людина живе в такому великому будинку?! — Забувши про обережність, здивовано вигукнув Чандален. Високі склепіння відгукнулися гучним відлунням.

— Тут жило багато людей. Радники — це приблизно те ж, що ваші старійшини, — і інші люди, які дбають про потреби країни. Крім того, тут же живуть і ті, хто дбає про потреби радників, щоб вони могли без перешкод виконувати свої обов'язки. Багато хто називає палац своїм будинком, але править тут королева, так само, як править вона і країною. Королева найголовніша серед них.

Чандален мовчки йшов за Келен, оглядаючи палац. Його очі розбігалися при вигляді стількох чудових речей. На жаль, від колишньої пишноти мало що вціліло. Різьблені меблі були перетворені в уламки, важкі різнокольорові завіси і драпірування були роздерті… Всюди панувало руйнування.

Вони спустилися на нижній поверх. Промерзлі дубові сходинки жалібно заскрипіли. Чандален наполіг на тому, щоб йти першим. Ударом ноги він відкривав двері, тримаючи напоготові лук з десятикроковою стрілою, і лише переконавшись, що в кімнаті нікого немає, дозволяв увійти Келен.

Але скрізь вони знаходили тільки трупи. Слуг, судячи з усього, ставили до стін і розстрілювали відразу. На кухнях, упереміж з трупами кухарів, учнів, кухарок і чашників, валялися порожні барильця з-під пива і вина: ймовірно, покінчивши з різаниною, загарбники вирішили відзначити перемогу. Що стосується закуски, то вони, схоже, не стільки їли, скільки розкидали їжу по підлозі і по стінах.

Поки Чандален перевіряв розграбовані комори, погляд Келен впав на тіла двох молодих служниць. Вони лежали біля колоди для рубання м'яса. Одягу на них не було. Як видно, перше враження виявилося невірним: не всім пощастило померти відразу.

З застиглим обличчям Келен вийшла з кухні і швидко піднялася по чорних сходах, що вели на верхні поверхи. Перестрибуючи через сходинки, Чандален в три стрибки наздогнав її. Келен не сумнівалася, що він почне обурюватися тим, що вона пішла одна, але він заговорив не про це:

— Там є солонина. Може бути, ми візьмемо трохи? Не думаю, що духи вбитих вважатимуть це крадіжкою. Будь ці люди живі, вони самі запропонували б нам їжу.

Келен на ходу торкнулася дерев'яних перил, але тут же відсмикнула руку і сунула її під накидку: полірована поверхня була настільки холодною, що обпікала пальці.

— Якщо з'їси це м'ясо, помреш. Воно, безумовно, отруєне. Це пастка для тих, хто прийде сюди потім. Вони хочуть, щоб померли всі.

Нагорі трупів не виявилося. Схоже, тут загарбники вирішили влаштувати нічліг. Величезний бальний зал був завалений порожніми флягами-під вина, недоїдками, використаними бинтами та іншим сміттям. Розбитий столик з горіхового дерева. Почорнілі простирадла і брудні ковдри. Зламані списи і тріснуті щити. Відбитки брудних чобіт на дорогих килимах.

— Два, можливо, три дні вони були тут, — сказав Чандален, уважно вивчивши цей мотлох.

— Схоже на те, — погодилася Келен, оглядаючись по сторонах. Чандали відкинув ногою порожню флягу.

— Не розумію, навіщо їм знадобилося тут залишатися. Тільки для того, щоб пити і танцювати?

— Не знаю, — зітхнула Келен. — Ймовірно, вони хотіли відпочити і зайнятися пораненими. А може, дійсно, просто святкували перемогу.

Чандали насупився:

— Убивство — не привід для свята.

— Для цих людей — привід.

Келен змусила себе повернутися до сходів, що вели на наступний поверх. Їй дуже не хотілося туди підніматися. Там розташовувалися королівські покої.

Спочатку вони оглянули західне крило: апартаменти придворних кавалерів.

Цю частину палацу облюбували для себе ворожі офіцери. Тут вони спали і тут же веселилися.

Зробивши глибокий вдих, Келен стиснула зуби і рішуче пішла через центральний зал в східне крило. Чандален не відставав ні на крок. Він хотів і тут піти першим, але Келен йому не дозволила. Біля першої кімнати вона на мить завмерла і відчинила двері. Майже відразу ж вона закрила її і попрямувала до наступної.

У кожній кімнаті на ліжку лежало оголене жіноче тіло. Кімната за кімнатою — і скрізь те ж саме. Судячи з кількості відбитків чобіт, тут побувала вся армія. Там, де солдати чекали своєї черги, бруду було буквально гори.

— Тепер зрозуміло, навіщо їм знадобилися ці кілька днів, — сиплим голосом сказала Келен, намагаючись не зустрічатися з Чандаленом очима. Той мовчав.

Ці дні, без сумніву, були найдовшими в житті нещасних жінок.

Келен молилася, щоб хоча б їхні душі знайшли спокій.

Вони дійшли до останніх дверей. Тут жили наймолодші фрейліни. Келен повільно відчинила двері і завмерла на порозі. Чандален стояв поруч, дивлячись через її плече. Придушивши зойк, вона повернулась і поклала руку йому на груди.

— Будь ласка, почекай тут.

Він кивнув і почав зосереджено розглядати носки своїх черевиків.

Келен закрила за собою двері і притулилася до них спиною, збираючись з духом. Однією рукою тримаючись за живіт, іншою прикриваючи рот, вона обігнула повалену шафу і рушила між рядами ліжок. Витончені ручні дзеркальця, щітки, шпильки — одним словом, все те, що дівчата так дбайливо розкладають на туалетних столиках, валялося на підлозі. Крижаний вітер ворушив сині муарові фіранки на розбитих вікнах.

Найстаршій з цих дівчат було шістнадцять з половиною, багатьох з них Келен знала особисто. Тіла на ліжках були для неї не просто безіменними трупами. Приїжджаючи на засідання Ради, королева Цірілла завжди брала з собою своїх юних фрейлін. Келен пам'ятала, якими захопленими очима вони розглядали величне місто. Їх непідробне захоплення змушувало також і її по-новому поглянути на місто, де вона провела майже все дитинство. Їй були симпатичні ці дівчатка, і вона злегка заздрила їх безтурботності і простому погляду на життя. Келен хотіла особисто показати дівчатам місто, але не наважилася: вона була Матір'ю-сповідницею і знала, що їм буде незатишно в її суспільстві.

Келен зупинялася у кожного ліжка, зусиллям волі примушуючи себе дивитися на знайомі обличчя. Джуліана. Вона була наймолодшою, але неймовірно напористою і самовпевненою. Завжди знала, чого вона хоче, і не збиралася відступати. Пам'ятається, вона була без розуму від військових і одного разу посварилася з цього приводу зі своєю наставницею, пані Нелдою. Келен тоді потайки заступилася за Джуліану і запевняла розлючену пані Нелду, що гвардійці в Ейдіндрілі всі як один люди чесні і не посміють навіть пальцем зачепити королівську фрейліну. Дивлячись на зап'ястя Джуліани, прикручені до узголів'я ліжка, Келен прокляла духів за те, що ті настільки буквально виконали її прохання.

На сусідньому ліжку, залитому кров'ю, лежала Ешлі; її груди були сполосовані ножем, а горло перерізане. Ешлі. Її батьків Келен добре знала: батько Ешлі був секретарем посла Галеї в Ейдіндрілі. Її мати плакала від радості, коли королева Цірілла погодилася взяти Ешлі до себе на службу. Якими словами розповість тепер Келен її батькам, чим закінчилася королівська служба?

Повертаючись назад під поглядами мертвих очей, в яких навіки застигли жах і біль, Келен мляво здивувалася про себе, що не плаче. Хіба вона не повинна була розридатися? Розридатися, впасти на коліна, стиснути кулаки і кричати — кричати, поки не розірвуться легені? Але очі її були сухі. У неї просто не було сліз. Ймовірно, тому, що це занадто багато для однієї людини. За останні дні вона бачила стільки, що її душа закам'яніла. Це як гаряча ванна: спочатку здається, що зваришся заживо, а потім нічого, звикаєш…

Чандален стояв там же, де вона його залишила. Його пальці, що стискали лук, побіліли. Келен обережно закрила двері і пішла по коридору. Вона думала, що Чандален піде за нею, але помилилася.

— Будь-яка жінка плакала б на твоєму місці, — сказав він, дивлячись на двері. Її щоки спалахнули.

— Я не будь-яка!

— Так, ти не будь-яка. — Він відвернувся від дверей і тепер дивився на свій лук так, наче бачив його вперше. — Я хочу розповісти тобі одну історію.

— Я не хочу зараз ніяких історій, — різко сказала вона, роблячи ще кілька кроків по коридору. — Може бути, пізніше.

— Я хочу розповісти тобі одну історію, — немов не чуючи, повторив Чандалов.

Вона зітхнула:

— Ну, якщо це для тебе так важливо, розповідай.

Чандален підійшов ближче. Він був на кілька дюймів нижче Келен, але їй чомусь раптом здалося, що вона дивиться на нього знизу вгору.

— Коли мій дід був таким же молодим і сильним, як я, — він поплескав себе по грудях, — у нього вже були дружина і двоє синів. Тоді багато приходили в наше село, щоб обмінюватися. Ми нікому не відмовляли. Ми всім були раді.

Приходили до нас і Джакопо.

— Які ще Джакопо? — Келен знала все племена в Серединних Землях, але ні разу не чула про Джакопо.

— Джакопо жили на заході, майже біля самого кордону.

Келен насупилася, подумки уявивши карту.

— На захід від Племені Тіни ніхто не живе. Земля там безлюдна.

Чандали подивився на неї з-під брів.

— Джакопо були високі люди. І дуже сильні. — Він показав рукою зріст людини, на голову вище його самого, а потім широко розвів руки. — Тільки це був мирний народ. Як бантаки. Як люди Тіни. Але потім вони напали на нас. Ніхто не знав, чому. Але наше плем'я боялося. Ми здригалися ночами від думки, що завтра знову прийдуть Джакопо. Вони вбивали чоловіків, гнали жінок і робили з ними таке ж. — Чандалов махнув рукою в бік дверей.

— Гвалтували, — рівним голосом підказала йому Келен. — Це називається «гвалтувати».

Чандали кивнув.

— Вони робили це з нашими жінками. Вони брали їх у полон і гвалтували. Він знову покосився на двері. — Так само, як тут. Ти розумієш, про що я говорю?

— Так, — коротко сказала Келен. — Вони гвалтували ваших жінок, мучили їх, а потім вбивали.

Він кивнув, радіючи, що не потрібно вдаватися в подробиці.

— У той час у Племені Тіни не було воїнів, як зараз. Ми ніколи ні з ким не воювали. Ми думали, що це недобре. Але Джакопо змусили нас захотіти воювати. Вони забрали мою бабусю, дружину мого діда. І дід поклявся відправити Джакопо в світ духів. Він зібрав усіх, хто втратив дружину, сестру або матір, і… — Чандален витер лоб, хоча спітніти в такий холод було неможливо.

— Я розумію. — Келен торкнулася його плеча, і на цей раз він не відсахнувся.

— Мій дід попросив про раду, і духи предків прийшли до нього. Він оплакував перед ними свою дружину і просив духів навчити його, як зупинити Джакопо. І духи сказали, що перш за все потрібно забути про сльози, поки не закінчиться війна.

Келен неуважно пощипувала вовчу шкуру.

— Мій батько вчив мене того ж, — сказала вона. — Він говорив: «Не проливай сліз по тих, хто вже в землі, поки не помстишся тим, хто відправив їх у землю. Потім у тебе буде достатньо часу».

— Твій батько був мудрою людиною, — схвально закивав Чандален. Келен мовчки чекала, поки він збереться з думками і продовжить розповідь. — Кожну ніч духи предків приходили до мого діда і вчили його вбивати, а вдень він передавав ці знання іншим. Він навчив їх обмазувати себе брудом і обв'язувати пучками трави, щоб стати невидимими. Наші воїни стали як тіні. Джакопо не могли побачити їх навіть на відстані витягнутої руки. А потім ми почали воювати. Але не так, як воювали Джакопо, а так, як вчили нас духи. Джакопо звикли воювати вдень, тому що їх було багато і нас вони не боялися. Духи сказали моєму дідові, що він не повинен битися так, як звикли Джакопо, а повинен змусити їх боятися темряви, боятися трави, боятися криків птахів і жаб'ячого квакання. На кожну людину з Племені Тіни доводилося п'ять Джакопо, і спочатку вони не боялися нас. Але ми вбивали їх, коли вони йшли на полювання, вбивали, коли вони збирали урожай зі своїх полів, вбивали, коли вони пасли своїх кіз, коли вони спали і коли їли. Будь-якого Джакопо. Кожного Джакопо. Ми не билися з ними. Ми їх вбивали. Убивали до тих пір, поки в нашому світі не залишилося жодного Джакопо, поки всі вони не переселилися в світ духів.

Келен хотіла запитати, чи означає це, що вони вбивали навіть дітей, але не стала, оскільки знала відповідь: адже племені з такою назвою більше не існувало. В пам'яті її знову спливли слова батька: «Якщо тобі нав'язали війну, ти повинен забути про милосердя. Тоді милосердя не матиме ніхто, а проявляючи його, ти погубиш своїх людей так само вірно, як якщо б кинув їх беззбройними назустріч ворогу. Це буде помилка, за яку ті, хто йде за тобою, поплатяться життям».

— Я розумію, Чандален, — сказала вона вголос. — Твій народ зробив єдине, що залишалося. Це було необхідно. Мій батько казав: «Якщо тобі нав'язали війну, нехай вона стане такою, яку твій супротивник не в змозі уявити собі навіть в нічних кошмарах. Трішки менше — і ворог переможе».

— Мабуть, твій батько теж слухав голоси своїх предків. Він добре зробив, що навчив тебе цьому, — з повагою сказав Чандален. — Але я знаю, як важко носити це знання в своєму серці. Воно робить людину жорстоким.

— Це так. Я знаю це на власному досвіді. Але твій дід зберіг честь Племені Тіни. І я впевнена, що, коли війна скінчилася, він пролив чимало сліз над загиблими одноплемінниками.

Чандали швидким рухом скинув з себе хутряну накидку. На кожному передпліччя у нього бовталися на стрічках, сплетених з лляних ниток, гострі, немов голки, кістяні ножі. Ручки їх були обмотані, щоб не ковзали в руці, і прикрашені чорними перами.

Чандали торкнувся одного з ножів.

— Цей з мого діда. — Він доторкнувся до іншого. — А цей з мого батька.

Коли в мене виростає сильний син, він буде носити зброю, зроблену з моїх кісток і кісток мого батька, а кістки мого діда заспокояться нарешті в землі.

Коли Келен вперше побачила ці ножі в той день, коли вони покидали село, вона подумала, що це якесь ритуальна зброя. Тепер вона розуміла, що помилялася. Це було справжнісіньке зброя. Зброя духу.

— А що означає пір'я?

Чандален торкнув чорне пір'я у себе на правому плечі.

— Ці дав мені Птахолов, той, що був в нашому племені тоді, коли був зроблений цей ніж. А ці, — він показав на ліве передпліччя, — нинішній Птахолов. Пір'я ворона.

У Племені Тіни ворон вважався наймогутнішим духом. Духом, що волає до смерті. Думка про те, щоб носити на собі ножі, зроблені з кісток твого батька чи діда, представлялася Келен огидною, але вона розуміла, що Чандален цим пишається і промовчати в такій ситуації означає образити воїна.

— Ти надаєш мені велику честь, закликаючи духів своїх предків, щоб захистити мене. Схоже, Чандалена не обрадували її слова.

— Я надів їх тому, що Птахолов велів мені захищати тебе, як того, хто належить Племені Тіни. Це мій обов'язок. — Він знову торкнувся ножа на правому плечі. — Мій дід навчав мого батька і дядька Тоффалара, якого ти вбила, захищати своїх одноплемінників. — Він доторкнувся до іншого ножа. — А мій батько навчив мене. Коли в мене буде син, я стану вчити його, і коли прийде час йому захищати людей Тіни, мій дух буде з ним. З тих пір, як ми перебили Джакопо, чужинцям не дозволяється вступати в наші землі. Духи предків сказали нам, що запрошувати до себе чужинців — означає запрошувати смерть. Духи говорили правду. Ти привела до нас Річарда-з-характером, а слідом за ним прийшов Даркен Рал і вбив чимало людей.

Знову все звелося до цього. Чандален карався тим, що він, захисник племені, виявився не в змозі зупинити вбивць. Келен добре його розуміла, але…

— Духи предків допомогли нам врятувати Плем'я Тіни і ще дуже багато інших людей. Вони бачили, що Річард, як і ти, ризикує життям щоби врятувати тих, хто не хоче війни. Вони знають, що серце його не брехливе.

— Він залишився в будинку духів, коли Даркен Рал вбивав моїх одноплемінників. Він навіть не спробував його зупинити. Він не захотів битися. Він дозволив вмирати нашим людям.

— А чи знаєш ти, чому? — Келен чекала відповіді, але Чандален мовчав. Обличчя його було кам'яним. — Духи сказали йому, що якщо він вийде і стане битися, то буде битися так, як того хоче Даркен Рал, і неминуче загине, не зумівши допомогти нікому. Щоб перемогти, Річард повинен був витримати час і битися по-своєму. Чи не те ж саме чи говорили духи твоєму дідові?

— Так говорить Річард, — недовірливо буркнув мисливець.

— Я була там, я чула духів власними вухами. Річард рвався в бій, але вони заборонили йому битися. Ніхто тоді не міг зупинити Даркена Рала.

Річард загинув би марно, а Даркен Рал зараз панував би над світом.

— Якби ти не привела Річарда до нас у село, Даркен Рал не став би його там шукати. Келен розправила плечі.

— Послухай, Чандален! Ти знаєш, хто я і в чому полягає моє покликання?

— Так. Ти, як і всі сповідники, змушуєш людей боятися.

— Не тільки. Я стою на чолі Ради Серединних Земель. Я представляю у Раді всі народи, і завдяки мені племена, такі, як плем'я Тіни, зберігають незалежність.

— Ми можемо і самі захищатися.

— Це ти так думаєш. Твій дід був хороброю людиною, і ви перемогли Джакопо, незважаючи на те що їх було вп'ятеро більше. Однак озирнися, Чандален. Солдатів, які загинули тут, було в багато разів більше, ніж всіх людей Тіни, включаючи жінок і дітей. І все ж вони не встояли. А ти? Як ти думаєш, що сталося б, якби ті, хто розорив це місто, вирішили захопити ваші землі?

Чандален мовчав, переминаючись з ноги на ногу.

— Існують народи, які не мають своїх представників у Раді. Наприклад, Плем'я Тіни або бантаки. За них говорить Мати-сповідниця. Я захищаю ваше право жити по-своєму і не дозволяю нікому зазіхати на ваші землі. Ти правий, мене бояться. І тому слухаються. А якби не боялися, давно вже забрали б у вас ваші володіння. Ти сам бачив місцевість, по якій ми йшли. Для землеробства вона майже не годиться. А на ваших рівнинах дуже зручно вирощувати хліб і розводити худобу. Ваші мисливські угіддя були б випалені і засіяні, щоб міняти урожай на золото. Навіть такий хоробрий і сильний воїн, як ти, не зміг би захистити свій народ. Чужинці затопили б вашу землю, як сарана, і ваша хоробрість і сила виявилися би марними. Захисники цього міста були сильні і відважні, їх було в сотні разів більше, ніж вас, — і подивися, що з ними стало. А це всього лише одне місто. Є багато інших, і вони більші, ніж це. Бути хоробрим не означає бути дурним, Чандален. Ти бачиш, що тут сталося. Чи довго, по-твоєму, протрималися б твої воїни проти такої армії? Навіть якщо б кожен з вас забив би не п'ять, а п'ятдесят ворогів, нічого б не змінилося. Вас перебили би так само, як ви перебили Джакопо. Всіх до єдиного! І тільки я, — Келен ткнула себе пальцем в груди, — не дозволяю цього зробити. Тебе ніхто не боїться, зате всі бояться мене і того союзу, який я представляю. В Серединних Землях чимало благородних людей, готових боротися і померти, захищаючи слабких. Ті, хто загинув тут, були з їх числа. Вони завжди підтримували мене, коли я говорила, що сильна країна не має права забирати землю у свого сусіда тільки тому, що сусід слабший. Я стою на чолі Ради Серединних Земель і стежу за тим, щоб всі жили в мирі. За моїм наказом об'єднана армія виступить проти кожного, хто надумає затіяти війну. Так, я змушую людей боятися. Але я примушую їх слухатися.

Я не насолоджуюся владою. Я використовую її, щоб всі народи Серединних Земель, в тому числі і Плем'я Тіни, залишалися вільними і жили так, як вони того побажають. Люди, які загинули тут, теж билися за це право. Вони билися за тебе і твоє плем'я, хоча ти, можливо, ніколи б не дізнався про кров, пролиту за твою свободу. — Її пальці стиснули комір накидки. А ви ніколи не воювали за них — до тих пір, поки не прийшов Даркен Рал. Але коли виникла загроза для всіх, я прийшла до вас разом з Річардом — просити допомоги. Духи ваших предків зрозуміли, за що ми боремося, і відгукнулися на наше прохання. Вперше люди Тіни пролили кров в ім'я свободи і життя всіх народів Серединних Земель. Вони в боргу перед плем'ям Тіни — але й ви теж у боргу перед ними. Річард-з-характером ризикував життям заради твого племені, Чандален, і втратив у цій боротьбі тих, хто був йому дорогий, так само, як і ти. На його долю випали страждання, яких ти просто не в змозі собі уявити. — Вона перевела подих і люто продовжувала:

— Я змушую людей боятися, щоб ти як і раніше мав можливість наполягати на своїй сліпоті і впиватися своєю впертістю. Ми з Річардом врятували від загибелі всіх людей, що населяють Серединні Землі, включаючи і вас, людей Тіни, — так невже ми не заслужили якщо не допомоги, то хоча б простої подяки?

Вона замовкла. Чандален повільно відійшов до поручнів і пробігся пальцями по полірованій поверхні. Коли він заговорив, голос його був незвично м'який:

— Ти бачиш в мені впертого. І я в тобі теж. Може, нашим батькам варто було навчити нас тому, що люди часто роблять те, що роблять, не з упертості, а тому, що бояться за тих, кого зобов'язані захистити. Може бути, нам треба намагатися бачити один в одному не ворогів, а людей, що роблять все можливе, щоб врятувати свій народ. Тінь усмішки торкнула її губи.

— Можливо, Чандален зовсім не так сліпий, як я думала. Боюся, і мій погляд повинен стати гостріше, щоб я змогла бачити в тобі людину честі, яким ти і є.

Чандален стримано посміхнувся і кивнув.

— Річард-з-характером недурний, — сказав він і, перехилившись через перила, подивився вниз, на перший поверх, — якщо говорив, що вибрав би Чандалена, щоб Чандален захищав його спину в бою.

— Ти маєш рацію, — тихо сказала Келен. — Річард не дурний.

— І до того ж він пожертвував собою, ставши твоїм чоловіком. Адже якби тобі довелося вибирати чоловіка, ти, безумовно, вибрала б чоловіка з Племені Тіни, тому що ми дуже сильні. — В його голосі прозвучала гордість. — І, ймовірно, ти вибрала б мене, тому що тобі потрібен найсильніший. Річард врятував мене.

— Дуже шкода, що така доля уявляється тобі настільки жахливою, — з натягнутою посмішкою сказала Келен.

Чандален підійшов до неї. Деякий час він дивився їй в очі, а потім почав розв'язувати стрічку на правому передпліччі. Знявши кістяний ніж, він простягнув його Келен.

— Дід буде гордий, що захищає тебе, жінку Племені Тіни.

— Чандален, я не можу його прийняти. У ньому дух твого діда.

Не звертаючи уваги на її слова, він почав прив'язувати ніж до лівого передпліччя Келен.

— Дух мого батька зі мною, і зі мною моя сила. Ти битися за людей Тіни.

Дідусь хотів би бути поруч з тобою в цій битві. Ти надаєш йому честь.

Він зав'язав вузол, і Келен гордо підняла голову.

— Це велика честь для мене, Чандален.

— Це добре. Тепер твій обов'язок — боротися так само, як бився мій дід, і захищати своїх людей. Усіх своїх людей. — Він узяв її праву руку і приклав до ножа. — Поклянись, що завжди будеш вірна цьому обов'язку.

— Я вже присягнулася захищати людей Тіни і всі народи Серединних Земель. Я боролася і буду боротися за всіх вас.

Але мисливець не відпускав її руку:

— Поклянись Чандалену.

Вона придивилася в його суворе обличчя і сказала:

— Клянуся.

Чандален посміхнувся і дбайливо поправив її накидку, яку зрушив, щоб прив'язати ніж.

— Коли Чандален побачить Річарда-з-характером, він подякує йому за позбавлення від долі стати чоловіком Матері-сповідниці. Я бажаю йому удачі, бо він, як і я, захищає людей Тіни. Так говорив Птахолов.

Келен підняла з підлоги накидку Чандалена.

— Одягни. Я не хочу, щоб ти замерз. Тобі ще належить провести мене до Ейдіндріла.

Він кивнув і, накинувши шкуру на плечі, знову подивився на двері.

— Хтось побував тут після того, як вороги пішли. Келен насупилася:

— Чому ти так думаєш?

— Навіщо ти закриваєш двері після того, як оглянеш кімнату?

— З поваги до померлих.

— Коли ми прийшли, двері були зачинені. Ті, хто гвалтував жінок, не стали би цього робити. У них поваги немає. Двері закрив хтось інший, хто був тут до нас.

Келен теж подивилася на двері, зважуючи його слова.

— Напевно, ти правий. — Вона похитала головою. — Вони не стали б закривати двері.

Чандален знову перехилився через перила, дивлячись на сходи.

— Навіщо ми тут?

— Я повинна була дізнатися, що сталося з людьми.

— Ти бачила це зовні. Навіщо ми прийшли в цей будинок?

Келен опустила очі.

— Тому що я хочу дізнатися, чи вбита королева. Чандален подивився на неї через плече.

— Вона щось для тебе означає?

— Так, — відповіла Келен, відчуваючи, як б'ється серце. — Ти звернув увагу на статуї біля входу?

— Чоловік і жінка? Келен кивнула.

— Жінка — це її мати. Моя мати була сповідницею. Чоловік — це батько королеви. Король Вайборн. Він був і моїм батьком.

Чандали здивовано зігнув брову:

— Ти — сестра королеви?

— Зведена сестра. — Зібравшись з духом, Келен почала підніматися по сходах. — Давай подивимося, чи тут вона. Потім можна буде йти далі, в Ейдіндріл.

Біля входу в королівські покої Келен зупинилася, намагаючись вгамувати посилене серцебиття. Вона не могла змусити себе відкрити двері. В покоях стояв огидний сморід, але Келен не звернула на це уваги.

— Залишся тут, а я подивлюся, — запропонував Чандален.

— Ні, — відповіла Келен, — я повинна побачити своїми очима.

Вона потягнула за ручку, але двері виявилися замкненими. Втім, в замковій щілині стримів ключ. Келен торкнулася обпалююче холодного металу.

— Це і є замок, про який я тобі казала, — сказала вона і, вийнявши ключ, показала його Чандалену. — А це ключ. — Вставивши ключ на місце, вона повернула його тремтячими пальцями. — Якщо у тебе є ключ, ти можеш відімкнути замок і відкрити двері.

Той, хто замкнув двері, зробив це з поваги до королеви.

Вікна в королівській приймальні були цілі, і меблі — теж. Втім, тепліше від цього в кімнаті не було, зате смерділо так, що Келен і Чандален ледь не задихнулися.

Вся приймальня була заляпана людськими екскрементами. Вони були всюди: на килимах, на столах, навіть у каміні, не кажучи вже про оксамитові кріслах і дивани.

Намагаючись дихати крізь хутро на накидках, Келен і Чандален, обережно ступаючи, пройшли в королівську опочивальню. Там було ще гірше — просто нікуди поставити ногу. Тут були вимазані навіть стіни, а на королівському ліжку височіла ціла смердюча піраміда. Якби все це не замерзло, в кімнаті не можна було б перебувати ні секунди.

Але трупів, на щастя, тут не було. Королеви не було в палаці.

Список підозрюваних в голові у Келен скоротився до одного рядка.

— Кельтонці! — Прошипіла вона. Чандали був ошелешений.

— Навіщо вони це зробили? Хіба вони діти, які не знають, як себе вести?

Озирнувшись наостанок ще раз, Келен стрілою вилетіла в коридор, знову замкнула двері і зробила нарешті перший глибокий вдих.

— Це послання, — сказала вона, відсапавшись. — Знак презирства до тих, хто тут жив. І до людей, і до того, що їм належало. Переможці намагалися принизити переможених всіма способами, які могли придумати.

— Принаймні твоєї зведеної сестри тут немає. Келен поправила накидку і тугіше затягнула ремінець на комірі.

— Зате там є це.

Вона почала спускатися по сходах і поверхом нижче зупинилася, щоб ще раз поглянути на закриті двері. Чандален стояв поруч.

— Треба йти до воріт, — сказала Келен. — Пріндін і Тоссідін, напевно, вже повернулися.

— Хіба це не викликає в тебе гніву? — Сам Чандален готовий був вибухнути від люті.

Тільки зараз Келен усвідомила, що на обличчі її знову маска сповідниці.

— Навряд чи мені варто показувати свій гнів прямо зараз. Але коли прийде час, ти побачиш його, обіцяю.

30

У маленькому глинобитному будиночку неподалік від пролому в стіні міського муру Келен дивилася, як Чандален розводить вогонь в невеликій ямі для багаття.

— Погрійся, — сказав він, — а я піду зустріну Пріндіна і Тоссідіна.

Він вийшов. Келен скинула накидку і сіла ближче до вогню, хоча розуміла, що якщо зігріється зараз, то потім буде мерзнути ще більше. Вона простягла руки над полум'ям і відчула, як по тілу починає розливатися тепло.

У будинку було всього дві кімнати, але для когось вони становили більшу частину світу. Келен озирнулася. Стіл розламаний, зате важка груба лава в кутку вціліла. Рваний одяг, зім'яті олов'яні миски, розбита прядка. Три котушки з нитками втоптані в долівку.

Келен помітила біля стіни пом'ятий казанок і вирішила, що простіше скористатися ним, ніж розпаковувати свій. Вона набила казанок снігом і поставила на камені над вогнем. У роздавленій бляшанці в кутку виявився чай, але Келен не ризикнула його заварювати і дістала свій. Сніг в казанку швидко танув, і вона раз у раз вибігала на вулицю за новими порціями. Втім, Келен була рада будь-якому заняттю — аби не бачити стоячі перед очима мертві лиця дівчаток-фрейлін.

Коли вода в казанку готова була закипіти, прийшов Пріндін. Він поставив лук біля стіни і з важким подихом опустився на лаву.

Келен підвелася і визирнула за двері.

— А де ж твій брат?

— Скоро прийде. Ми розділилися, щоб встигнути побачити побільше. — Він витягнув шию, намагаючись зазирнути в сусідню кімнату. — А де Чандален?

— Пішов шукати вас.

— Значить, скоро повернеться. Мій брат недалеко.

— І що ви знайшли?

— Ще мерців.

Видно було, що зараз йому не хочеться нічого розповідати, і Келен вирішила почекати з розпитуваннями, поки не повернуться Чандалов з Тоссідіном.

— Зараз буде чай.

— Гарячий чай — це добре, — зрадів Пріндін. Притримуючи рукою волосся, Келен стала сипати в кип'яток заварку. — У тебе дуже гарний зад.

Келен випросталась і повернулася до мисливця:

— Що ти сказав?

— У тебе дуже гарний зад. — Пріндін показав на нього пальцем. — Мені подобається така форма.

Келен давно навчилася не дивуватися, стикаючись з деякими звичаями народів Серединних Земель. Наприклад, в Племені Тіни чоловік, що робить комплімент жінці з приводу її грудей, тим самим висловлював упевненість в тому, що вона буде гарною матір'ю і народить купу діточок. Зробивши такий комплімент, можна було з упевненістю сподіватися на дружбу з батьком дівчини і на прихильність її матері. У той же час інтерес до того, як дівчина виглядала б без бруду в волоссі, прирівнювався до непристойної пропозиції.

Взагалі люди Тіни трактували питання статі досить незвично. Келен не раз і не два заливалася краскою, коли Везелен без всякого сорому починала розписувати подробиці свого інтимного життя з чоловіком. І, що найгірше, вона обожнювала робити це в його присутності.

Тому Келен не образилася на зауваження Пріндіна, вона розуміла, що це свого роду комплімент і він не хотів її образити, але все ж вона розсердилась. Може бути, тому, що Пріндін посміхався, а у неї перед очима стояли особи вбитих фрейлін.

Придивившись до виразу її обличчя, Пріндін нахмурився.

— Я бачу, ти здивована. Хіба Річард-з-характером ніколи не говорив тобі про це?

Келен зам'ялася, думаючи, як би делікатніше закрити цю тему.

— Ну… Він ніколи не говорив про це особливо.

— Значить, інші чоловіки повинні були сказати тобі раніше. На твій зад будь-хто зверне увагу. І взагалі на твоє тіло приємно дивитися. Воно змушує хотіти… — Він розгубився. — Я не знаю вашого слова для…

Кров прилинула до її обличчя, і вона зробила крок до нього.

— Пріндін! — Вона змусила себе розтиснути кулаки й говорити спокійно. Пріндін, я — Мати-сповідниця. Він кивнув, нітрохи не зніяковівши.

— Так, але ти ж ще й жінка, а твій зад…

— Пріндін! — Келен відчувала, що втрачає контроль над собою. — У вас прийнято говорити жінці такі речі, але в інших країнах це неприпустимо! Це вважається образою, і дуже серйозною. Більше того, я Мати-сповідниця, і зі мною не можна говорити таким чином!

Усмішка зійшла з його обличчя.

— Але ти тепер теж з Племені Тіни.

— Це правда, але тим не менше я залишаюся Матір'ю-сповідницею.

Пріндін зблід.

— Я образив тебе! — Він упав на коліна. — Прости мене, я не хотів проявити неповагу. Я просто хотів тебе похвалити…

Щоки Келен знову запалали, але тепер вже від сорому. Вона все-таки не стрималася і принизила його.

— Я розумію, Пріндін. Я знаю, ти не мав на увазі нічого поганого. Але за межами Племені Тіни ти не повинен ні з ким так розмовляти. Тебе просто не зрозуміють і сильно образяться.

— Я ж не знав! — Пріндін мало не плакав. — Будь ласка, скажи, що прощаєш Пріндіна!

— Так, так… Звичайно. Я знаю, що ти не хотів мене образити. — Вона взяла його за руки. — Звичайно, прощаю.

У дверях виник Чандален. Обличчя його було похмурим. Він кинув швидкий погляд на Пріндіна і запитально подивився на Келен.

— Що відбувається?

— Нічого. — Вона поспішно допомогла Пріндіну піднятися. Тим часом в кімнату ввійшов Тоссідін. — Але нам доведеться поговорити про те, як прийнято розмовляти з жінкою в Серединних Землях. Є речі, які вам необхідно знати, щоб уникнути неприємностей. — Вона поправила одяг і швидко спитала. — Що ви знайшли?

Чандален суворо подивився на Пріндіна:

— Що ти накоїв?

Той відступив на півкроку і опустив очі.

— Я не знав, що роблю погано. Я тільки сказав, що у неї гарний…

— Досить! — Обірвала його Келен. — Просто невелике непорозуміння.

Забудьте. — Вона повернулася до вогню. — Я заварила чай. Знайдіть-но кружки, вони валяються десь тут — і будемо пити чай, поки ви розповідаєте про те, що побачили.

Тоссідін вирушив шукати кружки, по дорозі відваживши брату запотиличник і підкріпивши його відповідним зауваженням. Чандален зняв накидку і, присівши біля вогню, простягнув до багаття замерзлі руки. Тоссідін приніс кружки, і Келен почала розливати чай.

Щоб показати всім, що Пріндін не втратив гідності в її очах, вона запропонувала йому говорити першим. Пріндін, розгублено потираючи потилицю, кинув короткий погляд на брата і Чандалена, обличчя його стало серйозним.

— Війна була десять, може бути, дванадцять днів тому. Вороги прийшли зі сходу, але не всі. Частина їх рухалася з північного сходу і з півдня. Люди з міста билися з ними в ущелинах, а потім ті, хто залишився в живих, зібралися біля міських стін. Вороги переслідували їх і вбивали. Біля південних воріт була остання битва. Вигравши її і стративши полонених, вороги увірвалися в місто. Коли вони перебили всіх там, то знову пішли на схід.

— Вони забрали з собою своїх мерців, — додав Тоссідін. — Вони везли їх на візках: там дуже багато слідів від коліс. На це у них пішло цілих два дні. Дуже багато вбитих. Тисячі. Захисники міста билися, як дияволи.

Вороги втратили більше людей, ніж убили самі.

— А куди вони діли трупи? — Запитала Келен.

— Кинули в яму по дорозі на схід, — відповів Пріндін. — Я можу показати, де це. Яма дуже глибока. Келен обхопила кружку долонями, щоб зігріти руки.

— Як вони виглядають? Який на них одяг? Пріндін сунув руку за пазуху і витягнув згорнутий шматок тканини. Це був прапор, вкритий кривавими плямами.

— Там багато палиць з такими штуками, — пояснив Пріндін. — І на одязі у солдатів такі ж знаки.

Келен розгорнула прапор і приголомшено втупилася на чорний щит з вишитою сріблом витою буквою «Р» — символу будинку Ралів.

— Д'хара, — прошепотіла вона. — Але як це може бути? — Вона підняла голову.

— А чи були там кельтонці?

Брати переглянулись. Вони не розуміли. Вони не знали, хто такі кельтонці.

— Деякі одягнені по-іншому, — невпевнено сказав Пріндін. — Але майже у всіх є такий знак. На одязі або на щиті.

— І вони пішли на схід?

— Так, — кивнув Тоссідін. — Не знаю, як сказати, скільки їх було, але якщо стояти біля широкої дороги і дивитися, як йде така армія, то доведеться дивитися цілий день.

— А ще, — додав Пріндін, — до них приєдналися воїни, які чекали на півночі. Келен насупилася, розмірковуючи.

— Ти сказав про вози… А багато їх було? Великі вози?

— Та сотні! — Зневажливо пирхнув Пріндін. — Ці люди нічого не несуть.

Вони перемогли, бо їх було багато, але вони ледарі. Вони самі їдуть на візках і везуть на них свої речі.

— У них багато припасів, — заперечила Келен. — Армія дуже велика. Вони все везуть на возах, щоб зберегти сили для бою.

— Вони їх втратять! — Вагомо сказав Чандалов. — Якщо ти не несеш сам все, що тобі потрібно, а везеш на возі або на коні, ти стаєш слабким.

Цим людям далеко до нас.

— І все ж їм вистачило сил зруйнувати це місто, — сказала Келен, покосившись на Чандалена.

— Тому що їх було багато, — посміхнувся той. — Так само, як і Джакопо. Але не тому, що вони сильні або вміють битися.

— Велика кількість, — зауважила Келен, — вже сама по собі сила.

З цим ніхто не став сперечатися.

— Тепер їх число не має значення, — сказав Пріндін, допиваючи чай. — Вони пішли. Зібралися всі разом і пішли на схід.

— На схід… — Келен на мить замислилася. — Над ущелиною, де вони проходили, є міст? Вузький мотузяний міст?

Брати кивнули. Келен встала.

— Прохід джара, — прошепотіла вона і, повернувшись, подивилася на двері. Один з небагатьох, де можуть проїхати вози.

— І ще дещо, — сказав Тоссідін, теж підводячись. — Днів п'ять тому сюди прийшли ще люди. — Він виставив перед собою обидві руки, розчепіривши пальці. Стільки людей прийшли вбивати. — Він закрив всі пальці, окрім одного. — А стільки прийшли потім.

Келен подивилася на Чандалов.

— Ті, що закрили двері.

Він кивнув, а брати насупились.

— Вони оглянули місто, — продовжував Тоссідін, — але, побачивши, що тут більше нікого вбивати, теж пішли на схід, щоб приєднатися до решти.

— Ні, — похитала головою Келен. — Вони не хочуть до них приєднатися. Вони їх переслідують, так мені видається.

Пріндін ненадовго задумався.

— Але якщо вони їх наздоженуть, то теж помруть. Їх занадто мало. Все одно що блоха спробує з'їсти собаку.

— Нам треба йти, — сказала Келен, надягаючи накидку. — Прохід джара широкий і зручний, але це довгий і звивистий шлях. Я знаю інші дороги — на зразок тієї, що веде через мотузяний міст над проходом Джар і йде в долину Гарпій. Армії там не пройти, а ми пройдемо, і цей шлях буде коротшим. Відстань, яку вони пройшли за три дні, ми пройдемо за один.

Чандален встав, але було ясно, що йому це не до душі.

— Мати-сповідниця, Ейдіндріл в іншій стороні.

— Все одно нам треба перебратися через гори. Цей шлях нічим не гірше будь-якого іншого.

— Але ж там багатотисячна армія. Ти сама говорила, що хочеш дістатися до Ейдіндріла без зайвих пригод. На цьому шляху їх буде дуже багато.

Келен присіла і почала зашнуровувати снігоступи. Перед очима в неї стояли лиця убитих дівчат.

— Я Мати-сповідниця. Я не допущу, щоб в Серединних Землях творилося таке. Це мій обов'язок.

Брати невесело переглянулись і теж потягнулися за снігоступами. Тільки Чандален не рушив з місця.

— Ти казала, що твій обов'язок — потрапити в Ейдіндріл, як просив Річард-з-характером. Ти казала, що зобов'язана виконати його прохання.

Келен завмерла, але лише на мить. Чандален був правий, але тільки почасти.

Скінчивши зашнуровувати снігоступи, вона піднялася.

— Я не відмовляюся від своїх слів. Але ми люди Тіни. На нас лежать і інші обов'язки.

— Які обов'язки?

Келен поторгала кістяний ніж на лівому передпліччі.

— По відношенню до духів. Джакопо, бантаки і ці люди — всі вони послухалися злих духів, які пробралися через завісу. Ми несемо відповідальність перед духами наших предків і їх живими нащадками.

Сказавши це, Келен відчула легкий укол сумніву. Річард просив її знайти Зедда, але ж Річард — єдиний, хто може замкнути завісу.

Чандален правий: потрібно йти в Ейдіндріл.

Але мертві лиця як і раніше стояли у неї перед очима. Вона не могла впоратися з собою.

Брати сиділи на лаві, зашнуровуючи снігоступи. Чандален підійшов до Келен і тихо запитав:

— Що користі в тому, що ми їх наздоженемо? Ти робиш помилку.

— Чандален, тих, що влаштували цю різанину, не менше п'ятдесяти тисяч. Тих, хто закрив у палаці двері, — від сили тисяч п'ять. Ними рухає гнів, але якщо вони наздоженуть ворога, то, без сумніву, загинуть. У мене є можливість врятувати їх, і я не маю права нею нехтувати.

— А якщо тебе вб'ють, чи не обрушиться на нас ще більше зло?

— Ви троє подбаєте про те, щоб мене не вбили.

Вона пішла до дверей, але Чандален зупинив її.

— Скоро стемніє, — спокійно сказав він, — а нам треба відпочити і поїсти.

Вирушимо на світанку.

— Місяць освітлюватиме нам дорогу. У нас немає часу відпочивати. — Вона нахилилася до нього. — Я йду зараз. Якщо ти такий сильний, як кажеш, то підеш зі мною. Якщо ж ні — можеш залишитися і відпочивати.

Чандален пирхнув і упер руки в боки. Він був обурений до краю.

— Ти не можеш йти довше, ніж Чандален. Ми йдемо разом!

Келен стримано посміхнулася йому і вийшла за двері. Брати схопили луки і вискочили за нею. Чандали присів і поспішно зашнурував снігоступи.

31

Річард задумливо спостерігав, як коні пасуться на траві, якої немає.

Випалена сонцем долина була безплідна і порожня, але коні, здавалося, не помічали цього. Обманні видіння тутешніх місць подіяли навіть на тварин.

Річард мимоволі здригнувся. Що ж привидиться йому?

Сестра Верна нарешті зважилася. Ступивши вперед, вона потягнула за вуздечку Джека, який знехотя відірвався від свого дивного заняття.

— Сюди, — сказала вона.

Попереду, дуже низько, над самою землею, клубочилися, мов живі, зловісні чорні хмари. Здавалося, вони спеціально чекають необережного подорожнього. Річард пішов за сестрою, ведучи на поводу ще двох коней. Сестра казала, що на коней можуть подіяти древні закляття, і тоді вони загинуть самі, погубивши і наїздників. Ось чому через Долину заблукалих краще йти пішки.

Раптово сестра Верна різко згорнула направо. Там, де вони були раніше, із землі злетіла хмара чорного пилу. Вона промайнула мимо, ледь не зачепивши подорожніх. Коли сестра озирнулася, обличчя її було похмуріше хмари.

— Що б ти не побачив, — сказала вона, — не вір! Пам'ятай: це обман. Ти зрозумів?

— А що я можу побачити? — Запитав Річард. Його сорочка намокла від поту.

— Не можу сказати точно, — не обертаючись, відповіла сестра. — Тутешні чари викликають з твоєї свідомості ті помисли і образи, які вселяють тобі жах. Або ж ті, що нестримно тягнуть тебе. Тому кожен бачить щось своє.

Втім, бувають і однакові видіння: адже деякі кошмари однаково лякають всіх.

Але не все, що ми бачимо тут, обов'язково буде маною. Магія породжує і дещо, цілком реальне. Наприклад, чорні хмари.

— А що ти побачила зараз, коли так злякалася? Сестра не відповіла. Вона мовчки йшла, дивлячись прямо перед собою.

— Свою любов, — нарешті промовила вона.

— Свою любов? Але чому ж тоді ти так злякалася?

— Він намагався вбити мене.

— Він? — Річард сторопів. — У тебе є коханий?

Сестра опустила очі.

— Був. — Голос її став тихим і сумним. — Коли я була молода, у мене був коханий. Джедідія.

Після недовгого мовчання Річард запитав:

— Ти його більше не любиш? — Сестра похитала головою. — Чому ж?

Вона на мить зупинилася і провела рукою по очах.

— Коли я покинула Палац пророків, я була дуже молодою, може, навіть молодше, ніж ти зараз. Я пішла, щоб знайти тебе. Ми тоді навіть не знали, народився ти чи ні. Ми знали тільки, що ти повинен народитися, і більше нічого. І тому за тобою відправили трьох сестер Світу. Це було так давно… Я півжиття провела далеко від Палацу… І від Джедіді. — Вона знову зупинилася і уважно оглянула рівнину. — Він, звичайно, давно мене забув і знайшов іншу.

— Якщо він дійсно любив тебе, сестра, — тихо сказав Ричард, — він тебе не зможе забути і ніколи не знайде іншу. Ти ж не забула його.

— Занадто багато років минуло, — відповіла сестра Верна. — Ми жили нарізно, і обидва ми змінилися. Я постаріла. А він… У нього — великий дар, і він живе своїм життям. Я йому в його житті не потрібна.

— Ти ще не стара, сестра. Якщо ви дійсно любили один одного, не важливо, скільки років пройшло з тих пір. — Річард сам не знав, про неї він говорив або про себе.

Сестра Верна тихенько засміялася.

— Юність. Юності властиві великі надії, але невластива мудрість. Я знаю людей і знаю чоловіків. Він занадто довго не був зі мною. І він давно знайшов мені заміну.

Річард відчув, що червоніє.

— Любов — це щось більше.

— Ах, значить, ти так добре знаєш, що таке любов? Ти теж дуже, дуже скоро будеш без розуму від чиїх-небудь гарненьких ніжок. Річарда захлеснула хвиля гніву, але тут сестра Верна застигла на місці. Вона підняла голову. Чорні хмари повзли з усіх сторін, оточуючи подорожніх, зближуючись навколо них. Раптово Річард почув, як хтось тихо-тихо кличе його.

— Щось тут не так, — прошепотіла сестра Верна.

— Що?

Не відповідаючи, вона повернула наліво, потягнувши за собою Джека.

— Сюди.

Сліпучий спалах прорізав темряву. Туди, де тільки що стояла сестра Верна, вдарила блискавка. Земля здригнулася від грому. І в ту саму мить, коли блискавка осяяла долину, вихопивши з темряви чорну стіну пилу, Річард побачив Келен.

Вона стояла і дивилася на нього. А потім раптом зникла.

— Келен?! — Закричав він. Сестра Верна знову згорнула.

— Сюди. Ну ж бо! Річард! Це мана! Що б ти не побачив, це мана. Ти не повинен ні на що звертати увагу. Пішли.

Річард і сам знав, що це мана, але все одно йому було боляче. Дуже боляче і дуже сумно. Він зітхнув. Чому магія викликала з його свідомості образ Келен? Сестра Верна сказала, що чари показують те, чого він боїться або чого пристрасно бажає. Що ж знайшла в ньому тутешня магія: жах або тугу?

— А блискавка справжня? — Запитав він сестру. — Цілком справжня, щоб убити нас. І все ж — це не блискавка в звичному розумінні. Ця буря — битва заклять. А блискавка — магічний розряд, що виникає при зіткненні протилежних сил.

І знову він почув, як звідкись здалеку хтось кличе його. Але голос був не Келен. Його кликав чоловік.

Ще один сліпучий спалах. Цього разу блискавка вдарила прямо перед подорожніми. Річард і сестра Верна машинально підкинули руки, затуляючи очі.

Коні навіть не здригнулися. Судячи з того, що сказала сестра, так воно і повинно бути. А будь блискавка справжня, коні б злякалися.

Блискавки виблискували з усіх сторін, і земля тремтіла у них під ногами. Сестра Верна потягнула Річарда за рукав.

— Послухай мене, Річард, щось тут не так! Дорога змінює напрямок дуже швидко, а я не відчуваю цього, хоча мала б.

— Але чому? Ти ж уже перетинала долину, і все було в порядку.

— Не знаю. Нам мало що відомо про ці місця. Тут править магія, природу якої ніхто не в силах зрозуміти. Можливо, ці чари якось особливо діють на тих, хто вже побував колись у долині. Кажуть, що перетнути її вдруге набагато важче, ніж першого, а з тих, хто пішов сюди втретє, не повернувся ніхто. Але, може, справа не тільки в мені.

— Не тільки в тобі? А в чому? Чи не в мені раптом? Сестра дивилася в порожнечу, на щось, видиме тільки їй одній, на щось, чого — Річард знав — насправді не існує. Вона насилу сфокусувала погляд на Річарда.

— Ні, не в тобі. Будь це якось пов'язано з тобою, я б як і раніше відчувала дорогу, а я її не відчуваю. Тобто відчуваю, але не завжди. По-моєму, це через сестер Елізабет і Грейс.

— А вони-то тут при чому? — Майже прокричав Річард крізь шум бурі.

Нове хмара пилу обрушилося на них. Піщинки боляче били по обличчю, забивалися у волосся, потрапляли в очі. Річард примружився.

— Вмираючи, вони передали мені свій дар. Тому, коли ти не прийняв їх пропозиції, сестрам довелося убити себе. Обидві вони добровільно розлучилися з життям, щоб передати свій дар іншій сестрі, а та, знайшовши нові сили, змогла б виконати свою місію.

Так ось чому йому здалося, що магія сестер зростає від разу до разу.

Келен ще тоді припустила, що це якось пов'язано з тим, що сестри вбивають себе.

— Тобто зараз, крім твоєї сили, ти володієш і силою Хань двох інших сестер Світу?

Сестра Верна кивнула, обводячи поглядом околиці.

— Зараз у мене однієї та сила, що була у нас трьох. — Вона знову подивилася на Річарда. — Можливо, моя могутність надто велике, щоб я могла пройти тут. Але пам'ятай: якщо я загублюся, ти повинен спробувати вийти звідси без мене.

— Ще чого! Я заблукаю. Я ж не відчуваю цих ваших безглуздих заклинань!

— Не сперечайся зі мною! Ти відчуваєш блискавку. Той, у кого немає дару, відчув би її надто пізно. Доведеться тобі постаратися.

— Не бійся, сестра, все буде добре. Ти обов'язково знайдеш дорогу.

— Але якщо мені це не вдасться, ти повинен вийти звідси. Постарайся, Річард!

Головне, що б ти не побачив, знай — це мана. Іди вперед і ні на що не звертай уваги. Ні на що. Якщо я загину, ти повинен сам вибратися звідси і дійти до Палацу пророків. Чого б тобі це не коштувало!

— Якщо з тобою щось трапиться, я спробую повернутися в Серединні Землі.

Це ближче.

Сестра різко смикнула його за рукав.

— Ні! І чому це ти весь час мені суперечиш? — В очах її промайнув гнів, але вона тут же опанувала себе. — Річард, якщо сестри Світла не допоможуть тобі опанувати даром, ти помреш, і нашийник тебе не врятує. Тільки сестра може зробити так, щоб твій Хань звернувся тобі на благо. Ми потрібні тобі як повітря, без нас ти просто-напросто задихнешся. Елізабет і Грейс пожертвували життям заради того, щоб допомогти тобі. Нехай же їх жертви будуть не марні.

Річард взяв сестру за руку і ніжно стиснув її долоню.

— Все буде добре, сестра. Ти вийдеш звідси, я обіцяю. Якщо знадобиться моя допомога, я допоможу тобі, чим зможу. Не бійся. Не вір чаклунським видінням.

Хіба не ти мені це говорила?

Сестра Верна з важким подихом відняла руку і відвернулася.

— Мана… Ти не знаєш, що я бачу. — Вона озирнулася через плече. Не випробовуй мого терпіння, Річард, повір, я зараз не в кращому настрої.

Роби, як я сказала. — І вона рішуче пішла вперед.

Річард почув цокіт копит: коні бадьоро бігли за сестрою. Навколо як і раніше кружляли темні вихори, раз у раз перерізувані стрілами блискавок.

Спокій коней здався Річарду дивним. Чому вони ніяк не реагують на блискавки? А може, він сам бачить блискавки тільки завдяки своєму дару? Зліва злетіла хмару пилу. Спалах осяяв її, і Річард, здивований, застиг на місці. Він побачив Оленячий ліс — ліс, який так вабив його до себе. Ось вони, дерева, зовсім поруч. Ще крок — і він опиниться там, в тиші і спокої.

Один лише крок! Ліс нездоланно вабив його. Під цими кронами так тихо, так спокійно. Там більше не буде страху, горя і болю. Так, звичайно, це всього лише мана, пастка. Сестра Верна попереджала його. Але навіть якщо ліс не справжній, яка різниця? Адже він все одно буде там щасливий. Хіба погано бути щасливим?

І знову Річард почув, як хтось кличе його. Він почув наближення цокоту копит. Озирнувшись, він побачив Чейза. — Не вір цьому, Річард! — Донісся до нього голос сестри Вірні. — Це мана! Не зупиняйся, йди вперед.

Річард знудьгувався за старим другом не менше, ніж за своїм лісом. Не слухаючи сестру, він все стояв і дивився на Чейза. Страж кордону скакав щодуху на змиленому коні. Хтось сидів у сідлі поруч з ним. Придивившись, Річард дізнався Рейчел. Ну що ж, все правильно, вона і повинна бути разом з Чейзом.

Рейчел теж кричала і кликала Річарда, і Річард як зачарований дивився на цю ману.

Щось у вигляді Рейчел привернуло його увагу. Щось, що створювало неясне відчуття присутності Зедда. Погляд Річарда впав на дивний, схожий на бурштин, камінь — камінь, що висів у Рейчел на шиї. Камінь на золотому ланцюжку. Здавалось, сам Зедд просить Річарда звернути увагу на цю річ.

— Річард! — Закричав Чейз. — Не ходи туди! Не треба! Ти потрібен Зедду! Завіса пошкоджена, Річард!

А потім Чейз раптом різко натягнув поводи, і кінь зупинився. Річард знехотя пішов за сестрою Вірною, раз у раз озираючись через плече. Страж кордону здавався тепер зовсім спокійним. Він більше не кликав Ричарда.

Спішившись, він підхопив на руки дівчинку. Чорний смерч затулив їх, і останнє, що побачив Річард, були Рейчел і Чейз, що нерухомо дивляться в порожнечу.

Для мани все це здавалося трохи дивним, але, може, це всього лише хитрість, виверт, щоб привернути його увагу?

Сестра Верна знову покликала його:

— Іди ж! Іди! Не примушуй мене вдаватися до крайніх заходів! Тобі не можна зупинятися! — Вона повільно рухалася вперед, озираючись при кожному кроці.

— Прохід звужується. Поспішаймо, поки пастка не закрилися!

Річард ще раз оглянувся. Темрява вже майже повністю приховала Рейчел і Чейза.

Річарду здавалося, що вони йдуть кудись, з кожною секундою все більше і більше віддаляючись від нього. Річард поспішив нагнати свою супутницю.

Дивна мана. Чому вона привиділася йому? Все виглядало зовсім як в житті, і друзі були так близько — простягни руку і доторкнешся. А може, невідома чаклунська сила намагалася спокусити його, змусивши піти за тими, кому він вірив, як самому собі? Річард знову побачив Чейза, що в розпачі волає до нього.

Зусиллям волі він примусив себе заспокоїтися. Звичайно, мана має бути правдоподібною. Дуже ймовірною. Інакше хто ж в неї повірить? Не будь вона такою схожою на реальність, вона нікого не змогла б обдурити…

Річард зупинився: прямо перед ним стояв Джек і мирно щипав траву. Траву, якої не було на випаленій сонцем рівнині. Неподалік паслися Бонні і Джеральдіна. Річард ласкаво поплескав коня по крупу і вже зібрався було кликнути Бонні і Джеральдін, як раптом помітив, що поводи Джека валяються на землі. Річард похолов.

Сестра Верна зникла.

Блискавка з оглушливим гуркотом прорізала все небо і встромилася в землю прямо біля ніг Річарда. Жар обпалив його, волосся стало дибки. Перед очима танцювали біло-блакитні язики полум'я. Відскочивши вбік, він почав кликати сестру Верну.

Безуспішно. І тоді Річард повільно пішов вперед, ведучи на поводі коней. Він озирався при кожному кроці, а вогненні стріли немов переслідували його, б'ючи в землю там, де він стояв мить тому.

Раптово з'явилися вогненні кулі. Вони зі свистом пролітали мимо Річарда, і їх було так багато, що, здавалося, горить саме повітря. Вогонь ревів, наступаючи суцільною стіною. Річард кинувся бігти. Збожеволівши від жаху, він метався з боку в бік, прикривши голову рукою, наче це могло його врятувати. Гуркіт наростав. Всюди, як живий, клубочився, міняючи обриси, чорний пил. Річард біг, не розбираючи дороги, мріючи лише про одне: врятуватися від блакитних блискавок і жовтого полум'я.

Несподівано прямо перед ним з темряви виникла гладка біла мармурова стіна. Важко дихаючи, Річард зупинився і глянув наверх, але так і не зміг розгледіти кінця стіни, прихованої чорними хмарами. Чергова блискавка вдарила так близько, що він знову кинувся бігти, потягнувши за собою коней. В середині стіни він зауважив арочний отвір. Звернувши за кут, він виявив ще одну таку ж арку Річард рахував на бігу. Кожна з п'яти сторін невідомої споруди була близько тридцяти кроків у довжину. І в кожній посередині були однакові арки, кроків шести в ширину. В одній з таких арок Річард зупинився перевести дух.

Блискавка вдарила зовсім близько. Ще одна — ще ближче. Річард закрив обличчя руками. Йому більше нікуди було тікати. Він відпустив коней і, вступивши під арку, виявився всередині, в посипаному білим піском дворі.

Тиша оглушила його. Річард сів на землю і опустив голову на руки. Тут було порожньо і нічого не росло, але освіжаюче-прохолодне повітря було напоєне запашними ароматами трав.

Крізь арочні прорізи він бачив бурю, що лютувала зовні. Блискавки виблискували одна за одною, але грім майже не долинав сюди. Коні, не віддаляючись від арки, все так же мирно щипали траву, якої не було.

Мабуть, подумав Річард, це одна з тих Веж погибелі, про які говорила сестра Верна. Стіни з внутрішньої сторони почорніли від Вогню Життя чарівників. Річард провів пальцем по чорній стіні і лизнув сажу. Гірка.

Значить, чарівник, який тут загинув, вдихнув життя в чарівний вогонь не по своїй волі. Мабуть, він бажав уникнути мук. А можливо, його вбили.

Земля була покрита іскристим білим піском, схожим на сніг. Річард згадав, що вже бачив такий пісок. У Народному Палаці, в Саду Життя. Даркен Рал креслив на білому піску магічні фігури, коли хотів відкрити скриньку Одена.

Річард міряв кроками двір, намагаючись збагнути, що робити далі. Це місце здавалося безпечним, але чи надовго? А що, якщо Башта Згуби — теж пастка?

Адже, рятуючись від бурі, він може залишитися тут назавжди. А йому не можна залишатися! Необхідно знайти сестру Верну. Вона так налякана, вона потребує допомоги. Адже він, Річард, обіцяв, що вона вийде з долини.

Але чому він вирішив, що повинен допомогти їй? Хіба він — не її бранець?

Кинути сестру блукати тут для Річарда значить здобути свободу. Хоча навіщо вона йому, ця свобода? Якщо сестра не навчить його управляти своїм даром, він помре. Вона ж сама так казала, а вона завжди говорить правду.

Річард обернувся на звук кроків. З арки позаду нього вийшла Келен. Волосся її, зазвичай розпущене, були заплетені в косу, а замість білої сукні сповідники на ній був червоний шкіряний костюм Морд-Сіт.

У Річарда перехопило подих. — Келен, я відмовляюся бачити тебе такою, навіть якщо ти — лише видіння, породжене моїм розумом.

Вона вигнула брову.

— Але хіба не цього ти боїшся найбільше?

— Змінись або зникни!

Червоний шкіряний наряд замерехтів і перетворився в таке знайоме біле плаття сповідники. Каштанове волосся розсипалися по плечах.

— Так краще, коханий? — Запитала Келен. — Боюся, це все одно тебе не врятує. Я ж прийшла вбити тебе. Помри з честю. Захищайся!

Річард оголив Меч Істини. Лють клинка влилася в жили Шукача. Магія меча звільнилася неохоче. Стримуючи шалене бажання вбивати, він подивився в очі тієї єдиної, що наповнювала його життя змістом.

Зціпивши зуби, Річард стиснув руків'я, і слово «Істина» вкарбувалася в його долоню. — Так, тепер він розумів чарівників, які перетворювали свою життєву силу в вогонь, щоб уникнути мук. Є речі, які гірше за смерть.

Він кинув меч до ніг Келен.

— Якщо ти не мана, Келен, краще мені померти. В її бездонних зелених очах світилися печаль і розуміння.

— Краще тобі померти, коханий, і не бачити того, що я прийшла показати тобі. Це для тебе страшніше смерті.

Вона опустилася на коліна, заплющила очі і схилила голову. Коли лоб її торкнувся блискучого білого піску, її волосся стало зовсім короткими, немов його обрізали. Руки були пов'язані.

— Ось що повинно статися, — тихо сказала Келен, — інакше Володар вирветься на свободу. Якщо ти спробуєш цьому перешкодити, ти зіграєш на руку Володареві, і всі ми опинимося в його владі. Якщо знадобиться, ти можеш повторити ось ці мої слова, але нікому не розповідай, що ти бачив.

Не піднімаючи голови, вона монотонно продекламувала:

— «Не допоможе ніхто, крім єдиного, народженого з даром нести Істину, того, хто залишиться в живих, коли нависне загроза тіней. А потім прийде темрява велика, тьма смерті. І заради надії врятувати Життя, та, що в білому, повинна бути віддана своєму народові, щоб звеселився і зрадів народ».

На шиї у Келен проступила червона смуга. У Річарда зупинилося дихання. Він з жахом дивився, як голова сповідниці падає, немов відрубана, на залитий кров'ю пісок, як, обм'якнувши, опускається на землю обезголовлене тіло.

— Ні-і-і! — Річард стиснув кулаки так, що нігті вп'ялися в долоні.

«Це мана, — в розпачі повторював він собі. — Це мана. Не можна вірити мані, мене просто хочуть залякати!»

Келен дивилася на нього порожніми мертвими очима. І хоча Річард знав, що все це обман, він нічого не міг з собою вдіяти. Жах паралізував його розум.

Образ Келен померк і розсіявся, а в ворота увірвалася розгнівана сестра Верна.

— Річард! — Закричала вона. — Ти що тут робиш?! Я ж веліла тобі слідувати за мною! Ти що, простих речей не розумієш? Чому ти весь час ведеш себе, як дитя? — Обличчя її почервоніло.

Насилу приходячи до тями від пережитого кошмару, Річард здивовано дивився на сестру. Йому зараз було не до неї.

— Ти зникла. Я намагався тебе знайти, але…

— Не смій огризатися! — Голос сестри зірвався на вереск. — Мені набридли ці сперечання! Я тебе попереджала, Річард! Досить! Моє терпіння вичерпалося!

Річард відкрив рот, щоб відповісти, але тут його наче хтось рвонув за нашийник, і невідома сила жбурнула його до стіни. Від удару він ледь не втратив свідомість. Здавалося, сила Рада-Хань пришпилила його до мармуру. Нашийник душив. В очах почорніло.

— Пора дати тобі урок, який ти давно заслужив. — Сестра суворо подивилася на нього. — Я сита по горло твоїм непослухом.

Річард задихався. Кожен подих немов обпалював його. Нарешті йому вдалося сфокусувати зір, і тоді він подивився сестрі прямо в очі. У ньому піднімався гнів.

— Сестра… Не здумай…

Гострий біль пронизав його, від спазму зупинилося дихання. Не було сил навіть кричати.

— Я досить тебе слухала. З мене досить! Більше — ніяких суперечок, ніяких! Ти будеш робити так, як я скажу, і я не потерплю ніякої зухвалості. — Вона зробила крок до Річарда. — Сподіваюся, ми один одного зрозуміли? — Вираз її обличчя не залишав жодних сумнівів.

Біль стала ще нестерпнішою. У Річарда сльози виступили на очах. Легені пекло, як вогнем.

— Я тебе питаю! Ми один одного зрозуміли? Йому нарешті вдалося зітхнути.

— Сестра Верна… Попереджаю тебе… Не роби цього… не то…

— Ти мене попереджаєш?! Ти — мене?!

Страшна біль пронизала все його тіло. Він закричав. Так ось для чого на нього наділи нашийник! Ось якою буде тепер його доля, якщо він це допустить!

Річард закликав магію меча.

Відгукнувшись на заклик, сила влилася йому в жили, наповнюючи його люттю, наповнюючи готовністю і здатністю помститися. Він віддався цій чарівній владі, додавши до люті меча свою власну. Біль відступила.

— Не смій противитися мені, або я змушу тебе пошкодувати, що ти взагалі народився на світ! — Почув він голос сестри Верни.

І знову його захлиснула біль, але він знову звернув біль в лють. Річард не торкався меча, але він і не потребував цього. Він був невіддільний від магії, і зараз він закликав на допомогу всю чарівну силу меча.

— Припини! — Процідив він крізь зуби. — Або я припиню це сам!

Сестра Верна, взявшись у боки, підійшла ще ближче.

— Так ти погрожуєш мені? Я тебе попереджала. Це твоя остання помилка, Річард.

Від нового нападу болю він мало не осліп, але все ж він зміг розрізнити Меч Істини, що лежав на піску, біля ніг сестри. Закликавши на допомогу всю свою волю, він обрушив на стіну магічний удар і розірвав невидимі пута. Пролунав тріск, і він впав, покотилися по колючому піску. Рука намацала руків'я меча.

Сестра Верна кинулася на нього. Він заніс меч, і в цю мить жага крові захопила все його єство. Все інше вже не мало ніякого значення.

Несучий смерть.

Йому не потрібно було навіть наносити удар, достатньо було лише пристрасно побажати цього.

Клинок просвистів у повітрі.

Несучий смерть.

Кров бризнула на всі боки. Холодне повітря наповнився запахом гарячої крові, запахом смерті. Голова сестри Верни покотилася по землі. Червона кров стікала на білий пісок, і червона пляма ставало все більше і більше.

Обезголовлене тіло звалилося біля мармурової стіни.

Важко дихаючи, Річард впав на коліна. Біль зникла. Він дав собі слово, що більше не дозволить так поводитися з собою, і він своє слово стримав.

Але тепер його захлиснула нова біль. Біль магії. Біль скоєного. Він закликав чарівну силу меча, щоб убити, і тепер повинен був платити за це.

Але нинішня біль була ніщо в порівнянні з тією мукою, яку заподіяла йому сестра. Річард знову відчув лють, і лють допомогла йому впоратися і з магічним болем.

Але що йому тепер робити? Адже сестри повинні були навчити його опанувати даром. Якщо його не навчать, він загине. Адже так говорила сестра Верна. І як він тепер звернеться за допомогою до інших сестер? Чи не засудив він до смерті самого себе?

Річард все стояв на колінах, занурений в тяжкі роздуми. Раптово він помітив записник, що валявся на піску поряд з тілом сестри Верни. Той самий, в якій сестра весь час щось записувала.

Річард підняв зошит і став гортати його. Дивно.

Одні чисті сторінки. Тільки на останніх двох листках були якісь записи.

Я сестра, яка несе відповідальність за цього хлопчика. Отримані мною вказівки нерозумні, якщо не сказати абсурдні. Мені необхідно знати, в чому сенс цих вказівок. Мені необхідно знати, від кого вони виходять. Ваша в служінні Світлу,

Сестра Верна Совентрін.

Так, сестра Верна проявляла характер навіть в своїх посланнях. Він перевернув сторінку. Там іншим почерком було написано:

Ти повинна виконувати вказівки, або ж тобі доведеться відповідати за наслідки. І більше не сумнівайся у вказівках з Палацу.

Абатиса, власноруч.

Значить, сестра Верна накликала на себе не тільки його гнів. Річард кинув зошит на землю. Він сидів, дивлячись на вбиту. Що ж йому тепер робити?

Почувши подих, він підняв голову. Келен в білій сукні Матері-сповідниці знову стояла в арочному отворі. Вона сумно похитала головою:

— І ти дивуєшся, чому я відіслала тебе геть?

— Келен, ти не розумієш. Ти не знаєш, чого вона хотіла…

Позаду пролунав тихий сміх. В арці навпроти стояв у сяючому білому одязі Даркен Рал.

Річард відчув печіння в грудях, там, де залишився відбиток руки його батька.

— Володар вітає тебе, Річард! — Дарки Рал широко посміхнувся. — Я пишаюся тобою, син мій.

Запалений люттю, Річард з криком кинувся вперед. Міцно стискаючи меч, він біг прямо до Даркена Рала.

Коли він досяг арки, образ батька замерехтів і зник. Сміх луною відбився від стін і затих.

А зовні все так же бушувала гроза. Три блискавки одна за однією вдарили в землю прямо біля його ніг. Річард машинально підняв над головою меч, прикриваючись ним, як щитом. Ще одна блискавка, вдарившись об клинок, спалахнула і почала звиватися, як спіймана змія. Прогримів грім, пил зметнулася у Річарда-під ніг. Зціпивши зуби, він повільно опустив меч. За клинком тягнувся вогняний слід. Досягнувши землі, вогненна змія з шипінням зникла. — Ну, досить з мене бачень!

Річард вклав меч у піхви і потягнув за поводи коней, які все так же мирно жували неіснуючу траву. Він сам не знав, куди йти. Він хотів одного виявитися як можна далі від цієї вежі. Як можна далі від убитої сестри.

Йому хотілося бігти геть від того, що він накоїв.

32

Блискавки більше не блищали. Чорні хмари як і раніше клубочилися навколо Річарда, але блискавки зникли. Він йшов, сам не знаючи куди. Якщо він відчував небезпеку, він обходив її. Мани намагалися заманити його, але він змушував себе не звертати на них уваги.

В темряві, яка клубочилася хмарами, Річард не відразу помітив другу вежу. Вона була зовсім як перша, тільки не з білого, а з чорного мармуру. Він вже намірився обійти вежу, але щось нездоланно тягло його зазирнути в арочний отвір.

Він побачив двір — такий же, як і в білій вежі, тільки пісок не білий, а чорний. На стінах — шар чорної сажі. Цікавість пересилила обережність, і він провів пальцем по стіні. Сажа виявилася солодкою.

Значить, чарівник, що перетворив свою життєву силу в магічний вогонь, прийняв смерть добровільно, щоб врятувати інших.

Цікаво. Якщо кожен чарівник наділений даром, значить, він, Річард, теж чарівник. Тільки який? Такий, як той, що загинув тут, чи такий, як у білій вежі? Звичайно, йому хотілося віднести себе до самовідданого героя, але ж він тільки що вбив людину, щоб уникнути мук. З іншого боку, хіба він не має права вбити іншого, захищаючи власне життя? Чи багато честі померти ні за що? Ні, про це краще не думати.

Блискучий чорний пісок з його таємничим свіченням заворожував Річарда.

Він вийняв з мішка, притороченого до сідла Джеральдін, пусту металеву коробочку для прянощів, набрав у неї чорного піску і свиснув, підкликаючи Бонні, яка все так же спокійно щипала неіснуючу траву. Кінь слухняно підійшов до господаря і ткнувся йому мордою в плече, очікуючи ласки. Річард поплескав Бонні по загривку і, ведучи на поводі трьох коней, вийшов з чорної вежі.

Він йшов тепер вперед так швидко, як тільки міг, не помічаючи втоми. Зараз йому хотілося одного: скоріше залишити позаду цю випалену сонцем рівнину і позбутися від чарів і чаклунських видінь.

Весь в холодному поту, він наполегливо йшов вперед, чуючи знайомі голоси і насилу стримуючись, щоб не озирнутися.

Голоси звали його то ласкаво, то загрозливо, але Річард наполегливо продовжував шлях. Часом, відчуваючи небезпеку, що насувається, він різко відскакував в сторону.

Зупинившись, щоб перевести подих, він витер піт, застилав очі, і побачив на землі сліди. Його власні сліди. Значить, тікаючи від видінь і голосів, намагаючись уникнути небезпеки, він ходив колами. А що, якщо ці сліди теж мана?

Річарду стало не по собі. Невже йому вже не вибратися з цього зачарованого місця? Ніколи не вийти з Долини заблукалих? Може, і йому судилося заблукати тут? Зусиллям волі він примусив себе піти вперед, але відчуття жаху не залишило його.

Раптово крізь хмари Річард побачив те, від чого кров застигла у нього в жилах. Він завмер. Попереду, молитовно склавши руки, дивлячись у небо з блаженною посмішкою, йшла сестра Верна.

— Згинь! — Закричав він. — Залиш мене! Сестра Верна, схоже, не чула його слів. Але ж так не буває: вона ж всього в декількох кроках. Річард спробував підійти до неї ближче, і — дивна річ — повітря наче ущільнився, не бажаючи пропускати його.

— Ти чуєш мене? — Прокричав Річард. — Я сказав; згинь!

Сестра Верна обернулася і витягнула вперед руку, немов бажаючи його позбутися.

— Залиш мене. Я досягла мети. Я знайшла блаженство. Йди!

Вона відвернулася. Дивно. Раніше примари вели себе зовсім по-іншому: вони намагалися заманити Річарда. А тут — навпаки. Йому знову стало страшно.

— Сестра Верна!

Невже це правда? Невже вона жива? Значить, насправді він не вбивав її, і все це йому тільки привиділося?

— Сестра Верна, якщо це дійсно ти, відповідай мені!

Верна здивовано подивилася на нього.

— Річард?

— Ну так, це я.

— Іди, — прошепотіла вона, піднявши очі до неба. — Я хочу побути з Ним.

— З ким це «з ним»?

— Прошу тебе, Річард, залиш мене. Ти проклятий! Згинь!

— Якщо ти — привид, то згинь сама! Сестра Верна благально подивилася на нього.

— Прошу тебе, Річард, не заважай Йому, не руйнуй мого щастя.

— Про кого це ти? Про Джедіді, чи що?

— Про Творця, — тихо відповіла вона.

Річард подивився на небо.

— Нікого не бачу.

Сестра Верна відвернулася і повільно пішла геть.

Річард ніяк не міг зрозуміти, хто ж це — жива сестра Верна, чаклунське мана або ж тінь вбитої.

Справжній сестрі Верні він обіцяв, що допоможе звідси вибратися. Значить, доведеться йти за нею.

— А який він із себе, цей Творець? — Запитав він. — Молодий чи старий?

А волосся у нього довге? А зуби? У нього всі зуби цілі? — Сестра обернулася, обдарувавши його гнівним поглядом.

— Дай мені спокій!

В голосі її звучала загроза. Річард зупинився.

— Послухай, що я тобі скажу, сестра Верна. Ти підеш зі мною. Я тебе тут не залишу. Все, що ти бачиш, — це не правда, це мана!

Якщо це не сестра Верна, а чаклунське мана, значить, вона зникне, як тільки вони звідси виберуться. Якщо ж це — справжня сестра Верна, значить, він, Річард, дотримає слова і врятує її. Звичайно, непогано було б від неї позбутися, але краще вже хай вона залишиться жива. Краще б уже виявилося, що все, що сталося у білій вежі, було тільки маною.

Річард знову пішов за нею. Сестра Верна різко махнула руками, немов намагаючись відштовхнути його. І Річард, хоч і був від неї кроків за десять, впав на землю. Перекинувшись на спину, він схопився за груди. Його пронизала гостра біль, зовсім як тоді, у вежі, але цього разу біль пройшла досить швидко.

Він сів на землю, задихаючись, намагаючись прийти в себе. Побоюючись нового нападу, він підняв голову подивитися, що робить сестра Верна. І миттєво забув про біль. Він побачив щось жахливе.

З чорного туману один за одним з'являлися примарні істоти, породження Підземного світу, сповнені ненависті до всього живого, чорні, як вічна тьма. Замість очей у них були язики полум'я. Річард похолов.

Коли вони з Келен були в будинку духів, він відчув наближення скрійлінга. Коли вперше побачив сестер Світу, його теж охопило незрозуміле відчуття небезпеки. Тепер з ним творилося те саме. Він не сумнівався, що ці чудовиська — породження магії і що страшні сили, навислі над долиною, нарешті знайшли чужака. Знайшли його, Річарда.

— Верна! — Що є сили закричав він.

— Я тобі казала, Річард: мене слід називати «сестра Верна».

— Значить, так ти обходишся зі своїми учнями? Використовуєш чарівний дар, щоб завдавати їм болю? Вона здивовано подивилася на нього:

— Але я…

— Отже, для тебе блаженство — це когось примушувати? Тобі подобається мучити людей? — Річард піднявся з колін, не зводячи очей з чорних примар. — Сестра, нам треба негайно тікати звідси.

— Я хочу залишитися з Ним. Я знайшла своє щастя.

— Так відповідай мені, сестро, — не відступав Річард. — Отже, твій Творець хоче, щоб ти знущалася над тими, кого він довірив твоїй опіці?

Сестра подивилася на Річарда так, немов тільки що прокинулася, і кинулась до нього.

— Я заподіяла тобі біль, сину мій? Пробач, я не хотіла!

Річард схопив її за руку.

— Сестра, нам треба йти! Я не знаю, як звідси вибратися. Скажи скоріш, що нам робити, інакше буде пізно!

— Але… Я хочу залишитися.

Річард в гніві показав на чорне небо:

— Глянь, сестра Верна! Це не Творець. Це — Володар!

Вона скрикнула від жаху. На Річарда дивилися горячі ненавистю очі примарної тварюки. Він сам не помітив, як вихопив меч. Привид перетворився в чудовисько з величезними іклами і гострими кігтями. Його чорна шкіра була поцяткована гнійними виразками.

Мерзенна тварина кинулася на Річарда. З лютим криком, схопивши меч обома руками, він встромив його в груди чудовиська, і воно звалилося на землю і перетворилося у прах. Крапля крові бризнула Річарду на руку, пропалила рукав і обпалила шкіру.

Сестра Верна в жаху дивилася на димлячі останки. Річард схопив її за рукав. — Дивись, сестра Верна! Так це — твій рай?

Він відтягнув її назад, побачивши, що чорна кров убитого чудовиська запалала і від вогню пішов чорний їдкий дим. Відчувши запах горілого м'яса, Річард зрозумів, що це горить його рука, і швидко плюнув туди, де диміла, обпікаючи шкіру, крапля чорної крові. Він озирнувся. Ще одне породження темряви обернулося в чудовисько з роздвоєними копитами, свинячим рилом і довгими, гострими, як мечі, іклами. Чудовисько з гарчанням напало на Річарда, але він в останній момент встиг обрушити удар на голову противника. І тут же чудовисько перетворилося на клубок змій, які з шипінням стали розповзатися в різні боки. Сотні палаючих злобою червоних очей дивилися на Річарда. Чорно-жовті рептилії, сичачи і звиваючись, повзли на подорожніх.

Ні, це не безтілесні привиди. — Треба тікати звідси! Скоріше, сину мій, швидше, — прокричала сестра Верна.

І вони кинулися бігти, переслідувані примарами з палаючими очима.

Річарду як і раніше здавалося, що повітря стало якимось щільним і заважало рухатися. Почувши крик сестри Верни, він обернувся. Сестра впала. Піднявшись на ноги, вона хотіла бігти далі, але перед нею наче виросла невидима стіна.

Зрозумівши, що перешкода непереборна, сестра крикнула Річарду:

— Я зачарована, мені звідси не піти. Пізно! Рятуйся, Річард! Поспішай, без мене тобі ще вдасться вирватися!

Змій виявилося більше, ніж він думав. Довгі, жовті, вони вже покривали всю землю. Ударом меча Річард обезголовив трьох, які підповзли занадто близько. Але на їхньому місці відразу виникли величезні чорні скорпіони.

Скорпіони повзли на Річарда, заповзали в штанини, кусалися, і шкіра від укусів горіла так, немов до неї доклали розпечені вугілля. Сотні павуків, пересуваючись по землі, шаруділи, як сухе листя на вітрі.

Обережно, крок за кроком переступаючи через змій, Річард добрався до сестри Верни.

— Без тебе я нікуди не піду. Ти підеш зі мною. Обійнявши її, Річард виставив вперед оголений меч і кинувся на незриму стіну. Стіна не піддавалася. Повітря осяявся магічними блискавками, грянув грім, затремтіла земля і… Стіна зникла.

Річард з сестрою Верною пішли вперед. Привиди, змії та павуки продовжували переслідувати їх.

— Швидше! — Вигукнув Річард. Його супутниця зробила ще два кроки і зупинилася.

— Що трапилося?

— Річард, я не відчуваю дороги, — прошепотіла вона. — А ти? Ти щось відчуваєш? — Він похитав головою. — Спробуй, Річард. Спробуй знайти шлях.

Він зупинився, тупаючи ногами, щоб струсити павуків.

— Нічого не виходить. Я відчуваю небезпеку всюди. Про який шлях ти говориш?

— Сама не знаю.

І тут Річард почув крик. На цей раз він не втримався. Озирнувшись, він побачив Келен. Вона кликала його, простягала до нього руки, молила про допомогу. Тіло її обвивали змії.

— Річард! Допоможи! — Благала Келен. — Ти обіцяв, що завжди будеш любити мене. Не кидай мене, Річард! Хрипким шепотом він запитав:

— Сестра Верна, ти щось бачиш?

— Джедіді, — тихо сказала вона. — По його тілу повзуть змії, і він просить мене про допомогу. Помилуй його, Творець!

Річард схопив її за руку і потягнув геть. Вони переступали через змій, але від павуків не було ніякого порятунку. Ясно було одне: зараз, коли вони виявлені, йти, не знаючи куди, небезпечніше, ніж стояти на місці. І все ж вони не могли змусити себе зупинитися. Нарешті змії та павуки залишилися позаду.

— У нас зовсім немає часу, — тихо сказав Річард. — Ти все ще не відчуваєш дорогу?

— Ні. Прости мене, Річард, — прошепотіла вона. — Я не змогла виконати свій обов'язок перед Творцем. Я погубила нас обох.

— Поки ще не погубила.

Він свиснув, підкликаючи коней. Бонні, Джек і Джеральдіна радісно підбігли до них, не звертаючи жодної уваги на чорних примар. Сестра Верна взялася за повід.

— Ні! Не так! — Річард скочив верхи на Бонні. — Сідай на Джека.

Швидше! Сестра здивовано дивилася на нього.

— Річард, але ми не можемо їхати верхи! Я ж тобі пояснювала: коні безсловесні створення. Їх легко зачарувати, а без вудил нам не утримати їх.

— Сестра, ти сама говорила, що читала «Пригоди Бонні Ден». Пам'ятаєш, там три герої повинні доставити поранених у безпечне місце, а шлях їх перетинає отруєна річка? Пам'ятаєш, вони кажуть, що потрібна віра, щоб подолати цю перешкоду? І коні перевезли їх через річку. Потрібна віра, сестра. Сідай на коня, швидше!

— Ти хочеш, щоб я погубила нас обох через якусь дурну книжку? Ми повинні йти пішки! — Роздратовано сказала сестра.

Бонні нетерпляче била копитом і трусила головою, Річард натягнув поводи.

— Ні ти, ні я не знаємо дороги, — пояснив він. — Якщо ми будемо стояти, ми загинемо.

— А що зміниться, якщо ми поїдемо верхи?

— Сестра, ти пам'ятаєш, чим займалися коні всякий раз, коли ми їх відпускали?

— Щипали траву, якій тут немає. Вони теж підпали під владу тутешніх чар.

— А ти впевнена? — Запитав Річард. — Що, якщо мани діють тільки на людей? Що, якщо коні бачать все, як воно є насправді? Ну ж бо, сестра, поїхали!

Чорні привиди наближалися. Сестра Верна нарешті сіла в сідло.

— Але… — Почала вона.

— Більше віри, сестра! Я обіцяв врятувати тебе, і я тебе врятую. Я поїду першим.

Річард п'ятами вдарив Бонні в боки, і кінь поскакав галопом. Джек і Джеральдіна наслідували його приклад. Річард з усіх сил намагався втриматися в сідлі. Він вирішив надати Бонні можливість самій вибирати дорогу.

— Річард! — Несамовито заволала сестра Верна. — В ім'я Творця, куди ми мчимо?! Куди ти направив свого коня?!

— Я його нікуди не направляв, — крикнув він в і світло. — Він сам вибирає дорогу.

— Ти з глузду з'їхав! Подивись, що там!

Річард подивився вперед. Вони мчали до прірви.

— Закрий очі, сестра!

— Ти що, зовсім… — Почала вона.

— Закрий! Це — мана. Вона йде від загального для всіх страху зірватися вниз. Адже ми обидва бачили змій, пам'ятаєш?

— Змії були справжні. Твоя помилка може коштувати нам життя!

— Закрий очі. Якщо це не мана, кінь сама зупиниться на краю обриву. — Річарду дуже хотілося сподіватися, що він правий.

— Якщо тільки коні не зачаровані і не бачать рівну дорогу там, де її немає!

— Якщо ми зупинимося, ми точно загинемо! Річард почув, як сестра вилаялася, намагаючись змусити Джека повернути в інший бік, але їй це не вдалося. Бонні як і раніше бігла попереду, Джек і Джеральдіна — за нею.

— Казала ж я, — не вгамовувалася сестра Верна, — не зможемо ми ними керувати без вудил. Тепер вони знищать і нас, і себе.

— Я обіцяв, що спасу тебе, — рішуче сказав Річард. — Я ось закрив очі. Якщо хочеш жити, наслідуй мій приклад!

Сестра нічого не відповіла. Коні мчали вперед. Річард затамував подих.

Він молив добрих духів про допомогу, намагаючись не думати про те, що зараз відбудеться, намагаючись переконати себе, що все це лише мана, породжене загальним для всіх страхом…

Прірви не було.

Коні продовжували скакати галопом. Річард не намагався їх утримати. Вони паслися цілий день і були тепер у чудовій формі. Здавалося, вони тільки раді цій шаленій гонці.

Незабаром Річард звернув увагу, що стукіт копит став тихішим.

— Річард! Ми виїхали з долини! — Почув він голос сестри Верни.

Він відкрив очі, обернувся і побачив позаду знайомі чорні хмари. Яскраве сонце висвітлювало зелений луг. Коні перейшли з галопу на рись.

— Ти впевнена? — Запитав Річард. Сестра кивнула:

— Так, я впізнаю ці місця. Це — Старий світ.

— А що, якщо це чергова мана?

— І чому ти вічно зі мною сперечаєшся? Я відчуваю, що ми дійсно звільнилися. Я знову відчуваю свій Хань. Чари долини вже не діють на нас.

У Річарда на мить виникла підозра, що сестра Верна таки не справжня. Але він і сам більше не відчував небезпеки. Нахилившись, він обійняв Бонні за шию.

Попереду виднілися пологі пагорби, вкриті зеленою травою і польовими квітами. Сонце гріло, але не палило і не обпалювало землю. Дув легкий вітерець, напоєний ароматами трав. Річард розсміявся.

Він подивився на сестру Верну і посміхнувся.

— Нема чого сміятися! — Суворо зауважила та.

— Але я щасливий, що ми врятувалися, сестра! — Розгубився він.

— Якби ти знав, як я на тебе зла, ти б так не радів. Я серйозно: тобі ж буде краще, якщо ти поки помовчиш!

Річард тільки головою похитав.

33

Тобі доведеться відрізати мені руку. Зедд закатав Еді рукав сукні. Ця рана ніяк не піддавалася лікуванню.

— Скільки разів повторювати, Еді: я не збираюся відрізати тобі руку.

Він поставив лампу на стіл поруч з підносом. На таці лежав білий хліб, тут же на столі стояла миска з недоїденим м'ясом ягняти. Зедд підійшов до вікна, розсунув штори і став розглядати морозні візерунки на склі. У великій їдальні шуміли гуляки, але у них в кімнаті було затишно і тихо.

Справи в готелі «Баранячий ріг» йшли добре, незважаючи на зимовий час, а може, саме тому. Стояли морози, а на великій дорозі ніде зупинитися на ночівлю. Але торгівля може трохи зупинитися і перечекати холод. Тому-то цей готель, як, втім, і інші готелі в Пенверро, не відчував нестачі в постояльцях. Тут було повнісінько купців, погоничів і просто мандрівників.

Зедду і Еді пощастило з житлом. Втім, можна сказати, що це господарю пощастило з постояльцями: адже мало хто міг собі дозволити заплатити стільки золота, скільки він запрошував за кращі номери.

Втім, Зедда це не надто турбувало. Для Чарівника першого рангу не велика втрата заплатити золотом, скільки не буде потрібно. У нього були турботи серйозніші. Рана від кігтя скріна на руці Еді ніяк не заживала. І вже стало очевидно, що магія тут безсила. Саме магія, схоже, і заважала справі, Еді підвелася на ліжку, спираючись на лікоть.

— Послухай, старий, — гукнула вона Зедда. — Нічого більше ти не придумаєш. Ти вже намагався її залікувати. Я нічого поганого не кажу про твоє лікування, але якщо так піде далі, то я помру. Що важливіше: втратити руку чи життя? А якщо ти боїшся, то дай ніж, я і сама впораюся.

Він насупився:

— В цьому-то я не сумніваюся, мила. Але боюся, що добра від цього не буде.

— Що ти хочеш цим сказати? — Голос Еді став хрипким.

Зедд підійшов до столу, взяв з підноса шматок м'яса і, трохи підкріпившись, присів на край ліжка.

— Послухай, Еді, — він узяв її здорову руку, — ти знаєш когось, хто розбирається в природі зла цих тварюк?

— Що значить «Добра з цього не буде»? — Наполегливо перепитала вона.

Зедд погладив її по руці.

— Відповідай на моє запитання. Є хоч хто-небудь, хто щось про це знає?

— Треба подумати, — відповіла Еді. — Не можу я зараз згадати, але навряд чи хтось з живих знає. Та ти ж чарівник, кому і знати це, як не тобі?

Чарівники завжди бути цілителями. А що це ти сказав про мою руку: «Добра з цього не буде»? По-твоєму, вже занадто пізно?..

Зедд відвів очі. Він вже не раз все це обдумував І зрозумів, що, по суті, вибирати йому ні з чого.

— Спробуй таки згадати, Еді, — сказав він. — Я не знаю, що робити з цією раною.

Еді з важким подихом опустилася на подушки.

— Ну що ж, значить, я помру, — сказала вона. — Ну, хоча б тепер мій дух воз'єднається з духом Пела. Поквапся, Зедд, не витрачай час даремно. Ти бути повинен йти далі, в Ейдіндріл. Я не хочу, щоб через мене ти не зробив те, що бути повинен зробити, і щоб через мене сталося стільки зла. Ти бути повинен допомогти Річарду. А мене надай моїй долі.

— Еді, я ще раз прошу тебе гарненько подумати, хто міг би допомогти нам.

— Нам? — Підозріло запитала вона. Зедд із запізненням зрозумів свою помилку.

— Я тільки хотів сказати…

Еді схопила його за рукав і змусила знову присісти на ліжко. Вона повторила своє питання:

— Нам? Це ще що за таємниці? Кинь це, Зедд, до чого всі ці ігри?

Зедд зітхнув. Все одно йому не вдалося б і далі приховувати гірку правду. Він закатав рукав свого розкішного камзола — на плечі, на тому ж самому місці, де була рана у Еді, шкіра його була поцяткована чорними кружечками, кожен розміром з золоту монету, і плече набуло такого ж трупного відтінку, як і у Еді. Вона мовчки дивилася на його руку.

— Чарівники зцілюють людей за допомогою магії причетності, — почав Зедд. Ми беремо на себе біль інших. Ми пройшли випробування болем і можемо нести цей біль.

Наш дар дає нам силу нести чужий біль, і ми можемо використовувати силу нашого дару, щоб віддати частину цієї сили тому, хто цього потребує. В цьому-то й полягає магія цілительства. Віддаючи свою силу, ми тим самим відновлюємо внутрішню рівновагу, допомагаємо людям знову знайти здоров'я, виправляючи те, що було викривлено хворобою. — Він погладив її руку. — Але ми можемо не все. Ми ніщо в порівнянні з Творцем. Ми можемо використовувати наш дар на благо, але він не безмежний.

— Але… чому у тебе рука бути тепер, як у мене? — Запитала вона.

— Ми лише беремо на себе біль і наслідки хвороби, але не саму хворобу і не саме каліцтво. Ми тільки передаємо цілющу силу іншим людям. — Він знову опустив рукав камзола. — Отрута скріна пересилила мої можливості цілителя.

— Тоді ми обоє повинні позбутися рук, — з гіркотою сказала Еді.

— Ні, боюся, це не допоможе. — Зедд похитав головою. — Перш ніж братися за зцілення, треба точно з'ясувати джерело хвороби. — Він знову встав і повернувся до неї спиною. — Але тепер чаклунська отрута скріна, що вразила тебе, проникла і в моє тіло, — закінчив він, знизивши голос.

Знизу, з їдальні, доносився приглушений сміх і весела музика. Якийсь менестрель співав про принцесу, яка переодяглася служницею. Батько-король хотів видати її за принца, але вона цього принца терпіти не могла. І хоча на новій роботі її частенько хтось намагався ущипнути, принцеса вирішила, що вже краще бути служницею. Публіка бурхливо висловлювала схвалення, стукаючи келихами по столу в такт співу.

— Ми з тобою потрапляти у велику біду, старий, — почув Зедд голос Еді.

— Це правда, — неуважно кивнув він.

— Прости мене, Зедд, за те, що це все можливо через мене. Це моя вина, продовжувала вона.

Він тільки рукою махнув.

— Що зроблено, то зроблено. І це — не твоя вина, дорога. Скоріше вже це моя вина, тому що я застосував силу магії, не подумавши. Ось розплата за те, що я діяв за велінням серця, не послухавши голосу розуму. — Про себе він додав:

«І за те, що порушив Друге Правило Чарівника». — Подумай гарненько, Еді! продовжував Зедд, повернувшись до неї. — Повинні бути люди, які знають більше про скрінів, про природу цих злих чар. Чи не було таких людей серед тих, до кого ти зверталася раніше, коли цікавилася Підземним світом? Згадай хоч що-небудь, хай небагато, але це допоможе мені зрозуміти, як позбутися такого прокляття.

Деякий час вона зосереджено мовчала, потім заговорила:

— Я бути молодою, коли ходити вчитися до відьом. А вони всі бути старими.

Тепер, мабуть, їх вже немає в живих.

— А доньки з таким же даром у них були? — Запитав Зедд.

Еді радісно посміхнулася:

— Так! В однієї, якраз у тієї, що мене багато чому навчила і від якої я дізналася про скрінів, бути три дочки. — Еді підвелася, спираючись на лікоть. Так, їх бути троє, і в кожної бути дар. Хоча тоді вони бути ще маленькими…

Вони, напевно, ще не такі старі, як я. Мати-то, напевно, встигла навчити їх знахарства.

Незважаючи на біль, викликану магією Підземного світу, Зедд радісно пожвавився.

— Тоді ми повинні вирушити до них! А де вони жили?

Еді знову лягла і вкрилася ковдрою.

— В Нікобарі, — відповіла вона. — В дальній частині Нікобара.

— Прокляття! Але це далеко звідси, і нам туди не по дорозі, — пробурмотів чарівник. — А може, ти згадаєш когось ще?

Еді тихенько забурмотіла, загинаючи пальці:

— У цієї — тільки сини… Ця нічого не знала про скрінів… А у цієї не було дітей. Пробач, Зедд, але три сестри, які живуть в Нікобарі, тільки й можуть допомогти нам.

— А не пам'ятаєш, у кого вчилася їх мати? — Запитав він. — Може бути, нам відправитися до її наставниці? — Це знає тільки Світло, — прошепотіла стара чаклунка. — Я нікого не знаю, крім тих, хто живе в Нікобарі.

— Ну, так поїдемо туди!.

Еді подивилася на нього з занепокоєнням:

— Зедд, там Захисники пастви. Там збереглася пам'ять про мене. І не дуже-то добра пам'ять.

— Це було страшно давно, Еді, два царювання тому.

— Ну і що? Чарівник задумався.

— Ну що ж, ніхто ж не знає, хто ми такі насправді. Ми ховаємося від Володаря і можемо як і раніше видавати себе за двох багатих мандрівників. Знаєш, якщо вже ми напнули на себе ці наряди, чому б нам не роз'їжджати в екіпажі?

Еді знизала плечима:

— Видно, нам нічого іншого не залишається. Треба — значить треба. — Вона знову спробувала піднятися. — Ну, раз так, пора збиратися.

Зедд замахав руками.

— Ти занадто слабка, тобі потрібен відпочинок. Я займуся пошуками екіпажу.

Еді побачила, що він дивиться на себе в дзеркало. На ньому був гарний багряний камзол з чорними рукавами, оброблений сріблястою парчею, із золотим шиттям на комірі і на грудях. Пояс червоний, атласний, із золотою пряжкою. Це вбрання здавалося Зедду настільки безглуздим, що він ледь не застогнав. — Ну, як я виглядаю? — Запитав він. Еді взяла з підносу шматок чорного хліба.

— Вид на рідкість дурний. Зедд погрозив їй пальцем:

— Сподіваюся, ти не забула, що сама вибирала цей наряд?

Вона знизала плечима:

— Це я тобі так помстилася. Ти ж вибирати одяг для мене.

Зедд у відповідь пробурмотів, що їй-то гріх скаржитися.

— Гаразд, ти відпочинь трохи, а я піду пошукаю екіпаж, — сказав він нарешті.

— Капелюх не забудь, — нагадала Еді, продовжуючи жувати.

Зедд зупинився:

— Прокляття, я що, ще й капелюх повинен носити? Прожувавши нарешті хліб, Еді пояснила:

— Той чоловік, що продавати нам ці наряди, сказав, що вся знать помре від заздрості.

Чарівник важко зітхнув, узяв зі столика біля дверей м'який червоний капелюх і натягнув на голову.

— Так краще?

— Перо поправ, — порадила Еді. Зедд стиснув кулаки. Поправивши павине перо на капелюсі, він роздратовано подивився на неї:

— Тепер ти задоволена?

Вона посміхнулася, але тут же заспокоїла його:

— Я сказала, Зедд, що в тебе безглуздий вигляд, тільки тому, що ти такий хороший собою, що будь-який одяг буде виглядати не так добре, як ти сам.

— Вельми вдячний, пані. — Він посміхнувся і вклонився.

— І ось що, Зедд, будь обережний. — Він запитливо подивився на неї. У цьому вбранні, — пояснила вона, — багато хто захоче пощипати тебе, зовсім як ту принцесу з пісеньки.

Зедд грайливо підморгнув:

— Я не дозволю всяким молодичкам зазіхати на моє надбання.

Зсунувши капелюха набакир, наспівуючи веселу пісеньку, Зедд вийшов з кімнати.

«Треба б ще обзавестися тростиною покрасивіше», — подумав він. Знатному чепуруну, здається, належить мати тростину.

34

Апетитний аромат смаженого м'яса з їдальні змішувався з запахом тютюну.

Спускаючись по сходах, Зедд пошкодував, що не встигне перекусити.

На майданчику стояв високий ящик, з нього стирчали три тростини. Він вибрав найкрасивішу — чорну з посрібленою ручкою. Трохи важкувата, але цілком пристойна.

Господар готелю Хілмен, товстун у білій сорочці з засуканими рукавами і білосніжному фартуху, відразу помітив Зедда і кинувся йому назустріч з незмінною посмішкою. Від цієї посмішки його круглі щоки здавалися ще кругліше.

— Пане Рибник! Як я радий тебе бачити! Зедд мало не запитав, до кого той звертається, але вчасно схаменувся — адже він сам представився господареві саме так. Себе він назвав Рубеном Рибником, а Еді — своєю дружиною, Ельдою. Зедду завжди подобалося ім'я Рубен. — Прошу тебе, господар, називай мене просто Рубен, сказав чарівник.

— Звичайно, звичайно, пан Рибник. Зедд показав йому тростину:

— Я вирішив, що мені потрібна тростина, ти не заперечував би, якщо я виберу цю?

— Для такого почесного гостя все, що завгодно! — Господар розплився в усмішці. — Ці тростини робить мій племінник, і я дозволяю йому продавати їх найбільш гідним з наших постояльців. Але ця — особлива, а тому особливо дорога.

— Помітивши недовірливий погляд Зедда, господар нахилився до нього і довірливо прошепотів на вухо:

— Дозволь дещо показати тобі, поважний гість. Цього я ще нікому не показував. Ось, подивись, що буде, якщо повернути ручку.

Повернувши ручку, Хілмен відокремив її від тростини і продемонстрував Зедду блискучий клинок, прихований всередині.

— Кельтонска сталь. Близько двох футів завдовжки. Зброя, гідна знатного громадянина. Хоча навряд чи, якщо комусь просто потрібна тростина, погодиться витратити стільки…

Зедд знову з'єднав ручку з тростиною, і обидві її частини, клацнувши, злилися воєдино.

— Мені ця штука сподобалася, — заявив він. — І в очі не впадає. Запиши на мій рахунок.

Чарівник знав, що багатії зазвичай не запитують про ціну.

Господар вклонився кілька разів.

— Прекрасний вибір, пане Рибник. Такий вибір робить вам честь, у вас прекрасний смак. — Він витер руки об фартух і гостинним жестом вказав на їдальню. — Чи не бажає поважний пан пообідати? Я можу звільнити кращий стіл. Дозвольте мені…

— Ні-ні, не варто, — перебив його Зедд. — Он той порожній столик поруч з входом на кухню мене цілком влаштує.

— Як, он той? — Здивувався господар, простеживши за його поглядом. — О ні, дозвольте мені запропонувати вам щось краще. Чи не бажаєте сісти поруч з бардом? Я думаю, тоді буде приємно послухати його спів. Немає такої пісні, якої б він не знав. Скажіть мені, яка пісня вам особливо до душі, і я велю йому заспівати її для вас.

— Я віддаю перевагу запахові твоїх страв перед будь-якими піснями. Господар засяяв, почувши ці слова, і сам вирішив провести гостя до порожнього столика.

— Це така честь для мене, пане Рибник! — Схвильовано повторював він.

— Ще ні від кого я не чув раніше подібних похвал моїй кухні.

— Називай мене просто Рубен, — нагадав чарівник. — Не принесеш ти мені трохи печені?

— Звичайно, пане Рибник! А як самопочуття пані Рибник? Сподіваюся, їй краще? Я щодня молюся про її здоров'я.

Зедд зітхнув:

— Боюся, що змін на краще не відбулося.

— Ох, як жаль! — Вигукнув господар. — Я як і раніше буду молитися за неї. — Він зазирнув на кухню. — А зараз дозвольте мені принести смаженої баранини.

Коли він пішов, Зедд поставив тростину біля стіни, зняв капелюха й поклав його на стіл. Лисіючий бард, згорбившись, сидів на стільці, встановленому на невеликому помості, і, граючи на лютні, співав пісеньку про пригоди візника, який подорожував по поганих дорогах з одного кепського містечка в інший, їв погану їжу і зустрічався із ще більш кепськими жінками і при цьому найбільше любив їздити по гірських дорогах, під дощем або снігом.

Зедд звернув увагу на самотнього відвідувача, що сидів за столом в окремій кабінці біля стіни навпроти. Цей відвідувач тільки хитав головою, слухаючи пісню про всі ці безглузді пригоди. На столі перед ним лежав батіг. Інші гості, мабуть, були цілком задоволені пісенькою барда і стукали кружками, відбиваючи ритм пісеньки. Дехто з п'яниць намагався ущипнути служниць, але ті вправно ухилялися. За іншими столами сиділи добре одягнені люди, очевидно, купці та їхні дружини. Вони вели неквапливу розмову, не звертаючи уваги на спів. Ще тут були розкішно одягнені знатні панове, що носили мечі. Між піднесенням, де сидів бард, і кабінкою, всередині якої розташувався самотній гість, було щось на зразок майданчика для танців. Тут танцювали кілька пар, у тому числі гості зі служницями, яких вони найняли для танців. Зедд з роздратуванням зауважив, що багато чоловіків в капелюхах, але ні у кого, крім нього, на капелюсі немає пера. Він поліз у кишеню — перевірити, скільки залишилося золотих монет. Виявилося, що дві. Для того, щоб грати роль багатія, було потрібно більше грошей. Але все-таки треба найняти екіпаж до Нікобаріса. Еді занадто слабка, щоб їхати верхи.

Роздуми Зедда були перервані появою хазяїна, який поставив перед ним миску зі смаженою бараниною і, помітивши на столі якусь пляму, поспішно витер стіл чистим рушником. Зедд подумав, що йому треба їсти поакуратніше, ні то господар прибіжить витирати йому обличчя.

— Не бажає пан Рибник кухоль пива? — Запитав Хілмен.

— Ще раз прошу називати мене по імені: Рубен.

Було б дуже добре, якби ти приніс мені чайник, повний чаю.

— Зрозуміло, пане Рибнік. Не можу ще чим-небудь бути корисним?

Нахилившись до нього, Зедд неголосно запитав:

— Як зараз обмінюють золоті монети на срібні?

— Приблизно сорок з половиною срібних до однієї, — відповів господар, майже не замислюючись. — Принаймні наскільки я пам'ятаю.

Зедд зробив вигляд, ніби думає над його словами, потім дістав одну золоту монету й поклав на стіл перед господарем.

— У мене немає дрібних монет. Не будеш ти такий люб'язний розміняти мені цей золотий? Потім, будь ласка, поклади монети в два гаманці. З одного візьми срібну монету і розміняй її на мідні. Залишок візьмеш собі.

Хілмен двічі вклонився.

— Слухаю, пане Рибник. Я зараз. Спасибі. Золота монета тут же зникла зі столу, а слідом за нею зник і господар. Зедд приступив до трапези.

Попутно він продовжував дивитися по сторонах і слухати пісеньки барда. Коли на тарілці вже майже нічого не залишилося, господар повернувся. Він поклав на стіл два гаманці.

— Тут срібло, пан Рибнік. У світло-коричневому — дев'ятнадцять монет, а в темно-коричневому — двадцять. — Хілмен поклав на стіл третій, зелений гаманець. — А ось тут — мідь.

— Спасибі, — посміхнувся Зедд. — А як щодо чаю? Товстун ляснув себе по лобі.

— Прошу мене вибачити! Зовсім забув, з цим розміном… — Помітивши, що один із знатних панів махає йому рукою, Хілмен схопив за руку одну із служниць. — Джулія! Принеси пану Рибник чайник. І скоріше, дорога!

Вона посміхнулася, кивнула Зедду і пішла виконувати наказ.

— Джулія зробить все, як треба, пане Рибник, — запевнив його господар. — І прошу звертатися до мене, якщо знадобиться щось ще.

— Само собою, — кивнув Зедд. — І ти можеш називати мене просто Рубен.

Господар неуважно посміхнувся.

— Звичайно, пане Рибник. — З цими словами він побіг до столу, за яким сидів якийсь знатний пан.

Поки Зедд доїдав баранину, з'явилася Джулія з підносом. Вона зупинилася біля столу, за яким сиділа галаслива компанія, і стала ставити на стіл кухлі з пивом. Коли вона поставила останній кухоль, якийсь гість їй щось сказав, і вся компанія вибухнула реготом. Джулія стукнула його підносом по голові. Коли вона вже повернулася, щоб піти, жартівник її ущипнув. Дівчина зойкнула, але, не обертаючись, пішла далі. Проходячи повз Зедда, Джулія сказала:

— Я зараз принесу чаю, пан Рибник…..

— Називай мене Рубен. А що, часто бувають такі ускладнення? — Зедд показав на стіл, де сиділа галаслива компанія.

— О, знаєте, це все Оскар, — відповіла дівчина. — Взагалі-то він нешкідливий, але у нього — не язик, а помело. Іноді, коли він відкриває рот, щоб сказати мені якусь гидоту, я хочу, щоб на нього напала гикавка. І йому все мало, бажає ще випити. Ой, прошу вибачення, я стільки балакаю! Я зараз принесу чаю, пан Риб…

— Рубен.

— Рубен. — Джулія мило посміхнулася і втекла. Зедд знову подивився на галасливих гостей. Зрештою, подумав він, шкоди від цього нікому не буде.

Коли повернулася Джулія з чайником і чашкою, Зедд знаком попросив її нахилитися ближче і сказав:

— Ти дуже славна дівчина, Джулія. Оскар більше не буде говорити тобі гидоти або приставати до тебе. — Зедд знизив голос до шепоту, але кожне його слово падало, як чавунне ядро. — Коли будеш подавати йому пиво, подивишся в очі, як я дивлюся в твої, і назвеш його по імені. Твоє бажання здійсниться, але ти забудеш, що повідомила мені про своє бажання, як забудеш і про те, що я виконав його.

Вона здивовано подивилася на нього:

— Прошу вибачення, Рубен, я не розчула. Зедд посміхнувся:

— Я подякував тобі за чай і запитав, чи немає тут у когось екіпажу та упряжки коней? Джулія оглянула зал.

— Ну… тут половина гостей… Тобто я хотіла сказати, половина гостей, одягнених не так ошатно, — поправилася вона, глянувши на Зедда, — тут займаються перевізництвом. Деякі з них вже найняті. Інші — тільки проїздом. До того ж, поки вони не протверезяться, толку від них мало.

Зедд подякував дівчині, і вона пішла за пивом. Він бачив, як Джулія поставила чергову кружку на стіл перед Оскаром. Вона подивилася йому в очі і сказала щось, очевидно, назвала його по імені. Оскар відкрив рот, щоб відповісти їй, але тільки гикнув. З рота його раптом вилетіла мильна бульбашка і лопнула в повітрі. Приятелі Оскара зареготали. Зедд нахмурився. Дивно, що вилетіла бульбашка. Всякий раз, коли Оскар відкривав рот, щоб заговорити з Джулією, він тільки гикав, і з рота у нього вилітали мильні бульбашки. Приятелі реготали до сліз і кричали, що Джулія, мабуть, підмішала Оскару в пиво мильної води, а якщо це правда, то так йому і треба. Він про щось попросив дівчину, та кивнула і пішла на кухню.

Проходячи повз стіл, за яким сидів Зедд, дівчина показала на самотнього гостя, що сидів у кабінці:

— Ось у нього, напевно, є упряжка коней. Від нього несе, як від коня. — Джулія захихотіла. — Прошу вибачення, це було неважливо. Це все через те, що він не хоче розщедритися на пиво. Він просить чаю.

— У мене чаю більше, ніж потрібно, — сказав Зедд. — Я можу принести йому сам, замість тебе.

— Велике спасибі, Рубен. Ось, є ще чиста чашка.

Зедд нарешті доїв м'ясо і озирнувся. Компанія за столом Оскара заспокоїлася, та й Оскар перестав гикати. Всі вони тепер слухали сумну пісню барда про людину, яка втратила любов.

Зедд взяв чайник і встав з-за столу, але тут згадав, що забув капелюх і тростину, і чортихнувся. Захопивши їх з собою, він пройшов повз столика, де сидів Оскар. Все ж Зедд не міг зрозуміти, звідки взялися бульбашки. Зараз Оскар начебто людина як людина, тільки сильно п'яний.

Чарівник увійшов в кабінку, де сидів візник.

— У мене більше чаю, ніж потрібно на одного, — сказав Зедд. — Я можу пригостити тебе, якщо ти не заперечуєш.

Візник похмуро подивився на Зедда. Чарівник посміхнувся. Від цього здорованя зовсім не пахло, як від коня. Він відсунув убік батіг і мовчки вказав гостю на лаву.

— Дякую за запрошення. — Зедд сіл. — Мене звати… Рубен. — Він запитливо глянув на співрозмовника.

— Аерн, — відповів той. — Чого ти хочеш? Зедд сів на лаву, затиснувши тростину між колінами:

— Попити з тобою чаю.

— Чого ти хочеш насправді? Чарівник налив йому чай.

— Хотів дізнатися, чи не потрібна тобі робота.

— У мене є робота.

— Яка ж? — Поцікавився Зедд, наливаючи чаю в свою чашку.

Аерн вивчаюче подивився на нового сусіда по столу. Візник був у довгому плащі, надягнутому поверх зеленої фланелевої сорочки. Густе, з сивиною, волосся висіло довгими пасмами і майже закривало вуха. Обличчя його було зморшкуватим і обвітреним.

— Навіщо тобі це знати? — З підозрою запитав він. Зедд знизав плечима:

— Щоб вирішити, чи не можу запропонувати тобі чогось покраще.

Звичайно, він міг би задовольнити будь-які запити цього візника, якщо б той зажадав золота, але все ж краще не квапити події.

— Я воджу залізо з Тріста в кузні Пенверро. — Аерн пильно дивився на Зедда. — Ми, кельтонці, якщо ти знаєш, кращі зброярі в Серединних Землях.

— А я чув, що це не зовсім так, — зауважив Зедд. Аерн нахмурився.

Чарівник продовжував:

— Я чув, що у вас тут роблять кращі мечі у всіх трьох світах, а не тільки в Серединних Землях.

Бард заспівав нову пісеньку: про короля, у якого пропав голос, так що тепер він міг тільки віддавати накази в письмовому вигляді. Але так як він заборонив підданим навчатися грамоті, то ніхто не міг прочитати його накази, тому в результаті він втратив не тільки голос, але і королівство.

— Тяжко возити вантажі в таку пору року, — після паузи додав Зедд. Аерн посміхнувся:

— Гірше буває навесні, в бездоріжжя. Тут і перевіряється, хто справді вміє возити, а хто — тільки базікати.

Зедд посунув йому чашку з чаєм.

— Робота постійна? Аерн нарешті взяв чашку.

— На хліб вистачає.

Зедд помацав батіг.

— Він-то і допомагає тобі годуватися?

— По-різному можна поводитися з кіньми. — Аерн окинув поглядом натовп гуляк в залі. — Ці дурні вважають, що можна всього домогтися батогом.

— А ти так не вважаєш? Візник похитав головою:

— Я б'ю батогом, щоб привернути увагу коней, але коні слухаються мене тому, що я вишколив їх, а не тому, що хльостаю батогом. Якщо доведеться туго, краще мати коней, які тебе розуміють, а не таких, які біжать, коли їх вдариш. У горах вже й так гниє досить кісток, і людських, і кінських. Не хотілося б, щоб до них додалися і мої.

— Схоже, ти свою справу знаєш.

Аерн подивився на багатий одяг Зедда.

— А в тебе що за робота?

— Садівництво, — посміхнувся чарівник. — Кращі фруктові сади в світі! Аерн пирхнув.

— Ти хочеш сказати, що ти володієш землею, а інші вирощують на ній найкращі сади у світі?

— Вгадав, — розсміявся Зедд. — Тепер так і є. Але починав я не з цього, починав я працювати сам, не шкодуючи сил, вирощував дерева. Я хотів вивести кращі сорти, такі, яких немає ні в кого. Багато моїх нових дерев загинули. Бувало, мене переслідували невдачі, я жив впроголодь… Але я добився свого. Накопичивши грошей, я зміг купити землю, знову почав висаджувати плодові дерева, знову працював не покладаючи рук і сам продавав плоди своїх праць. З часом люди зрозуміли, що мої фрукти — найкращі, і до мене прийшли успіх і багатство. В останні роки я став наймати працівників, щоб вони доглядали за садами. Але я як і раніше сам вникаю в усе і підтримую свою славу.

А хіба ти не сподіваєшся на подібні успіхи у своїй справі?

Чарівник посміхнувся, задоволений тим, як вдало він склав свою історію.

Аерн поставив на стіл порожню чашку. Зедд тут же наповнив її.

— А де ж ці сади? — Запитав візник.

— В Вестланді. Я жив там, коли ще не було цих неприємностей з кордоном.

— А як ти опинився тут? Зедд знизив голос.

— Бачиш, моя дружина не дуже добре себе почуває. Ми обидва постаріли, і зараз, коли зникли кордони, вона хоче повернутися на батьківщину. Там, каже вона, є цілителі, які їй допоможуть. Зараз вона дуже слабка, щоб продовжувати шлях верхом, тому я і хочу найняти когось, хто б доставив нас до цих цілителів. Я заплачу будь-яку ціну, яку можу собі дозволити, щоб дістатися туди.

Аерн, здається, трохи пом'якшав.

— Мабуть, справа того варта. І куди ви з нею прямуєте?

— В Нікобар. Аерн різко поставив чашку на стіл, проливши чай.

— Куди? — Перепитав він, нахиляючись до Зедду. — Та зараз — зима!

— Здається, ти говорив, що найгірше їздити навесні, — нагадав Зедд.

Аерн підозріло покосився на співрозмовника.

— Це ж на північному заході, по іншу сторону гір Ранг-Шада. Якщо ти з Вестланда відправлявся в Нікобар, то навіщо тобі знадобилося спершу перетинати гори? Адже тепер тобі доведеться перетнути їх знову.

Питання застало чарівника зненацька. Йому довелося на ходу міркувати, що відповісти.

— Я родом з місць неподалік від Ейдіндріла. Ми збиралися спочатку відправитися туди, а потім в Нікобар. Тому я і вирішив поїхати на південь і на північний схід, до Ейдіндріла. Але Ельда, моя дружина, захворіла, і тепер нам треба їхати до цілителів, щоб їй допомогти.

— Краще було відразу їхати в Нікобар, не перетинаючи гір, — сказав візник.

— Отже, Аерн, — посміхнувся Зедд, — ти завжди знаєш, як виправляти минулі помилки, так що ти міг би навчити мене, як прожити життя заново?

Аерн засміявся:

— Навряд чи. — Він ненадовго задумався, потім зітхнув. — Знаєш, Рубен, це справа непроста. Ти пропонуєш таку подорож, яка обіцяє багато біди. Не сказав би, що мене тягне в ті краї.

— Он як? — Зедд уважно оглянув зал. — Тоді скажи мені, хто з присутніх зміг би виконати таку роботу? Хто тут краще тебе знає свою справу? Аерн хмуро подивився на натовп.

— Я не кажу, що я — краще за всіх, але у багатьох тут більше балачок, ніж справи. Я не можу назвати жодного, хто впорався б з такою роботою, про яку ти говориш.

— Аерн, ти просто набиваєш собі ціну, — розсердився Зедд.

— А ти, по-моєму, намагаєшся її збити, — спокійно парирував візник.

Чарівник ледь помітно посміхнувся:

— Здається мені, що ця робота — не така важка, як ти розповідаєш.

Аерн знову нахмурився.

— А по-твоєму, вона — легка? Зедд знизав плечима:

— Ти й так займаєшся візництвом взимку. Я просто пропоную тобі поїхати в іншу сторону.

— Ну ні, ти пропонуєш їхати туди, де небезпечно! Кажуть, що там, в Нікобарі, війна. Якщо їхати по гірських дорогах, витратиш декілька місяців, а найкоротша дорога — через Галею. — Він знизив голос. — А Галея і Кельтон, я чув, воюють через якісь кордони. Тут, в Пенверро, люди турбуються через те, що близько галейський кордон. Про це тільки і говорять. Ніхто не хоче їхати туди.

— Які там ще хвилювання! — Заперечив Зедд. — Війна скінчилася, д'харіанські війська повернулися додому. Аерн похитав головою:

— Не д'харіанці, а жителі Галею тому виною.

— Брехня! — Відрізав Зедд. — Кельтонці кричать, що на них напали галейці, всякий раз, коли загориться комора через недбалість господаря, а галейці говорять про напад кельтонців, якщо вовк потягне ягнят. Скрізь бачать ворогів, від власної тіні сахаються. Все їм примари ввижаються. Та якби Кельтон або Галея почали війну, то Вища Рада зняла би голови з тих, хто віддав такий наказ, хто б це не був.

— Я в державних справах не розбираюся і зовсім нічого не знаю про цих проклятих сповідниць, — не відступав Аерн. — Я знаю тільки, що в Галеї в людей стріляють зовсім не привиди. Не так-то легко зробити те, що ти хочеш.

Зедд втомився від цієї гри. Та й часу у нього було мало. Він раптом пригадав якісь дивні слова Еді, щось щодо світла. Треба скоріше закінчувати торг. Він допив чай одним ковтком.

— Спасибі за компанію, Аерн, але я бачу, ти не зможеш відвезти нас в Нікобаріс. Він встав і потягнувся за капелюхом. Аерн схопив його за руку і силою посадив назад.

— Послухай, Рубен, — почав він. — Часи зараз важкі. Ця війна з Д'харою зупинила торгівлю. Кельтон ще не так постраждав, але зате дісталося багатьом нашим сусідам. Не так-то легко торгувати з небіжчиками. Вантажів стали возити менше, а візників не поменшало. Не можна судити людей за те, що вони користуються нагодою. Ну, це як би ти сам хотів отримати кращу ціну за кращий фрукт.

— Щодо фруктів це вірно! — Насмішкувато відповів Зедд. — Будь-який з цих хлопців із задоволенням погодився б на мою пропозицію. І кожен склав би історію не гірше твоєї. Ти хочеш заробити побільше. Я не сперечаюся. Але досить морочити мені голову. Я повинен зрозуміти, за що я буду платити.

Аерн показав пальцем на свою чашку, натякаючи, що просить налити йому ще чаю. Після того, як Зедд виконав його прохання, візник обережно озирнувся.

Всі слухали барда, який співав любовну пісню для однієї із служниць, тримаючи її за руку. Дівчина розрум'янилася і опустила голову.

Аерн обережно витягнув з-під сорочки срібну медаль на ланцюжку.

— Ось чому я запрошую найвищу ціну. Зедд подивився на портрет короля на медалі.

— Здається, галейська, — пробурмотів він. Аерн кивнув:

— Навесні і влітку д'харіанці облягали Ебініс. Галейці тоді були приречені на повільну смерть, і ніхто не допомагав їм. У всіх вистачало своїх бід через Д'хару. А обложеним потрібна була зброю. Я возив зброю і сіль, яка там була дуже потрібна, по гірських дорогах, про які мало хто знає. Галейці пропонували візнику охорону, але все одно мало хто погоджувався їздити туди. Ці далекі гірські дороги дуже небезпечні.

Зедд підняв брови.

— Ти вчинив дуже благородно.

— Нічого не благородно. Вони мені добре заплатили. І потім, я не люблю, коли люди опиняються в пастці. Особливо якщо згадати, що творили з людьми ці д'харіанці. Загалом, я вирішив, що кілька наших кельтонских мечів галейцям не завадять.

— Ну а ця штука звідки? — Зедд кивнув на медаль.

— Після того як д'харіанці пішли, — пояснив Аерн, — мене викликали в галейский королівський двір, і там королева Цірілла особисто вручила мені цю медаль. Вона сказала, що я надав її народу неоціненну допомогу і завжди буду дорогим гостем у них в країні. Це — королівський пропуск. Я можу вільно їздити по всій Галеї, коли захочу.

Зедд пильно подивився на співрозмовника.

— Отже, зараз ти хочеш призначити ціну за те, чому ціни немає? Аерн насупився:

— Я зробив не так уже й багато. Я допоміг тим, кому дуже потрібна була допомога, до того ж вони мені добре заплатили. Так що я не лізу в герої. Тепер я заробив цей пропуск, і якщо він допоможе заробити на життя мені самому, то нічого поганого в цьому немає.

— Ти правий, Аерн, — кивнув Зедд. — Зрештою, галейці платили тобі золотом. І я готовий зробити те ж саме. Признач свою ціну.

— Тридцять золотих, і жодним менше.

— Ну-ну, чи не занадто?

— Я прошу справедливу ціну.

— Двадцять зараз, і десять — після, коли ти нас діставши в Ейдіндріл.

— Куди?! Ти нічого не говорив про Ейдіндріл! — Вигукнув візник. — Я завжди тримався подалі від всяких там чарівників та сповідниць. Та ще й другий раз їхати через Ранг-Шада!

— Все одно ж тобі доведеться самому повертатися, — відповів Зедд. — Якщо тобі це не до душі, я дам тобі двадцять золотих за дорогу до Нікобара, а за інші десять без труднощів знайду бажаючих відвезти нас з дружиною в Ейдіндріл.

Якщо тільки нам знадобиться екіпаж після того, як моя дружина зцілиться.

Якщо ж тобі потрібні всі тридцять золотих, то я заплачу тобі за всю подорож.

— Ну добре, згоден, — сказав Аерн, — двадцять золотих зараз, двадцять в Ейдіндріле. Але тільки одна умова.

— Яка?

Возій показав на червоний капелюх чарівника:

— Не можна їхати в такому капелюсі. Перо буде лякати коней.

Зедд посміхнувся:

— Тоді й у мене буде одна умова: ти сам скажеш моїй дружині щодо капелюха. Аерн посміхнувся:

— Гаразд. — Але він тут же знову посерйознішав. — Подорож буде нелегкою, Рубен. У мене є карета, яку я купив на гроші, зароблені в Ебінісі.

Я можу до неї приробити полози, щоб легше було їхати по снігу. Ну гаразд, тепер показуй золото.

Зедд поліз в кишеню і провів рукою по обох гаманцях зі сріблом. Йому знову довелося зробити те, що останнім часом він проробляв вже не раз: направити потік чарівної сили на гаманці з сріблом, щоб перетворити його в золото. У нього не було вибору. Потерпіти невдачу для чарівника означало побачити, як загине світ живих. Тому доводилося займатися тим, що, як він сам знав, було небезпечно.

— Ніщо ніколи не дається легко, — пробурмотів Зедд.

— Що? — Перепитав Аерн.

— Я кажу, що подорож нам належить дійсно нелегка. Чарівник поклав на стіл темно-коричневий гаманець. — Ось плата. Двадцять золотих, як домовилися.

Возій відкрив гаманець і став рахувати монети, а Зедд неуважно спостерігав за тим, як гості їли і слухали музику. Йому не терпілося скоріше відправитися в Нікобар.

— Що це за жарти? — Запитав раптом Аерн. Зедд подивився на нього. Здоровань дістав з гаманця одну монету і кинув її на стіл. Зедд здивовано втупився на неї: монета була не золота, а дерев'яна.

— Я… ну… пробурмотів чарівник.

— Тут лише вісімнадцять золотих, — пробурчав візник. — Дерев'яні я не приймаю.

Зедд винувато посміхнувся і дістав з кишені світло-коричневий гаманець.

— Вибач, я, здається, переплутав. — Він поспішно узяв зі столу дерев'яну монетку. — У цьому гаманці у мене лежить щаслива монетка, яку я нікому ніколи не віддавав. Для мене вона дорожче золота. — Чарівник заглянув у другій гаманець. Там було сімнадцять золотих і ще дві дерев'яні. Зедд нічого не міг зрозуміти. Невже господар обдурив його? Ні, не схоже, це була б занадто груба робота. Тільки дурень міг сподіватися, що такий обман спрацює.

— З тебе ще два золотих, — нагадав Аерн.

— О так, звичайно! — Зедд витягнув з гаманця дві монети і віддав їх здорованю.

— Ну ось, тепер я до твоїх послуг, — сказав той. — Коли вирушаємо?

Чарівника не дуже турбувало те, що золото перетворилося в дерево. Це ще можна було якось пояснити. Але трьох монет не було взагалі. Вони зникли!

Ось це дійсно було незрозуміло, і від цього йому стало не по собі.

— Я хотів би виїхати скоріше, краще-одразу.

— Завтра? — Запитав Аерн.

— Ні, негайно. Моя дружина… Загалом, їй треба якнайшвидше потрапити до цілителів. У нас немає часу. Аерн знизав плечима:

— Я щойно повернувся з Тріста. Мені потрібно трішки поспати. — Зедд знехотя кивнув. — До того ж будуть потрібні полози. На все це піде ще години дві.

Швидше буде, якщо я попрошу когось із цих хлопців допомогти мені.

Зедд стукнув ціпком.

— Ні! Нікому не треба розповідати, куди ти їдеш. Не треба навіть говорити, що ти взагалі кудись збираєшся. — Помітивши, як спохмурнів возій, чарівник вирішив, що необхідно пояснити свої слова. — Пам'ятаєш, ми говорили про тих, хто стріляє? Краще нехай вони не знають, куди направити стрілу.

Аерн піднявся на весь свій величезний зріст, все ще підозріло дивлячись на Зедда.

— Спочатку ти хочеш, щоб я відвіз тебе в цю прокляту країну чаклунів і чаклунок, а тепер ще й це! Здається, я запросив занадто мало, — пробурчав він, застібаючи плащ і підперезуючись. — Ну добре, домовленість дорожче грошей. Я підготую карету і спробую роздобути припасів в дорогу, а потім трошки посплю.

Побачимося тут же, за три години до світанку.

— У мене кінь стоїть у стайні, — сказав Зедд. — Ми його можемо взяти з собою. Спробуй привести його перш, ніж прийдеш на зустріч з нами.

Чарівник відпустив Аерна. У Зедда було над чим подумати. Все виявилося гірше, ніж він припускав. Їм з Еді потрібно отримати допомогу якомога швидше.

Може бути, та жінка, у якої були три дочки, вчилася знахарства де-небудь ближче, і їм не доведеться проробляти такий довгий шлях. Еді сказала: «Знає тільки Світло», коли він запитав, звідки та жінка знає про скрінів. «Світло» зазвичай означає те ж саме, що і «дар». Але це може означати і дещо інше. І вічно-то ця відьма говорить загадками!

Коли Аерн вийшов, Зедд встав і попрямував до сходів.

35

Зедд відкрив двері в номер і закашлявся від їдкого диму, що заповнив приміщення. Вікно було відчинене, і в кімнату з вулиці йшов крижаної повітря. Еді сиділа на ліжку, загорнувшись у ковдру, і причісувала коротке волосся.

— Що трапилося? — Здивувався Зедд.

— Було холодно. Я хотіти розпалити вогонь. Зедд кинув погляд на вогнище.

— Хіба можна розпалити вогонь без дров?

Всупереч його очікуванням чаклунка не розсердилася. Погляд її був тривожним.

— Дрова бути. Я хотіти запалити вогонь магією, коли лежати в ліжку. Але замість цього пішов дим і посипалися іскри. Я відкрити вікно, щоб провітрити в кімнатах. А коли я заглянула у вогнище, дрова пропали.

— Пропали? — В тривозі перепитав Зедд. Вона кивнула:

— Щось не так. Щось сталося з моїм даром. Зедд погладив її по голові.

— Так, я знаю. Зі мною відбувається те ж саме. Вся справа в чарах. — Він узяв у неї гребінець і поклав на стіл. — Еді, розкажи мені більше про скрінів і їх чаклунські властивості.

— Я вже розповіла тобі все, що знала. Скрін живе на межі двох світів — світу живих і Підземного світу.

— Але чому рана не зцілюється? Чому моя магія безсила? Чому дрова зникли з вогнища, коли ти застосувала чарівну силу?

— Хіба ти не зрозумів? Скрін бути твариною, народженою на межі світів, а тому він володіти двома магіями — Магією Приросту і Магією Збитку. На нас обох подіяла Магія Збитку, розумієш?

— Значить, нас вразила Магія Збитку, і чарівний дар кожного з нас заражений цією магією? Вона кивнула:

— Уяви, що ти голими руками вигрібав золу з печі, а потім не помив руки і почав вішати на мотузку чисті білі простирадла. Тоді зола буде прилипати до чистих мокрих простирадл.

Зедд деякий час мовчки розмірковував над її словами.

— Еді, — прошепотів він, — ми повинні знайти спосіб вимити руки.

— Ти завжди добре розумів те, що і так ясно, — уїдливо вона.

Зедд вирішив не парирувати її випад, він заговорив про інше:

— Еді, я найняв екіпаж, який доставить нас в Нікобар, але ти, я бачу, дуже ослабла, і та ж доля загрожує мені. Якщо де-небудь ближче є людина, яка може нам допомогти, я обов'язково повинен знати про це!

— Ближче я нікого не знаю.

— А як же та чаклунка з трьома дочками? Може бути, те місце, де вона вчилася, знаходиться ближче? Не могли б ми відправитися туди?

— Не думаю.

— Але чому?

Еді ще трохи вагалася, потім неохоче відповіла:

— Вона вчилася у сестер Світу.

— Що? — Вигукнув чарівник. — Грім і блискавка! Я здогадувався про щось подібне!

— Зедд, вона вчилася у них, потім повернулася додому.

Вона не сестра Світла. Сестри не такі… нерозумні, як тобі здається.

Він підозріло глянув на неї:

— А ти звідки знаєш? Еді зітхнула:

— Пам'ятаєш ту круглу кістка скріна, подарунок жінки, яка померла?

Пам'ятаєш, вона пропала? Так ось, жінка, яка зробила мені цей подарунок, була сестра Світла.

— А що вона робила в Новому світі? — Запитав Зедд, намагаючись говорити спокійно.

— Вона не була в Новому світі. Це я була в Старому світі.

— Ти перетинала Долину заблукалих?! — Зедд подивився Еді прямо в очі. Ти була в Старому світі? Скільки в тебе таємниць!

— Я ж говорити тобі, що шукала всюди жінок з даром, щоб вчитися у них. Були такі і в Старому світі. За тим я і ходила через долину і назад.

Серед сестер були такі, хто міг навчити дечому корисному. Сестри Світла, як їм належить, багато знають про володарів, про Безіменного, як вони його називають, тому що хочуть застерегти людей від його підступів. У Палаці я пробула недовго. Довго вони жити там не дозволяють, якщо сама не захочеш стати сестрою Світу. Вони мені дозволили недовго позайматися у них в архіві. Там, у Палаці, серед них бути такі, біля кого навіть їжу небезпечно приймати, але від інших можна дізнатися дуже багато корисного. Зедд нервово походжав по кімнаті.

— Сестер Світла доводить до пустоти сліпа віра. Поруч з ними навіть ті, хто вбив Пела, виглядають більш розумними. А коли ти була у них, бачила когось із їхніх учнів?

— У мене там були свої заняття. Я не сперечалася про віру З сестрами. Це бути нерозумно. Може, у них тоді і були учні, але сестри мені про це не розповідали і ніколи б не допустили до своїх учнів. Думаю, що учні у сестер бути тільки з їх країв. Вони не такі дурні, щоб порушувати умови перемир'я. Вони бояться того, що могли б зробити чарівники з цього світу, якщо б дізналися про порушення. А мені б вони не сказали нічого про своїх учнів, навіть якщо учні у них були.

— Звідки у них взятися учням! — Вигукнув чарівник. — Зараз майже не народжується людей з даром. Занадто багато чарівників загинуло у війнах. Ми вимираюча раса. Я сам. Великий Чарівник, не відмовив би у навчанні нікому з народжених з даром, так само як не відмовив би жоден з моїх учнів. Такий стародавній звичай. Сестри Світу це добре знають! Їм відомі наші закони! Вони не мають права брати учня, якщо тільки його не відмовилися навчати чарівники в нашому світі. Порушити ж цей закон для кожної з сестер Світла значить приректи себе на смерть, якщо вона знову перетне долину і з'явиться в Новому світі.

— Вони знають це, Зедд. Вони розуміють, що їм загрожує.

— Повинні знати! Одного разу, коли я ще був молодий, я зустрічався з однією з них і послав попередження абатисі. — Він стиснув кулаки. — Вони вчать надто незграбно і грубо, як якщо б дитину взялися навчати хірургії. Якби я тільки знав, як пройти повз ті прокляті вежі, я б з'явився у Палац пророків і показав би їм, де раки зимують!

— Зедд, ти знаєш, що за цей час загинуло багато, наділених даром, тихо відповіла чаклунка. — Вони загинули тому, що нікому було навчити їх, як розпоряджатися цим даром. Багато тих, хто мають магічну силу, тримаються за неї і не хочуть вчити тих, хто в майбутньому може бути небезпечний. Вони вважають за краще, щоб ці діти загинули через те, що не можуть опанувати власним даром. А сестри Світла не хочуть, щоб ці діти вмирали. Вони по-своєму допомагають людям.

Зедд кинув на неї спопеляючий погляд.

— Сестри Світла дбають тільки про власне благо!

— Може, й так, — відповіла Еді, — але вони заприсяглися дотримуватися законів і правила перемир'я, так само як і ви, чарівники.

Зедд похитав головою.

— Як це можна — допускати, просто заради власної вигоди, щоб обдаровані люди вмирали? Якби всі чарівники були такими, якими мають бути, то сестер Світла просто не існувало б! І ти подумай: вони й думки не допускають про те, щоб чарівники навчали магії обдарованих дівчаток, зате самі беруться вчити молодих людей чарівництву!

— Зедд, послухай мене: я думаю, що ти правий. Але не наша справа ворушити минуле і згадувати минулі війни. Завіса прорвана, і Камінь Сліз потрапив у світ живих! Ось про що ми повинні думати. Коли я вчилася в Палаці, я дізналася деякі прийоми, так що з їх допомогою можна якщо не перемогти чари Підземного світу, то сповільнити їх дію. Нам потрібно швидше щось зробити, а то ця порча погубить нас. Зедд трохи заспокоївся.

— Ти права, Еді. У нас вистачає більш важливих справ. Еді посміхнулася:

— Я рада, що ти прислухаєшся до розумних порад.

— А ти точно знаєш, що жінка з трьома дочками розуміє природу магії? — Запитав Зедд з занепокоєнням. — Нам належить дуже довга подорож, і ми не можемо дозволити собі їхати навмання.

— Вона багато років вчилася у сестер Світу. Вона їм сподобалася, і вони хотіли, щоб вона теж стала сестрою. Але та жінка була іншої віри і врешті-решт повернулася додому. Я точно не знати, чого вона навчилася, але сестри Світла знають багато про магію Підземного світу і повинні були навчити ту жінку всього цього, а вона всі свої знання передала дочкам. Хоча мені самій не хочеться туди їхати, але ближче Нікобара нікого немає.

Коли Зедд зауважив, що Еді закуталась ковдрою по плечі, він закрив вікно.

Він переклав дрова з ящика в вогнище і хотів було вдатися до чарівну силу, щоб запалити вогонь, але вчасно згадав, що робити цього не слід, і вибрав за краще скористатися лучиною.

— Зедд, друг мій, — почув він тихий голос Еді. — Я знаю, про що ти хотіти мене запитати. Я не сестра Світла. Чарівник хотів дізнатися саме це.

— А будь ти сестрою Світла, хіба ти б мені сказала? — Запитав він, не обертаючись.

Вона не відповідала. Зедд подивився на неї і помітив, що вона посміхнулася.

— Сестри Світла ставлять чесність дуже високо, — сказала Еді. — Але збрехати заради служіння Творцеві вони вважають благою справою.

— Це мене не втішає, — пирхнув чарівник. Еді погладила його по руці.

— Зедд, я скажу тобі правду. Я в боргу перед деякими з сестер Світу за те, чого вони навчили мене. Але можу заприсягтися тобі пам'яттю мого Пела: я не з них. Я не допустила б, щоб вони вчили хлопчиків з даром, якби в нашому світі знайшовся чарівник, який погодився стати учителем. Якби це від мене залежало, я не хотіла б, щоб когось вчили так, як це роблять сестри.

— Я й не думаю, щоб ти була однією з них, — сказав Зедд. — Просто мені боляче, що ці жінки так поводяться з учнями, коли я міг би зробити так, щоб учні отримували від свого дару радість. А ці сестри звертають дар в прокляття.

— Я бачу, ти роздобув чудову нову тростину! — Зауважила Еді.

— Вже не знаю, яку вигоду зможе отримати з цього господар, — пробурчав чарівник. — Важко уявити, скільки він з мене може здерти.

— А екіпаж ти знайшов?

— Так, я тобі казав. Візника звуть Аерн. Зараз нам краще трохи поспати: ми зустрічаємося з ним тут, за три години до світанку.

Зедд кинув на Еді похмурий погляд.

— Послухай, поки ми не доберемося до Нікобара і не позбудемося цієї напасті, нам слід бути дуже обережними з нашою магією.

* * *

— Тут ми в безпеці? — Запитала Рейчел. У напівтемряві дівчинка не могла розрізнити, чия рука погладила її по щоці. Ласкавий голос промовив:

— Ми обидва тут у безпеці, Рейчел, і так буде завжди. Тобі нічого боятися.

Рейчел посміхнулася. Їй і справді було добре як ніколи. Таке відчуття спокою, наче вона зовсім маленька і сидить на руках у мами; Рейчел давно вже не згадувала про маму, але зараз вона знову відчула давно забуту материнську ласку і турботу.

От коли вони з Чейзом намагалися наздогнати Річарда, тоді було дуже страшно, але тепер переляк пройшов. Яка різниця, чи встигнуть вони наздогнати його чи ні? Рейчел поступово забувала напад скрійлінга і кров, і всі страхи і біди…

Коли вона стояла біля водойми, чиїсь дбайливі руки розстебнули її брудне платтячко і роздягнули її. Рейчел здригнулася, коли руки випадково зачепили синяк у неї на плечі.

Тепер на неї були спрямовані ласкаві, співчуваючі погляди. Чиїсь ніжні голоси заспокоювали її. Руки торкнулися її плеча, і синець зник, немов за помахом чарівної палички.

— Так краще? — Запитав той же голос, який повідомив, що їй нема чого боятися. Рейчел кивнула:

— Тепер мені зовсім добре. Дякую. Ті ж руки зняли з Рейчел черевики й панчохи. Сівши на теплий камінь, вона опустила ноги в золотисту воду.

Це було так приємно. Вона подумала, як здорово було б викупатися, змити з себе піт і бруд.

Руки торкнулися каменя, який висів у неї на шиї, і тут же відсмикнув, немов боялися доторкнутися до нього.

— Ми не можемо зняти цей камінь, — почула Рейчел, — ти сама повинна це зробити.

Поглинена почуттям радості і спокою, зачарована красою, яка її оточувала, Рейчел почула ніби здалеку голос Зедда. Він говорив, що вона не повинна нікому віддавати Камінь, що повинна завжди зберігати його при собі.

— Я не хочу його знімати, — відповіла вона. — Можна мені його залишити?

Вона знову побачила радісні посмішки.

— Звичайно, можна, Рейчел, якщо ти так хочеш, якщо це потрібно для твого щастя.

— Так, мені потрібно, щоб він був у мене, — сказала Рейчел.

— Тоді нехай він залишиться в тебе, навіть назавжди, якщо бажаєш.

Дівчинка посміхнулася, радісно і безтурботно, і залізла у воду. Вона плавала і відпочивала, лежачи на воді, відчуваючи, як вода змиває з неї разом з брудом всі пережиті негаразди. Стан спокою і блаженства не залишав її.

Потім Рейчел попливла до іншого берега, де, як вона пам'ятала, вони розлучилися з Чейзом. Чейз стояв по груди у воді і щасливо усміхався, закривши очі.

— Тату?

— Я тут, дівчинко, — відповів він, не відкриваючи очей. Вона підпливла до Чейза, і він обійняв її за плечі.

— Тату, нам коли-небудь потрібно буде звідси йти? — Запитала Рейчел.

— Ні. Кажуть, ми можемо залишитися тут назовсім. Вона припала до нього.

— Я така рада!

Потім вона заснула, і, здається, ніколи ще сон її не був таким міцним, здоровим і безтурботним. Рейчел і не пам'ятала, скільки вона проспала. Потім вона одяглася, і одяг був чистий і навіть виглядав зовсім як новий. Одяг Чейза також виблискував чистотою. Рейчел водила хороводи разом з іншими дітьми, немов створеними зі світла, чула їхні голоси у сміх і сама сміялася, радісна і безтурботна.

Коли їй хотілося їсти, вони з Чейзом, лежачи на траві, дивилися крізь серпанок на усміхнені обличчя і їли дивно смачні речі. Коли їй хотілося спати, вона тут же засипала, не думаючи про небезпеку, тому що тепер нічого було боятися. Коли їй хотілося грати, приходили інші діти і грали з нею. Вони любили її, і вона їх любила. Іноді вона гуляла одна серед освітлених сонцем дерев або по лузі, засіяному безліччю польових квітів.

Гуляла вона і з Чейзом, який тримав її за руку. Так як Рейчел тепер була щаслива, то і він був задоволений.

Чейзу не треба було більше ні з ким битися. Він говорив, що насолоджується спокоєм. Іноді він показував їй ліс в тих місцях, де, як він говорив, грав у дитинстві. Він радісно посміхався, і Рейчел посміхалася у відповідь. Вона любила Чейза і була дуже рада, що він нарешті може насолоджуватися спокоєм.

* * *

Вона підняла очі і ледь помітно посміхнулася. Вона знала, що він вже тут, за дверима, і навіть знала, скільки часу він тут стоїть. Схрестивши ноги, вона плавно піднялася над покритою соломою підлогою. Неживе дитяче тіло повисло на її руці. В іншій руці вона тримала статуетку. Витягнувши ноги, вона торкнулася ступнями підлоги. Тіло хлопчика впало. Одежа його була рваною і брудною. Вона скривилася і витерла руки об спідницю.

— Чому ти не входиш, Джедідія? — Запитала вона. — Я ж знаю, що ти тут. Не грай зі мною в хованки!

Важкі двері зі скрипом відчинилися, і він увійшов до кімнати, освітленої єдиною свічкою, яка стояла на клишоногому столику (інших меблів тут не було). Джедідія стояв і мовчки дивився, як її очі, що горіли помаранчевим світлом, знову ставали блакитними.

Його погляд упав на статуетку.

— Вона не любить, коли ти позичаєш її речі.

Вона доторкнулася до його щоки.

— Я служу не їй, і мене не хвилює, що їй подобається, а що — ні.

— Було б розумніше з твого боку, якщо б це тебе хвилювало. Вона посміхнулася:

— Он як? Я могла б дати їй таку ж пораду. — Вона показала на тіло, яке лежало на підлозі. — У цього хлопчика був дар, — Посмішка зійшла з її обличчя, і важко було повірити, що вона взагалі здатна посміхатися. — Тепер його дар став моїм! — Він з деяким подивом подивився на тіло. — Ти думаєш, Джедідія, нам потрібен ритуал в Хагенському лісі? — Вона похитала головою. — Ні. Це потрібно тільки для першого разу, тому що ми — жінки, а жіночий Хань не може прийняти чоловічий. — Вона перейшла на шепіт. — Але тепер я сама заволоділа чоловічим даром, і мені більше не потрібен ритуал. І тобі теж, Джедідія, не потрібен. Я можу тебе навчити. Знаєш, це дуже просто. Я показала йому, як відчути свій Хань. — Її щока торкнулася його щоки, і вона прошепотіла йому на вухо. — Але ж він не знав, як поводитися зі своєю чарівною силою. Я створила порожнечу в квілліоні. І квілліон витяг з нього його дар і життєву силу.

Джедідія подивився їй в очі і знову кинув погляд на тіло хлопчика:

— Здається, я його раніше не бачив?

Вона все так же говорила пошепки, не зводячи з нього очей:

— Не мороч мені голову, Джедідія. Ти ж хочеш дізнатися, де я його знайшла і чому, якщо у нього був дар, його не знайшли сестри.

Він знизав плечима:

— Якщо у нього дар, то чому він без нашийника?

— Він ще маленький. Його Хань був занадто слабкий, щоб інші сестри могли його виявити. Але мене це не стосується. Знаєш, я відшукала його в місті, прямо у них під носом. Можливо, він з'явився на світ в результаті пригод когось із вас, наших нехороших хлопчиків.

— Що ж, розумно, — зауважив Джедідія. — Ні звітів, ні неприємних питань.

— Будь хорошим хлопчиком, зроби мені послугу, — попросила вона. — Я знайшла хлопця в брудному провулку, біля річки. Віднеси його туди і залиш. Ніхто нічого не запідозрить.

Джедідія підняв брови.

— Хочеш, щоб я робив за тебе чорну роботу?

Вона торкнулася його нашийника.

— Ти сильно помиляєшся, Джедідія, якщо вважаєш мене звичайною сестрою Світла. Тепер у мене є чоловічий Хань, і я знаю, як ним управляти. Ти не уявляєш собі, як зростає наша влада, коли ми опановуємо чужий Хань.

— Значить, ти стаєш впливовою сестрою Світла, — посміхнувся він. Розумні люди повинні бути з тобою дуже обережні.

Вона погладила його по щоці.

— Ти розумний хлопчик, Джедідія. — Злегка обійнявши його за талію, вона продовжувала:

— Знаєш, як би ти не вірив у свій дар, тобі є про що турбуватися, Джедідія. До сих пір ніхто ще не кидав тобі виклику, але скоро тут з'явиться новачок. Ти ще не мав справу з такими, як він. Боюся, тебе перестануть вважати гордістю Палацу.

Обличчя його зберігало все той же вираз, але до щік прилила кров. Він підняв статуетку.

— Ти, здається, сказала, що навчиш мене? Вона погрозила пальцем:

— Е, ні, він мій. Знайдеш собі когось іншого. Будь-який дар може посилити твою владу. Але цей — мій. Джедідія міцніше стиснув статуетку.

— Знаєш, у неї свої плани. Плани, які його стосуються.

Вона криво посміхнулась:

— Знаю. А ти будеш повідомляти мені про ці її плани. Він здивовано подивився на неї.

— Ти береш мене до уваги? — Вона широко посміхнулася:

— Можеш не сумніватися, Джедідія. — Вона почала пестити його сильне тіло. — Ти ж хороший майстер, особливо — по металу. Я попрошу тебе виготовити для мене дещо. Одну чарівну річ.

— Срібний або золотий амулет?

— Ні, дорогий, сталеві вироби. Ти повинен зібрати сотню гострих мечів.

Старовинних мечів, мечів, якими люди боролися під час воєн.

— І що ж за штучка тобі потрібна? — Здивовано запитав Джедідія.

Її рука ковзнула по його стегна.

— Поговоримо про це пізніше. Ти ж, мабуть, страждаєш від самотності, Джедідія, з тих пір, як втекла Маргарита. О, як тобі самотньо! Знаєш, коли знайдеш чоловічий Хань, так добре починаєш розуміти чоловіків! Розумієш їхні побоювання, їх пристрасті… Думаю, ми станемо з тобою близькими друзями. Як моєму близькому другу тобі належить нагорода. І ти отримаєш її.

Вона направила на нього свою чарівну силу так, щоб він збудився. Джедідія закинув голову, прикрив очі і застогнав. Дихання його почастішало, він притягнув її до себе і поцілував у губи.

Вона відіпхнула ногою тіло хлопчика і опустилася на встелену соломою підлогу.

36

Росомаха підійшла ближче, тепер вона була на відстані польоту стріли.

Річард прицілився. Позаду нього, в темряві, почулося бурчання.

— Тихо! — Зашипів Річард.

Гар замовк. Росомаха підняла голову. Стріла просвистіла в повітрі.

Маленький гар, піднявшись на задніх лапах, як заворожений стежив за її польотом.

— Почекай, — прошепотів Річард.

Стріла знайшла ціль, і гар радісно захрюкав, ляскаючи крилами. Річард нахилився і погрозив йому пальцем. Звір уважно дивився на нього. Річард кивнув.

— Гаразд, іди, але ти повинен принести мені стрілу.

Кивнувши, гар заплескав крилами і піднявся в повітря. Він обрушився на здобич, вчепившись в неї пазурами, немов боявся, що вбитий звір може втекти. Бурчачи від задоволення, гар взявся за їжу. Річард відвернувся.

Небо на сході посвітлішало, осяяне променями сходячого сонця. Скоро прокинеться сестра Верна.

Річард стояв на сторожі, хоча сестра не раз говорила, що це зараз ні до чого. В кінці кінців вона змирилася, але його свавілля все одно дратувало її.

Втім, останнім часом її взагалі все дратувало.

Річард озирнувся на маленького гара, але той ще не закінчив трапезу.

Цікаво, як же цей малюк примудрився пройти слідом за ними Долину заблукалих?

Можливо, це неправильно — продовжувати годувати гара, але Річард відчував за нього відповідальність. Щоночі маленький гар приходив до них на стоянку, і Річард полював, здобуваючи йому їжу.

У нічні години гар ні на крок не відходив від Річарда. Він їв у нього на очах, грав з ним, навіть спав біля його ніг. Але варто було зійти сонцю, як він негайно зникав. Мабуть, відчував, що краще триматися від сестри Верни подалі.

Річард не сумнівався, що, попадись гар їй на очі, вона спробує вбити його.

Річард не переставав дивуватися кмітливості малюка. Він піддавався навчанню легше, ніж будь-яка інша тварина. Келен якось говорила, що короткохвості гари дуже розумні. Вона справді виявилася права.

Досить було раз або два щось пояснити звіряті, і він тут же розумів, що від нього хочуть. Він не тільки навчився розуміти слова, але вже навіть намагався сам щось говорити. Навряд чи гар був здатний до членороздільної мови, але деякі видавані ним звуки на диво були схожі на слова.

Річард ніяк не міг придумати, що ж йому робити з малятком-Гаром. Скоро він виросте. Він повинен навчитися полювати і добувати собі їжу. Але… Гар не бажав розлучатися з людиною. Може, він просто ще занадто малий, щоб полювати. А може, занадто сильно прив'язався до Річарда. Схоже, він замінив звіряті матір.

Якщо чесно, Річарду самому не хотілося розлучатися з Гаром, вони просто подружилися. Гар щиро прив'язався до Річарда, ніколи на нього не ображався і ні в чому йому не суперечив.

Ляскання крил перервало його роздуми. Поруч з Річардом приземлився гар. З їх першої зустрічі він зміцнів і, здається, виріс на цілих півфута. Груди і лапи стали м'язистими. Річард і думати боявся, яким великим стане гар, коли подорослішає. Залишалося тільки сподіватися, що на той час він сам навчиться добувати собі їжу. Інакше з часом полювання стане головним, якщо не єдиним заняттям Річарда.

Гар вишкірився, наслідуючи людській посмішці, і простягнув Річарду закривавлену стрілу. Річард озирнувся через плече:

— Мені вона не потрібна. Поклади на місце. Гар слухняно прибрав стрілу в сагайдак, що стояв біля пня, і подивився на господаря, очікуючи схвалення. Річард поплескав його по повному животу.

— Молодець.

Гар із задоволеним виглядом сів біля його ніг, облизуючи закривавлені пазурі. Закінчивши з цим заняттям, він поклав голову Річарду на коліна.

— Треба тебе якось назвати. — Маленький гар підняв голову. — Тобі треба ім'я. — Річард ткнув кулаком собі в груди. — Моє ім'я Річард. Річард.

Розумієш?

Гар, наслідуючи Річарду, ткнув його лапою.

— Р-раач… — Пробурчав він. Річард кивнув і повторив по складах:

— Рі-Чард.

— Раач-аарг, — прогарчав гар. Річард засміявся:

— Уже краще. Ну, так як же ми тебе назвемо? Він задумався, підшукуючи відповідне ім'я. Гар сидів поруч, не зводячи з нього очей. Він узяв обома лапами руку Річарда і, приклавши її до його грудей, промовив: Раач-аарг.

Потім гар приклав руку Річарда до власної грудей і прогарчав:

— Грратч.

— Гратч? — Здивовано перепитав Річард. Значить, тебе звуть Гратч?

Гар вишкірився, поплескуючи себе лапою по грудях.

— Гратч, Гратч, — повторив він.

Треба ж! Річард ніяк не очікував, що у гара взагалі може бути ім'я.

— Ну лобре, хай буде Гратч, — посміхнувся він. Гар гордовито розправив перетинчасті крила і почав бити себе лапою по грудях:

— Грраатч!

Річард засміявся. Гар кинувся на нього, і вони затіяли боротьбу. Це було улюблене заняття Гратча, якщо, звичайно, не вважати їжі. Вони колошматити один одного і каталися по землі, намагаючись тим не менш не заподіювати один одному біль. Втім, гар іноді хапав зубами руку людини, хоча, треба віддати належне, ніколи всерйоз не кусався.

Нарешті Річард вивільнився і сів на пеньок. Гратч підійшов до нього і сів йому на коліна, обхопивши лапами, немов обіймаючи. Він знав, що, коли зійде сонце, їм належить розлучитися.

Помітивши в заростях зайця, Річард згадав, що ще не роздобув їжу для сестри Верни. Непогано б пригостити її смаженим м'ясом.

— Гратч, мені потрібен цей заєць, — сказав він.

Гар нехотя сліз на землю, і Річард натягнув тятиву. Просвистіла стріла.

Річард попросив гара принести здобич. Гар слухняно приволік вбитого звіра. Він знав, що в нагороду йому дістануться тельбухи.

Коли зовсім розвиднілося, Річард, попрощавшись з Гратчем, відправився до місця стоянки. Він знову і знову повертався думками до того видіння у білій вежі.

Перед очима його все стояла Келен: в білій сукні, з зв'язаними руками, з коротко підстриженим волоссям.

«Не допоможе ніхто, крім єдиного, народженого з даром нести Істину, того, хто залишиться в живих, коли нависне загроза тіней. А потім прийде темрява велика, тьма смерті. І заради надії врятувати Життя та, що в білому, повинна бути віддана народу своєму, щоб звеселився і зрадів народ».

Він знав, що означають слова «та, що в білому», і знав, чим вона обрадує свій народ.

Він згадав ще одне пророцтво, те, про яке говорила сестра Верна: «Він — Несучий смерть, і сам дасть собі це ім'я». А ще вона говорила, що цей Несучий смерть має здатність закликати мертвих і з'єднувати минуле з сьогоденням. Дивне пророцтво. Незрозуміле і тривожне. Поглинений своїми думками, він не помітив, як підійшов до галявини, де вони розташувалися на нічліг.

Сестра Верна вже встала. Сидячи навпочіпки біля багаття, вона пекла на сніданок коржик. Разом з сонцем прокинулися птахи, повітря був повне щебетанням і цвірінчанням. Дзижчали комахи. Білки скакали з гілки на гілку.

Річард насадив м'ясо на рожен і повісив над вогнем. Сестра Верна не удостоїла його увагою.

— Я подумав, тобі захочеться м'яса на сніданок, — сказав він. Сестра щось буркнула у відповідь. — Ти все ще сердишся на мене за те, що я вчора врятував тебе?

Вона підкинула хмизу у вогонь і озирнулася на Річарда:

— Я не серджуся на тебе за те, що ти врятував мене.

— Хіба не ти казала, Що Творець ненавидить брехню? Ти думаєш, він тобі зараз вірить? Я — ні. Верна почервоніла.

— Не смій так говорити! Це блюзнірство.

— А брехня що, не блюзнірство? — Не вгамовувався Річард.

— Річард, ти не розумієш, чому я серджуся.

— Може, й розумію. — Річард сів на землю. — Ти призначена моєю наставницею. Мабуть, тобі здається, що вчора ти повела себе неправильно. Але я так не вважаю.

По-моєму, ми просто обидва зробили те, що слід було зробити, щоб залишитися в живих.

Сестра Верна пильно подивилася на Річарда.

— Зробили те, що слід було? Наскільки я пам'ятаю ту книгу, коли коні перевезли через отруєну річку людей, деякі з них померли.

— Отже, ти все-таки її читала? — Посміхнувся Річард.

— Я ж казала, що читала! Ти вчинив необдумано і мало не знищив нас обох.

— У нас не було вибору, сестра.

— Вибір є завжди, Річард. Саме цьому я і намагаюся тебе навчити.

Чарівники, які зачарували долину, теж вважали, що у них немає вибору, але тільки погіршили ситуацію. Ти вдався до допомоги свого Хань, але при цьому не подумав про наслідки.

— Що ж нам ще залишалося робити, сестра?

— Вибір є завжди, — повторила сестра Верна. — На цей раз, Річард, тобі пощастило. Але та магія, яку ти застосував, могла знищити тебе.

— Про що ти?

Сестра Верна взяла свою дорожню сумку і почала щось шукати. Нарешті вона витягла звідти зелену шкіряну сумочку поменше.

— Тобі ж на руку потрапила кров того чудовиська? І здається, тебе кусали павуки?

— Кусали. В ноги.

— Покажи.

Річард закатав штанини і показав розпухлі укушені місця. Сестра похитала головою, прошепотіла щось і витягла з сумки два флакончики.

Підібравши з землі паличку, вона витягла з одного флакончика трохи білої пасти і намазала її на лезо ножа. Паличку вона тут же кинула у вогонь. Потім, узявши іншу паличку, вона витягла з іншого флакончика чорну пасту і теж намазала на ніж. Друга паличка полетіла у вогонь слідом за першою. Полум'я яскраво спалахнуло, і з багаття піднялася до неба біла куля, яка світилася, але незабаром перетворилася в чорний дим.

Сестра Верна показала йому ніж, на якому тепер була сіра паста.

— Світло і Тьма, небо і земля. Це — чарівне зілля, яке зцілить тебе, інакше ти помреш сьогодні увечері. Іди сюди.

Річард присунувся до неї ближче.

— Ти що, роздумувала, чи варто мене рятувати?

— Ні. Але це дуже сильний магічний засіб. Це протиотрута від отрути чаклунських тварюк, що потрапила тобі в кров. Якщо застосувати її занадто рано, вона вб'є тебе, а якщо занадто пізно, ти помреш від укусів. Я просто чекала, коли прийде час.

Річарду дуже хотілося ще посперечатися, але він просто сказав:

— Дякую за допомогу, сестра. — Вона спохмурніла. — А чим я міг погіршити становище? — Своїм безглуздям. Пускати в хід магію небезпечно не тільки для інших, а й для самого чарівника. Річард здригнувся, коли вона швидким рухом хрест-навхрест розрізала нарив. Від болю на очах у нього виступили сльози.

— А чому це могло бути небезпечно для мене? — Запитав він.

Сестра не відповіла, бурмочучи якесь заклинання і проводячи лезом плазом, по надрізу. Все так же, не відповідаючи, вона взялася за наступний нарив. Хоч розрізи були поверховими, але дуже болючими.

— Творити магію, — сказала вона нарешті, — все одно що розпалювати вогнище серед сухих дерев. Ти ризикуєш опинитися з усіх боків оточеним вогнем, який сам же і закликав до життя. Ти зробив дурість.

— Сестра Верна, я тільки намагався уникнути смерті. Вона натиснула пальцем на черговий нарив.

— І ось що з цього вийшло. Ти б все одно помер, не допоможи я тобі. Сестра закінчила обробляти ноги і зайнялася опіком на руці. — Коли на нас напали ті тварюки, ти хотів врятувати нас, але все, що ти робив, лише збільшувало небезпеку. — Закінчивши лікування, вона потримала ніж над вогнем. Залишки пасти спалахнули сліпучим білим полум'ям.

— Сестра, але якщо б я не діяв, ми б загинули!

— Я не сказала, що ти повинен був діяти! Я сказала, що діяти треба було правильно.

— Я пустив в хід меч — єдине, що в мене було!

Паста догоріла і погасла, сестра Верна кинула ніж на землю.

— Творити магію, не знаючи наслідків, дуже небезпечно.

— Але ж усе, що робила ти, не принесло жодних результатів.

Сестра Верна повернулась до нього, мовчки подивилася йому в очі і знову відвернулася, зайнявшись флакончиками в зеленій сумочці.

— Прости мене, сестра, — сказав Річард. — Я не те мав на увазі. Я тільки хотів сказати, що ти не відчувала дорогу, а я знав: якщо ми там залишимося, то загинемо.

Флакончики дзенькали в сумочці. Мабуть, сестрі ніяк не вдавалося правильно укласти їх.

— Річард, — м'яко сказала вона, — ти думаєш, що ми повинні навчити тебе управляти своїм даром. Але це — найлегша частина роботи. Найважче знати, яку саме магію застосувати, в який час, як розрахувати свої сили і навчитися передбачати наслідки. Це і є найважливіше: знати, як, скільки, коли і що буде потім. Так я сьогодні діяла, коли лікувала тебе. — Вона оцінююче подивилася на нього. — Без такого знання ти подібний до сліпого, який у натовпі дітей розмахує сокирою. Ми ж намагаємося зробити так, щоб ти спочатку прозрів, а вже потім брався за сокиру. Річард задумливо зірвав травинку.

— Мені це якось в голову не приходило.

— Можливо, — тихо сказала сестра Верна, — найбільше я злюся на себе за свою дурість. Я не думала, що знайдеться сила, здатна заманити мене в пастку. Я була не права. Спасибі, Річард, за те, що ти визволив мене.

— Я був такий радий, коли тебе знайшов… — Річард крутив у руці травинку. — Я думав, що ти загинула. Я щасливий, що це виявилося не так.

Вона дістала з сумочки всі флакончики і поставила їх на землю.

— Я б і загинула, зачарована темними силами, — промовила вона. — Я не могла не загинути.

— Чому?

Річарду здалося, що флакончиків явно більше, ніж може поміститися в сумці, але ж сестра виймала їх у нього на очах.

— Ми вже намагалися рятувати сестер Світла, — відповіла вона. — Бувало, що сестри разом з учнями піддавалися мані і не могли вийти з Долини заблукалих. Я сама якось бачила одну, коли йшла через долину в перший раз. Так от, нікому ще не вдавалося їх визволити. Були випадки, коли сестри гинули, намагаючись допомогти іншим. Ти ж закликав магію.

— Але ти ж знаєш, що мій меч — чарівний.

— Ні, це була не магія меча. Ти неусвідомлено закликав на допомогу свій Хань. Але закликати Хань, не володіючи достатніми знаннями, небезпечно. Занадто небезпечно.

— А по-моєму, сестра, я всього лише звернувся до магії меча, — заперечив Річард.

— Коли ти мене покликав, — сказала Вона, — я тебе почула. Ми звали сестер, блукаючих у долині під дією чар, але жодна з них не чула нас.

— Напевно, ви просто не знали, що треба робити. Ти ж теж не відразу мене почула, а потім я пройшов крізь якусь невидиму стіну, яка розділяла нас, і тоді-то ти відгукнулася.

Сестра Верна знову почала укладати флакончики в сумку.

— Я знаю, Річард. Ми перепробували всі види магії, всі відомі нам заклинання, щоб пройти крізь цю стіну або хоча б привернути увагу зачарований подорожніх. Але все було марно. — Уклавши в сумку останній флакончик, вона підняла очі на Річарда. — Дякую.

Він знизав плечима:

— Я зробив усе, що міг, щоб виправити те, що я накоїв.

— Ти про що? — Здивувалася сестра.

— Ну, бачиш, перед тим як тебе звільнити, я, як би це сказати… вбив тебе.

— Що?! — Здивовано перепитала вона.

— Ну, ти заподіяла мені за допомогою цього нашийника сильний біль…

— Вибач, Річард, — перебила сестра Верна. — Я тоді була зачарована і не розуміла, що роблю. Він похитав головою.

— Ні, не тоді, раніше. У білій вежі.

— Як?! Ти заходив до вежі? Ти що, з глузду з'їхав? Я ж тебе попереджала!

— Сестра, у мене не було вибору, — відповів Річард.

— Про вибір ми вже говорили. Я тебе попереджала, що від веж треба триматися подалі!

— Але ти пам'ятаєш, була гроза, всюди виблискували ці блискавки, а потім ще вогненні кулі з'явилися, і я… я просто не знав, де сховатися. Ось я і увійшов під арку.

— Ти що, простих речей не розумієш? Чому ти весь час ведеш себе, як дитя? — Обурилася сестра Верна.

Річард здивовано подивився на неї.

— Ось-ось, саме це ти мені тоді й сказала. Ти увійшла в башту… Тобто я був впевнений, що це ти. Ти розлютилася на мене, зовсім як зараз, і сказала те ж саме. — Він торкнувся пальцем нашийника. — За допомогою цієї штуки ти відкинула мене до стіни, і я немов прилип до неї. Скажи, сестра, це дійсно можна зробити?

Вона відповіла вже більш спокійно:

— Так. У нас немає чоловічого Хань, але нашийник збільшує нашу силу, дає нам владу над тими, хто його носить. Так ми отримуємо можливість навчати їх.

Річарда охопив гнів.

— Потім, сестра, ти заподіяла мені сильний біль, майже такий, як після, коли ти була зачарована, але тільки набагато сильніше. Чи можна з допомогою нашийника викликати сильний біль?

Сестра Верна, не дивлячись на Річарда, ретельно витирала руки об траву.

— Так. Але насправді я не завдавала тобі такого болю. У вежі це була мана.

— Я зажадав, щоб ти припинила мене мучити, інакше я покладу цьому край, — продовжував він. — Ти відмовилася, тоді я закликав магію меча і звільнився від тієї сили, що прикувала мене до стіни. Ти прийшла в лють і сказала, що це була моя остання помилка. Ти сказала, що вб'єш мене, і дійсно хотіла мене вбити.

— Мені дуже шкода, Річард, що тобі довелося все це пережити. Але… що ж ти зробив зі мною… Тобто в тому видінні?

— Я відрубав тобі голову. — Сестра зблідла і застигла на місці. — Я не хотів, але в мене не було вибору. Я був впевнений, що ти мене вб'єш.

До неї повернулося самовладання.

— Звичайно, ти був впевнений, Річард. Але все це — тільки мана. Насправді ти ніколи не зміг би мене вбити.

— Кого ти хочеш переконати в цьому? Мене чи себе?

— Все, що ти бачив у вежі, було маною, — наполегливо повторила вона.

— Насправді все зовсім не так.

Річард не став заперечувати. Він повернув рожен і зняв з вогню чавунну сковорідку, на якій пікся великий коржик.

— Як би там не було, — сказав він, — але коли я знову побачив тебе, я не знав, що ти — мана чи дійсність, але дуже сподівався, що не мана. Адже я зовсім не хотів тебе вбивати. — Він посміхнувся. — І потім, я ж обіцяв, що ти вийдеш з Долини заблукалих.

— Так, — кивнула сестра. — Твої емоції та бажання сильніші твого розуму.

— Сестра, я просто хотів врятуватися сам і врятувати тебе. Вона зітхнула:

— Річард, я не сумніваюся, ти хотів, як краще, але ти повинен зрозуміти: ти не завжди знаєш, як краще. Ти вдаєшся до своєї Хань несвідомо, не розуміючи, що робиш. Ти можеш накликати на себе біду.

— А як я вдаюся до свого Хань?

— Іноді чарівники дають клятви, які їх Хань прагне виконати.

Пообіцявши, що виведеш мене з долини, ти закликав дар провидіння.

— Якого ще провидіння? — Нахмурився Річард.

— Ти інтуїтивно вдався до допомоги чарівної сили, якою ти наділений, а ця сила включає в себе і дар провидіння. Сам того не знаючи, ти зробив у минулому вчинок, який допоміг тобі в майбутньому.

— Про що це ти?

— Ти знищив кінські вудила.

— Я ж пояснював, чому. Застосовувати такі вудила — жорстоко. — Сестра Верна похитала головою:

— Ось про це я і говорю. Ти був впевнений, що позбувся вудил саме тому. Але насправді все було зовсім інакше. У твоїй свідомості дія твого Хань відбивається спотворено. Пам'ятаєш, під час галопу я не вірила, що ти правий, і намагалася направити коня в іншу сторону, але не змогла, тому що вудил не було?

— Ну і що? — Запитав Річард.

— Те, що ти в минулому позбувся вудил, допомогло тобі стримати слово.

Так проявився дар провидіння, Але ти махав сокирою наосліп.

Річард недовірливо подивився на неї.

— Ну, це вже мабуть занадто, сестра Верна.

— Я знаю, як діє дар, Річард. — Річард трохи подумав над її словами. Все ж він не вірив в її правоту, але вирішив не сперечатися. Зараз його більше цікавило інше.

— У тебе вже скінчився твій зошит? — Запитав він. — Я не бачив, щоб ти останнім часом робила записи.

— Вчора я відправила повідомлення про те, що ми вийшли з долини. Поки мені більше нема про що писати. Зошит чарівний, і я завжди можу стерти старі записи. Там залишалося дві сторінки, а вчора з'явилася третя. Річард відламав шматок коржа.

— А хто така абатиса? — Раптом запитав він.

— Вона поставлена над сестрами Світу. Вона… Стривай, але ж я ні разу не говорила тобі про абатису! Звідки ти про неї дізнався?

— А я в твоєму зошиті прочитав.

Сестра Верна машинально потяглася до пояса, за яким носила зошит.

— Як ти посмів читати мої записи! Я цього не…

— Але ти тоді була мертвою, — пояснив Річард. — Тобто не ти, а та, кого я бачив у вежі. Зошит впав на землю, і я його прочитав.

Сестра Верна полегшено зітхнула.

— Ну, це тобі все привиділося. Я ж казала, що насправді все зовсім не так.

Річард відламав ще шматок коржа.

— Там були списані всього дві сторінки, як і в цьому зошиті. А третю ти дійсно списала, коли ми виїхали з долини.

— Це було видіння, Річард.

— На одній сторінці, — уперто продовжував він, — було написано: «Я сестра, яка несе відповідальність за цього хлопчика. Отримані мною вказівки нерозумні, якщо не сказати — абсурдні. Мені необхідно знати, в чому сенс цих вказівок. Мені необхідно знати, від кого вони виходять. Ваша в служінні Світлу сестра Верна Совентрін». А на наступній сторінці я прочитав: «Ти повинна виконувати вказівки, або ж тобі доведеться відповідати за наслідки. І більше не сумнівайся в вказівках з Палацу. Абатиса, власноруч».

Сестра Верна зблідла. — Тобі не слід читати чужі записи!

— Але ж ти тоді була мертвою, — заперечив Річард. — А які вказівки тебе так розсердили? Тепер вона почервоніла.

— Це стосується методики навчання. Ти все одно не зрозумієш, та це й не твоя справа.

— Не моя справа? — Обурився Річард. — Ти кажеш, що хочеш одного — допомогти мені, а по суті, я став бранцем — і це не моя справа? На мені нашийник, за допомогою якого ти можеш мучити мене і навіть вбити, і це — не моя справа? Ти кажеш, що я повинен коритися тобі, приймаючи все на віру, а цієї віри в мене чомусь з кожним новим відкриттям стає все менше, і це не моя справа? Ти кажеш, що видіння не мають нічого спільного з дійсністю, і хоча я дізнався, що це не зовсім так, ти продовжуєш твердити, що це не моя справа? — Сестра Верна мовчала, безпристрасно спостерігаючи за ним. — Сестра Верна, ти не відповіси мені на одне питання?

— Якщо зможу, — холодно сказала вона.

Він постарався говорити якомога спокійніше.

— Коли ти вперше побачила мене, ти здивувалася, що я вже дорослий. Ви думали, що я буду молодшим, так?

— Так. Це правда. Ми доставляємо в Палац дітей, відзначених даром, відразу ж, як тільки дізнаємося про їхнє існування за допомогою нашого Хань. Але ти був прихований від нас, і тому ми шукали тебе занадто довго.

— Але ти говорила, що шукала мене півжиття. Якщо ти років двадцять витратила на пошуки, як же ти могла очікувати, що я буду молодшим? Так не могло бути. Або ж ти не знала, коли я народився, і почала шукати мене раніше, ніж у Палаці виявили, що я з'явився на світ.

— Так, так воно і було, — тихо відповіла сестра Верна. — І раніше такого ніколи не траплялося.

— Значить, ти вирушила на пошуки перш, ніж у вас у Палаці стало відомо про народження того, кого ви шукали?

Вона відповіла, ретельно підбираючи слова:

— Ми не знали точно, коли ти повинен народитися, але знали, що ти з'явишся на світ, тому й почали пошуки.

— Але звідки вам стало відомо, що я повинен з'явитися на світ?

— Про тебе йдеться в пророцтві.

Річард кивнув. Йому давно хотілося дізнатися, що означає це пророцтво і чому сестри надають йому такого значення, але зараз йому не хотілося відволікатися.

— Отже, ви знали, що пройде ще багато років, перш ніж ви мене знайдете?

— Так. Час твого народження ми могли встановити лише з точністю до десятиліття.

— А як вибирали сестер для цих пошуків?

— Їх призначила абатиса.

— Значить, у тебе не було вибору?

Сестра Верна напружилася, мов побоюючись пастки, але її віра допомогла їй знайти слова:

— Ми служимо одному Творцеві, тому в мене не було причин заперечувати.

Мета всіх, хто живе в Палаці, — допомагати людям, наділеним даром. Для будь-якої з нас найбільша честь — бути обраною для такої справи.

— Значить, нікому, крім тебе, з тих, кого відправляли на пошуки дітей, не доводилося присвятити цьому стільки років свого життя? — Запитав Річард.

— Ні, — відповіла сестра. — Я не чула, щоб подібна місія займала більше року, хоча й знала, що пошук може тривати десятиліттями.

Річард засяяв від радості.

— Тепер я зрозумів!

— Що ти зрозумів? — З підозрою спитала сестра Верна.

— Я зрозумів, сестра Верна, чому у нас склалися такі стосунки, чому ми постійно сперечаємося, сваримося, загрожуємо один одному. Я зрозумів, чому ти ненавидиш мене.

Вона подивилася на нього в здивуванні й переляку.

— Я зовсім не ненавиджу тебе, Річард.

— Ні, ненавидиш. І я не засуджую тебе за це. Я зрозумів тебе. Через мене тобі довелося залишити Джедіді.

Сестра Верна здригнулась і зблідла.

— Річард! Я не допущу, щоб ти розмовляв зі мною таким…

— Так, ти не любиш мене через це, — перебив він. — Не через те, що тим двом сестрам довелося померти, а через Джедіді. Якби не я, ви були б разом. Тобі довелося розлучитися з коханим і відправитися виконувати це прокляте завдання — шукати мене. І у тебе не було вибору: ти отримала наказ. І втратила коханого, втратила дітей, які могли б у вас народитися. Ось чому ти ненавидиш мене.

Деякий час сестра Верна сиділа нерухомо, не кажучи ні слова.

Нарешті вона сказала:

— Ти правий, Шукач!

— Прости, сестра Верна.

— Не треба просити вибачення, Річард. Ти сам не знаєш, про що говориш. Вона обережно зняла з вогню рожен і поклала м'ясо поряд з коржем. — Треба закінчувати сніданок. Пора в дорогу.

— Гаразд, — кивнув він. — Але прошу тебе врахувати, сестра, що на все це не було моєї волі. Не я з тобою це зробив. Це зробила абатиса. Ти повинна злитися на неї, або, якщо ти так віддана своїй справі і вашому Творцеві, як ти кажеш, ти повинна радіти, що виконуєш Його волю. В тому і в іншому випадку тобі нема за що злитися на мене.

Верна хотіла було заперечити, але нічого не сказала, а потяглася за шкіряним мішком з водою і довго пила.

Потім вона стала глибоко дихати, щоб заспокоїтися. Нарешті вона подивилася на Річарда.

— Скоро ми будемо в Палаці, але перш нам належить пройти землі, де живуть дуже небезпечні люди. У сестер Світла з ними угода, і вони нас пропустять. Тобі доведеться виконати один їх наказ, і якщо ти відмовишся, у нас будуть великі неприємності.

— Що за наказ?

— Убити людину.

— Сестра, я не збираюся… Вона погрозила йому пальцем.

— Не смій більше махати сокирою, Річард. Ти не уявляєш собі наслідки. — Вона встала. — Приготуй коней, ми їдемо.

Річард теж встав.

— А ти що, не збираєшся снідати? Залишивши питання без відповіді, вона подивилася йому в очі. — Для сварки потрібно не менше двох осіб, Річард. Ти ж теж весь час сперечаєшся зі мною і злишся на мене. Ти мене ненавидиш, бо вважаєш, ніби тобі через мене довелося надіти цей нашийник. Але справа не в мені, і ти це знаєш. Це Келен змусила тебе одягти його. Через неї ти носиш Рада-Хань. Без неї ти ніколи не надів би його. Ось чому ти ненавидиш мене! Але прошу тебе врахувати, Річард, що на це була не моя воля. Це зробила Келен. Ти повинен злитися на неї, або, якщо ти так їй відданий, як кажеш, ти повинен радіти, що виконуєш її волю. Може бути, роблячи так, вона думала про твоє ж благо. У будь-якому випадку ти не повинен злитися на мене.

Річард проковтнув грудку, що підступила до горла.

37

Червоний, наче кров, захід в горах. Їй вдалося виявити укриття сторожових постів. Мабуть, часових розставили занадто далеко один від одного, інакше б її засікли. У долині розташувалося наметове містечко. За її оцінками, чисельність війська була не більше п'яти тисяч.

Зліва — вози з припасами і безліч коней. Далі, за табором, відхожі місця. Похідні кухні, що знаходилися між наметами і возами, припинили роботу до ранку. Над командирськими наметами розвівалися яскраві прапори.

Такого порядку у військовому таборі Келен, мабуть, ще ніколи не бачила. У галійців завжди була схильність до порядку.

— Надто вже це красиво для тих, хто йде на смерть, — тихо сказав Чандален. Два брата невесело розсміялися. Мабуть, вони думали так само.

Келен неуважно кивнула. Вранці вони бачили військо, яке переслідували ці люди в долині. Ті не виглядали ні красиво, ні акуратно. Але сторожові пости були розставлені так, що не підійдеш непомітно! І все ж завдяки допомозі Чандалена і двох братів їй вдалося підійти досить близько, оглянути табір і приблизно оцінити чисельність. Там було як мінімум п'ятдесят тисяч.

Келен важко зітхнула.

— Це треба зупинити, сказала вона. — Ходімо вниз. Келен в супроводі Чандалена, Пріндіна і Тоссідіна почали спуск по засніженому схилу. Дістатися до табору виявилося не так-то просто. Через заметілі на перевалі Джара їм довелося на два дні затриматися в притулок-сосні. Притулок-сосни завжди нагадували Келен про Річарда. І, перечікуючи негоду, вона подумки була разом з ним.

Келен була просто в люті, що доводиться втрачати дорогоцінний час на шляху в Ейдіндріл, але ж необхідно зупинити цих людей в долині. Це ж рівносильно самогубству — вступати в бій з військом, яке зруйнувало Ебініс.

Обов'язок Матері-сповідниці — не допустити безглуздої загибелі п'яти тисяч чоловік.

Потрібно діяти терміново — адже бій міг розпочатися вже завтра.

Поява чотирьох незнайомців в білих хутряних накидках стривожила вартових.

Пролунали різкі вигуки, з наметів висипали люди. Воїни оголювали мечі, списники бігли по снігу на поклик командирів. Лучники зайняли свої позиції.

Між прибульцями і командирськими наметами виросла жива стіна.

Келен і її супутники зупинилися — вона попереду, за нею Чандален, Пріндін і Тоссідін зі списами.

З найбільшого намету вибіг чоловік у коричневій шубі, мабуть, головний. Його супроводжували ще двоє. Всі троє пройшли крізь ряди воїнів і попрямували до Келен та її супутників. Коли командир наблизився до неї впритул і зупинився, важко дихаючи після швидкої ходьби, Келен відкинула капюшон.

— Що ще за… — Почав командир, але замовк, здивовано дивлячись на неї. Він і обидва його помічника опустилися на коліна.

І інші воїни опустилися на коліна і схилили голови. Троє її супутників обмінялися здивованими поглядами. Вони ще не бачили, щоб хтось, окрім людей Племені Тіни, вітав Матір-сповідницю. Настала тиша, тільки шумів вітер.

— Встаньте, діти мої, — сказала Келен. Командир, піднявшись з колін, вклонився їй у пояс. Він був задоволений цим візитом.

— Мати-сповідниця, яка честь!

У нього були ясні блакитні очі, каштанове кучеряве волосся, обличчя приємне, навіть, мабуть, красиве, але його вік спантеличив Келен.

— Але ж ти ще хлопчик… — Прошепотіла вона. Сотні таких же юнаків з ясними очима стояли в строю перед нею, не зводячи з неї очей. Келен спалахнула і стиснула кулаки. — Але ви ж всі ще діти! — Повторила вона. Юні воїни мовчали.

Більшості з них на вигляд було років п'ятнадцять-шістнадцять. Командир дещо розгублено оглянув своє воїнство.

— Мати-сповідниця, ми — новобранці, але всі ми — галейські воїни! відповів він.

— Ви занадто молоді! Занадто молоді для війни.

Знову настало незручне мовчання. Командир і обидва його помічника переступали з ноги на ногу. Деякі воїни з цікавістю поглядали на Чандалена, Пріндіна і Тоссідіна. Вони раніше ніколи не бачили таких людей.

Келен схопила командира за рукав, відтягла його в сторону, наказавши всім розійтися по місцях.

Воїни стали вкладати мечі у піхви, лучники — стріли в сагайдаки, а Келен між тим повела їх командира та його помічників на таку відстань, щоб їхня розмова не дійшла до вух підлеглих. Увійшовши в гайок, вона жестом веліла командиру сісти на колоду, і він мовчки послухався. Знову настало мовчання.

Першою його порушила Келен:

— Як твоє ім'я, командир? Він підняв голову.

— Капітан Бредлі Райан, Мати-сповідниця. А це мої помічники — Нолан Слоан і Флін Гобсон.

— Скільки ж хлопчаків у вашому війську, капітан Райан?

Він злегка змінився в обличчі.

— Мати-сповідниця, ми, можливо, молодше тебе, хоч і ненабагато, і ти вільна вважати нас хлопчиськами, але всі ми — воїни. Хороші воїни.

Келен з труднощами стримувала обурення.

— Хороші воїни, кажеш? Якщо ви дійсно такі гарні, то чому мені вдалося непомітно пройти повз ваші сторожові пости? — Він почервонів, але нічого не відповів на це звинувачення. — І чи є у вас, — продовжувала вона, — хоч один воїн, включаючи вас трьох, який був би старше вісімнадцяти?

Командир мовчки похитав головою.

— Ось я і питаю, скільки всього хлопчаків у вашому війську? — Повторила Келен.

— Під моїм командуванням — чотири з половиною тисячі чоловік.

— А відомо тобі, капітан Райан, що військо, яке зараз стоїть на вашому шляху, в десять разів перевершує чисельністю твоє власне?

На його обличчі з'явилася пустотлива усмішка.

— Ми не хочемо, щоб вони «стояли на нашому шляху», Мати-сповідниця! Ми їх доганяємо і, думаю, завтра наздоженемо.

— Завтра наздожене? — Зло перепитала Келен. — Завтра, юначе, ти і твої «воїни» загинули б, якби я вас не «наздогнала». Ти не уявляєш собі, яка це страшна сила — ті, на кого ти збираєшся напасти.

— Уявляю, — сказав він. — У нас, між іншим, є розвідники, і ми отримуємо донесення. Келен схопилася, вказуючи рукою направо:

— Он за тією горою — військо в п'ятдесят тисяч людей!

— У п'ятдесят дві тисячі, і ще кілька сотень, — незворушно уточнив командир. — Ми не дурні, ми знаємо, що робимо.

Вона кинула на нього гнівний погляд.

— О, звичайно, ви знаєте! А що ви збираєтеся робити, коли їх «наздожене»?

Райан самовпевнено посміхнувся, як людина, готова довести кому завгодно, що він знає, що робить.

— Ну, вони повинні дійти до розвилки. Ми пошлемо туди наших людей, щоб їх оточили з двох сторін. Тоді вороги подумають, що на них напало велике військо.

Ми змусимо їх відступати он по тій дорозі. Вони повернуться сюди, а ми влаштуємо їм в ущелину засідку. Ми поділимося на дві частини і підпустимо їх ближче, так, щоб для них не залишилося вибору. У найвужчому місці ущелини чекатимуть наші списники. По флангах я виставлю лучників, так, щоб не дати ворогам відхилитися в ту або іншу сторону. Цю частину нашого війська ми називаємо «ковадлом». Наші загони, які будуть гнати ворогів звідти, ми називаємо «молотом». Тут ми і розіб'ємо їх! Це — стародавній тактичний прийом, — додав він з гордістю.

Келен втупилася на нього, як на людину, яка не розуміє, що говорить.

— Я знаю, як це називається, юначе. Це дійсно дуже хороший прийом… при певних умовах. Але якщо противник чисельно перевершує вас в десять разів, то застосовувати його — безумство. Миша намірилася схопити кішку! Де це бачено!

— Нічого подібного, — парирував він. — Адже нас вчили перемагати не числом, а мужністю і умінням. Невелике військо, що складається з хороших воїнів, в такій місцевості, як ця…

— З хороших воїнів? Ви що ж, уявили себе всемогутніми? — Перебила Келен. — Не можна палицею зрушити валун. Щоб змусити ворогів відступити, треба по-справжньому налякати їх. Адже вони — досвідчені воїни, загартовані в битвах! Вони півжиття тільки й роблять, що воюють. Як, на вашу думку, вони нічого не знають про «молот і ковадло»? Або якщо вони вороги, то, значить, бовдури?

— Ні взагалі-то, але я думав…

— А хочеш, — знову перебила Келен, — я сама тобі розповім, як усе відбудеться, командир? Слухай. Коли ти пошлеш своїх людей, щоб оточити ворогів, вони зроблять вигляд, що поступилися, і трохи відійдуть назад, коли ж ваші люди просунуться вперед, вони самі оточать вас з флангів. Цей прийом називається «горіхоколка», а хто буде грати роль горіха, ти, думаю, вже вгадав. А після цього вони почнуть наступати на ваше «ковадло», вони будуть рватися вперед, як мисливські пси, що почули запах крові. І після знищення вашого «молота» їх уже ніщо не втримає. У них достатньо досвіду, і вони добре знають свою справу. Їх «клин» відріже списоносців від мечоносців, які повинні їх підтримувати.

Ворожа важка кавалерія обрушиться на ваших лучників і змете їх. Ви будете хоробро боротися, але у них виявиться кількісна перевага разів у двадцять, адже ви маєте намір пожертвувати частиною ваших сил заради «молота», а всі, кому дістанеться роль «молота», приречені на загибель. Щоб боротися з переважаючими силами, треба знищувати їх частинами, поступово. Ви ж збираєтеся вчинити зовсім навпаки. Ви самі хочете розділитися на два загони, щоб їм було легше вас знищити.

— Ти ще нас не знаєш, — не хотів поступатися командир. — Ми ще себе покажемо! Ми — не якісь там молокососи.

— Всі хлопці, якими ти зараз командуєш, загинуть, — спокійно сказала Келен. — А ти бачив, як це буває? Це зовсім не так, як помирає старий у своєму ліжку. Вас будуть протикати піками, рубати на шматки мечами, розпорювати животи. Ти побачиш обличчя своїх друзів, спотворені жахом, побачиш, як вони захлинаються кров'ю. Поранені будуть марно волати про допомогу, а вороги будуть топтати їх, колоти й рубати, але не добивати, щоб вони довше мучилися. Тих же, хто здасться в полон, потім страчують, а ваші вороги при цьому будуть співати і танцювати, тріумфуючи перемогу.

Райан нарешті підняв голову. Два його помічника стояли, не піднімаючи очей.

— Ти говориш зовсім, як принц Гарольд, Мати-сповідниця. Він не раз говорив нам подібні речі.

— Принц Гарольд — майстерний полководець.

— І все ж я не зміню рішення, — сказав Райан. — У нашому положенні нічого кращого, ніж «молот і ковадло», не придумаєш. Ми повинні домогтися успіху, у нас просто немає іншого виходу.

Чандален нахилився до Келен і сказав на своїй мові:

— Мати-сповідниця, ці люди шукають смерті. Треба триматися від них подалі, щоб їх дурість нас не погубила. Вони помруть всі до єдиного.

— Він сказав, що завтра ви всі помрете, — повідомила Келен командиру, намагаючись говорити тихіше.

Райан зміряв Чандалов зневажливим поглядом.

— Що він розуміє у військовій справі, цей дикун?

— Дикун?! — Перепитала Келен. — Він дуже розумна людина і говорить на двох мовах — на своїй і на нашій. — Командир Райан поперхнувся. — І він брав участь у багатьох битвах, — продовжувала Келен. — Він не раз вбивав ворогів. А скількох вбив ти, Бредлі?

— Е-е… жодного. — Він подивився на своїх помічників. — Я жалкую. Я зовсім не хотів нікого образити. Але все ж і ми дещо розуміє в військовій справі.

— А що ви знаєте про війну, хлопці? — Тихо запитала Келен.

— Ми всі добровольці. Я служу вже три роки, і тут у нас майже всі служать хоча б по року. Нас учив боротися сам принц Гарольд, а він битися вміє. Ми кілька разів перемагали в навчальних боях. У цей похід нас послали, щоб ми пройшли останнє випробування. До цього ми провели в польових умовах близько місяця. Ми молоді, але це не означає, ніби ми не вміємо воювати. Ми — сильні, загартовані воїни. Чандален засміявся:

— Ви — загартовані? Але ви подорожуєте, як жінки. Тобто як деякі жінки, — поправився він, перехопивши незадоволений погляд Келен. — Ви їздите у візках. А це робить вас зніженими. Завтра ви загинете.

Келен повернулася до Райана і його помічникам і сказала:

— Мій друг помиляється. Ви не загинете завтра. Лице командира прояснилося.

— Значить, ти віриш в нас? Вона похитала головою:

— Ви не загинете завтра тому, що я вам цього не дозволю. Я відправлю вас назад, до ваших головних сил. Це наказ, командир. Я сама вирушаю в Ейдіндріл, щоб вирішити всю цю справу. Я зупиню це військо вбивць.

Капітан Райан спохмурнів:

— Нам не давали наказу повертатися. Ми проводили навчання, коли в Ебінісі це все трапилося. Тепер ми переслідуємо тих, хто це зробив, і не маємо наміру відступати.

— Захисників Ебініса було в кілька разів більше, ніж вас, — заперечила Келен. — Але вони були розгромлені тими, за ким ви женетеся.

— Це ми знаємо. Загиблі були нашими вчителями, нашими товаришами. Серед них були друзі, брати і батьки наших хлопців. — Капітан Райан намагався говорити спокійно, але йому це давалося важко. — Ми повинні були бути там, разом з ними, битися плечем до плеча.

Келен повернулася до них спиною. Закривши очі, вона стала розтирати віскі, щоб позбутися головного болю. З сумом думала вона про те, що ці хлопці завтра вирушать на вірну смерть, загинуть, як їх товариші, рідні та близькі, які захищали рідне місто. І знову Мати-сповідниця згадала лиця придворних дівчат в покоях королівського замку.

Повернувшись до молодого командира, Келен подивилася йому в очі. Здається, вона вже бачила його раніше.

— Це ж ти, — прошепотіла вона. — Ти закривав двері в палаці. Двері, які вели в покої придворних дам королеви.

Капітан кивнув, на очах заблищали сльози, губи затремтіли.

— Чому вони так вчинили з нашим народом?

— Мета ворожих воєначальників — змусити противника робити дурниці, тихо відповіла Келен. — Треба, щоб противник був або дуже заляканий, або занадто розлючений і не міг тверезо мислити. Вони зробили це, щоб вас залякати, але це не головне, а головне — розсердити і змусити робити дурниці, які вас і приведуть до загибелі.

— Ми переслідуємо саме тих, хто зробив все це з нашим містом, — сказав командир. — У нас не було наказу повертатися. Тепер наше завдання переслідувати їх.

— Це і є та дурість, якої від вас добиваються вороги, — заперечила Келен. — Ви виконаєте інший наказ. Ви не повинні вступати в бій з цим військом.

— Мати-сповідниця, я воїн, і я поклявся служити моїй батьківщині і Серединний Землям. Я не так довго живу на світі, але до сих пір у мене не було й думки про те, щоб не підкоритися моїм командирам, моїй королеві або Матері-сповідниці. Але в цьому випадку я не можу підкоритися твоєму наказу. Якщо побажаєш, можеш застосувати до мене свою владу, але інакше тобі не домогтися виконання наказу.

Тут в розмову вступив його помічник Слоан:

— А потім тобі доведеться застосовувати свою владу і до мене, бо я займу його місце і поведу наших в бій.

— А після Слоана командиром стану я, і тобі доведеться підкорити собі і мене, — додав помічник Гобсон.

— А потім, — сказав Райан, — тобі доведеться по черзі підходити до кожного з наших воїнів, старших і молодших, і застосовувати до них свою владу. Адже якщо залишиться хоч один, він все ж піде завтра в бій і помре.

— Я піду в Вищу Раду і сама подбаю про припинення вбивств, відповіла Келен. — А то, що ви збираєтеся робити, — самогубство, і нічого більше.

— Мати-сповідниця! Ми повинні на них напасти!

— Навіщо? Заради слави? Ви хочете померти, як герої, чи помститися за вбитих?

— Ні, Мати-сповідниця. Ми бачили, що вони зробили з нашим Ебінісом.

Ми бачили, що вони роблять з полоненими. Ми знаємо, як вони вчинили з жінками і дітьми, з матерями і сестрами наших хлопців. Ми ніколи не забудемо зло, заподіяне нашому народу. — Він випростався і подивився їй в очі. Це був погляд людини, яка не відступить від свого рішення. — Ми хочемо воювати не заради слави, Мати-сповідниця. Ми знаємо, що ми — самогубці. Але ми самотні, і у нас немає сімей. Ми хочемо воювати, тому що знаємо: наші вороги прийдуть в інше місто і зроблять там те ж саме, що у нас в Ебінісі. Ми повинні спробувати зупинити їх. Ми заприсяглися захищати свій народ і не можемо змінити клятві. Потрібно постаратися зупинити їх, щоб вони не почали знову вбивати ні в чому не винних людей. Я помолюся добрим духам, щоб вони допомогли твоїй справі в Ейдіндрілі, але все це займе дуже багато часу. Скільки ще міст вони знищать, поки ти піднімеш проти них країни Серединних Земель? Як на мене, і одного міста багато. Крім нас, з ними зараз нікому битися. Тільки ми, віддавши свої життя, можемо запобігти новим жертвам. Коли я приймав присягу, то поклявся, що перш за все, якими б не були накази, буду захищати свій народ за будь-яких умов. Не заради слави, але щоб захистити тих, кому більше не від кого чекати допомоги. Я не маю права підкоритися твоєму наказові, Мати-сповідниця. Я був би радий отримати твоє благословення, але я повинен зупинити їх, благословиш ти мене, чи ні.

Вона знову опустилася на колоду, дивлячись у простір. Шестеро людей мовчки чекали її слів. Ці «діти», по суті, були старші, ніж здавалися, і в головному вони мали рацію.

Дійсно, потрібен час, щоб дістатися до Ейдіндріла, а тим більше щоб зібрати війська і зупинити цих вбивць. Скільки ще людей загине, поки Вища Рада прийме потрібне рішення? Вона повинна була зараз забути про свої почуття і діяти, як Мати-сповідниця, ретельно зваживши, скільки людина може загинути і скільки життів можна зберегти при тому чи іншому рішенні.

Вона повернулась до Чандалена і сказала на його мові:

— Ми повинні допомогти їм.

— Мати-сповідниця, це — дурні діти, — відповів Чандален. — Вони загинуть самі і погублять нас, якщо ми з ними зв'яжемося. Вони все одно помруть, але ти не потрапиш в Ейдіндріл, якщо ти залишишся з ними.

— Чандален, ці хлопчики схожі на людей Тіни, — заперечила Келен. — Вони переслідують своїх Джакопо. І якщо ми їм не допоможемо, то ще багато людей загине, як загинули ті, кого ми бачили в місті. Тут втрутився Пріндін:

— Мати-сповідниця, ми поступимо, як ти бажаєш, але допомогти цим дітям не можна. Нас всього четверо. Тоссідін кивнув:

— А найголовніше — тоді ти не зможеш домогтися своєї мети, ти не потрапиш в Ейдіндріл. Хіба це не важливо?

— Важливо, звичайно, — погодилася вона. — Але що, якщо б ті, хто вбив усіх мешканців міста, збиралися напасти після цього на Плем'я Тіни? Хіба ви не захотіли б, щоб я допомогла, якби мова йшла би про ваш народ?

Всі троє: Чандален, Пріндін і Тоссідін, замовкли. Вони думали над її словами, іноді поглядаючи на трьох командирів, які теж стояли мовчки.

— Що б ви зробили, якби вам потрібно було розгромити ворога? — Запитала Келен, звертаючись до всіх трьох своїх супутників.

Знову заговорив Тоссідін:

— Їх дуже багато. Це неможливо. Чандален сердито вдарив його по плечу.

— Ми — воїни народу Тіни! Ми — кращі воїни. ніж ті, за горою, які їздять у візках і вбивають жінок. Чи ти вважаєш, що ми їм поступаємося?

— Але все ж, — зауважив Пріндін, — Ми знаємо. що діяти так, як хочуть ці хлопчики, — значить загинути даремно. Повинно бути інше рішення.

Чандали посміхнувся:

— Це правда. Духи вчили таким речам мого діда. Він же навчив цьому батька, а батько, — мене. Справа тут не в числі воїнів. Ми краще цих хлопців знаємо, що треба робити. І ти сама, — він подивився в очі Келен, — краще за них знаєш військову справу.

Ти знаєш, що не можна битися так, як цього хоче ворог. А ці так і хочуть поступити.

Келен посміхнулася і кивнула:

— Можливо, ми і допоможемо цим хлопцям захистити невинних людей.

Вона повернулась до капітана Райану, який мовчки спостерігав за бесідою на незрозумілій йому мові.

— Добре, командир, ми будемо з ними боротися. Він схопив її за плечі.

— Дякую тобі, Мати-сповідниця! — І тут же відсмикнув руки, зрозумівши, кого він торкнувся. — Ось побачиш, все буде добре. Ми обрушився на них, застанемо їх зненацька і розіб'ємо!

— Застанете їх зненацька, ось як?! — Келен схопила його за комір. — А ти знаєш, що у них є чарівник, бовдур ти такий собі? — Вона відпустила його, або, скоріше, відштовхнула. — Ти ж був у Ебінісі. Хіба ти не помітив отвору, який невідомо звідки виник в стіні?

— Я… напевно, не звернув уваги. Я бачив… тільки мертвих. — В очах його з'явився страх, точно він і зараз бачив мертві тіла. — Вони лежали скрізь. Вона трохи охолола, бачачи його біль і горе. — Я розумію: це були твої друзі та близькі, — продовжувала Келен. — Я розумію, чому ти не помітив того, про що я говорю. Але це не виправдання для воїна. Воїн повинен помічати все. Інакше він загине. Я показала тобі, як твоя неуважність могла погубити тебе. Він збентежено кивнув:

— Так, Мати-сповідниця.

— Чи хочете ви знищити тих, хто зруйнував Ебініс? — Запитала вона. Всі троє відповіли, що хочуть саме цього. — Тоді я приймаю командування над вами! Якщо ви хочете зупинити ворога, ви повинні коритися мені, а також Чандалену, Пріндіну і Тоссідіну. Ти, командир, кажеш про військове мистецтво, але в нашому випадку мова йде не про це, а про те, як треба вбивати ворогів. В цьому ми і хочемо вам допомогти. Якщо ж ви хочете воювати за вашим правилам, то ми негайно підемо звідси, а ви досягнете лише того, що вас всіх переб'ють.

Капітан Райан і два його помічника опустилися на коліна.

— Мати-сповідниця, — Райан подивився їй в очі, — для мене велика честь служити під твоїм началом. Моє життя, як і життя моїх людей, належать тобі.

Якщо ти знаєш, як зупинити вбивць, то ми зробимо все, що ти вважаєш за потрібне.

— Це не військова гра, командир, — сказала Келен. — Щоб ми могли перемогти, кожен воїн повинен чітко виконувати накази. Кожен, хто не виконує наказів, допомагає ворогові, а це — зрада. Якщо ви хочете перемогти, ви повинні коритися мені, навіть якщо наказ вам не сподобається. Це зрозуміло?

— Так, Мати-сповідниця.

Вона подивилася на його помічників:

— А вам?

— Для мене честь служити під твоїм початком, Мати-сповідниця, — відповів один з них.

— Як і для мене, Мати-сповідниця, — запевнив інший.

Келен жестом веліла їм встати.

— Я повинна потрапити в Ейдіндріл. Це вкрай важливо. Але я допоможу вам почати справу. Я зможу побути тут з вами два дні, і ми допоможемо вам почати вбивати ваших ворогів, але потім нам треба буде знову вирушати в дорогу.

— Мати-сповідники, а як же бути з чарівником?

— Залиш його мені, — відповіла Келен. — Ти зрозумів? Він мій. Я сама ним займуся.

— Добре. З чого нам слід почати?

— З того, що ви дасте мені коня. Чандален підскочив до неї і схопив її за руку.

— Навіщо тобі потрібен кінь? — Запитав він підозріло.

Вона вирвала руку і сказала, звертаючись до всіх шістьом воїнів:

— Чи розумієте ви, що я повинна зробити? Я повинна зробити вибір, як і належить Матері-сповідники. Мені належить підняти на війну все Серединні Землі. І я не можу зробити це з чужих слів.

— Які докази тобі ще потрібні? — Зло спитав Чандален. — Хіба ти не бачила, що вони натворили в місті?

— Нехай я це бачила, але я повинна знати причини. Я не можу просто так оголосити війну. Я повинна знати, що вони за люди і навіщо воюють. — Була в Келен і ще одна, більш важлива причина, але про неї вона поки не хотіла говорити.

— Але ж вони вбивці! — Обурився Чандалов.

— Ти теж вбивав людей. Хіба ти не хотів би дізнатися причину зла, перш ніж мстити?

— Дурна жінка! — Вигукнув Чандален. Пріндін обережно взяв його за руку, мабуть, бажаючи, щоб той висловлювався ввічливіше, але Чандален скинув його руку. — Ти сама говорила про нерозсудливість цих хлопців, але їх тут тисячі, а ти одна! Ти не зможеш бігти, якщо вони надумають вбити тебе!

— Я — Мати-сповідниця. Ніхто не посміє підняти на мене зброю!

Келен сама б хотіла вірити тому, що говорить. Але вибору у неї не було.

Чандален, занадто розлючений, щоб продовжувати суперечку, щось пробурчав і відвернувся. Келен знала, що раніше він сердився, тому що, якщо станеться з нею що-небудь, не міг би повернутися додому. Але тепер у неї були підстави вважати, що він щиро боїться за неї. Але що вона могла вдіяти? Обов'язок Матері-сповідниці скасувати неможливо.

— Помічник командира Гобсон, я прошу тебе знайти мені коня, краще білого або сірого, — звеліла вона. Він кивнув і побіг виконувати наказ. — Командир, збери своїх людей. Треба оголосити про моє рішення.

Чандален все ще стояв до неї спиною. Келен поклала руку на його плече і сказала:

— Зараз ти будеш битися не тільки за людей Тіни, але і за всі Серединні Землі.

Він пробурчав щось нерозбірливе. Келен продовжувала, звертаючись уже до всіх присутніх:

— Поки мене не буде, троє моїх супутників пояснять вашим людям, командир, що слід робити. Я сподіваюся повернутися до світанку.

Коли Гобсон повернувся з конем, Келен стало трохи не по собі. О добрі духи, в яку справу вона вплуталася! Вона повернулась до командира:

— Якщо я… якщо що-небудь… Словом, якщо я заблукаю і не зможу знайти дороги назад, то командувати вами буде Чандален. Ти зрозумів: ви будете виконувати його накази.

— Так, Мати-сповідниця, — відповів він тихо, приклавши руку до грудей на знак вітання. — І нехай допоможуть тобі добрі духи.

— З досвіду знаю, що в таких справах швидкий кінь — найкраще, що може бути.

— В такому випадку ти отримала саме те, що потрібно, — запевнив її Гобсон.

— Нік — справжній бойовий кінь. Він не підведе.

Командир Райан допоміг Келен сісти на коня. Вона поплескала Ніка по холці. Він пирхнув і труснув головою. Келен направила коня до гори, туди, де починалася звивиста стежка, яка повинна була привести її у ворожий табір. Вона поспішала виїхати, поки їй не зрадила присутність духу.

38

Місячне світло ковзало по засніжених деревах вздовж стежки. Келен виїхала в долину. На відкритому просторі вона відчувала себе в більшій безпеці, адже тут не було дерев, за якими можна легко влаштувати засідку. Вона й не думала ховатися, і ворожі вартові помітили її, але не намагалися зупинити.

Попереду Келен побачила багаття ворожого табору, біля багать метушилися люди. За розмірами і велелюдністю табір нагадував невелике місто, а шум було чути за кілька миль. Численність війська, мабуть, давала противнику упевненість, що напасти ніхто не ризикне.

Низько насунувши капюшон, Келен їхала верхи мимо наметів і величезних багать, мимо прив'язаних коней і мулів. Пахло смаженим м'ясом і димом. Сніг був утрамбований безліччю ніг, копит, коліс і полозів. Люди навколо багать їли, пили і співали. Тут і там стояли піки, притулені одне до одного гострими кінцями, утворюючи щось на зразок пірамід. Намети були встановлені не акуратно, як у таборі Райана, а як попало. Люди бродили від багаття до багаття, пили, співали, грали в кості. Втім, схоже, випивці тут віддавали перевагу над всім іншими заняттям.

У загальній метушні на Келен ніхто не звернув уваги. Вона пустила коня риссю, намагаючись по можливості уникнути цікавих поглядів. Нік, старий бойовий кінь, анітрохи не переймався, потрапивши на настільки гучне збіговисько. З деяких наметів доносилися жіночі крики і регіт чоловіків. Келен мимоволі здригнулася.

Вона знала, що ці вояки возять з собою у візках повій. Вона знала також, що вони захоплюють жінок силою, вважаючи їх частиною військової здобичі, такої ж, як, наприклад, сережка, вирвана з вуха мерця. Що б не означали крики жінок, щирий страх або удаваний захват, вона все одно не могла змінити цей порядок, а тому намагалася не звертати на крики уваги, тим більше що їй потрібно було вивчити розташування табору.

Спочатку Келен побачила тут тільки д'харіанців. Їй дуже добре були знайомі їх кольчуги і лати. Броня на грудях воїнів була прикрашена вензелем з буквою «Р», що означало приналежність до будинку Ралів. Незабаром, однак, вона помітила кельтонців.

Чоловік десять вестландців, ставши в коло і обнявши один одного за плечі, танцювали, співали і пили вино з кухлів. Вона також побачила тут воїнів з Нікобара, сандарійців і навіть, до свого жаху, кілька галейців! Вона намагалася заспокоїти себе тим, що це — д'харіанці, які просто переодяглися в мундири вбитих воїнів, хоч це і було малоймовірно.

Тут і там між воїнами спалахували сварки. Сперечалися через виграш в кості, через їжу, через випивки. Сперечальники пускали в хід кулаки й ножі. Келен бачила, як одного чоловіка під регіт глядачів штрикнули в живіт. Нарешті вона побачила те, що шукала: командирські намети. Хоча тут не вивішували прапорів, вона упізнала їх за розмірами. Близько найбільшого, біля багаття, над яким смажилося м'ясо, стояв стіл, і за столом сиділи кілька людей. Стіл був освітлений ліхтарями на стовпах.

Якийсь здоровенний чолов'яга, який сидів, поклавши ноги на стіл, кричав:

— … І давай швидше, не то головою поплатишся! Прикотиш повну бочку, інакше насаджу твою голову на піку! — Воїн втік, супроводжуваний реготом тих, хто сидів за столом.

Келен зупинила величезного бойового коня прямо біля столу.

Тепер вона могла добре розглянути присутніх. Четверо, включаючи і того, хто поклав ноги на стіл, були д'харіанськими командирами, ще один, в розстебнутому мундирі, з-під якого виднілася брудна сорочка, був кельтонцем.

І ще один — явно не військовий, одягнений в простій світло-коричневий балахон.

Здоровань, який накричав на відбіглого воїна, зрізав ножем м'ясо з великої кістки, яку кинув собакам. Жуючи м'ясо, він сьорбнув пива з кухля і сказав, вказуючи ножем на молоду людину в балахоні:

— Ось наш чарівник попередив мене, що він відчув сповідницю. А де ж твій чарівник, сповідниця, га? — Його співтрапезники дружно розсміялися. — Не принести тобі чогось випити, сповідниця? Не хочеш? Ну, як хочеш. Він повернувся до кельтонця:

— Карш говорив, що десь неподалік, приблизно у тижні шляху звідси, є славне містечко, там для нас знайдеться гарне пиво, щоб втамувати спрагу після того, як жителі містечка присягнуть нам на вірність.

Келен подивилася на чарівника. Саме через нього вона і прийшла сюди.

Зараз вона думала, чи встигне зіскочити з коня і торкнутися чарівника раніше, ніж цей чолов'яга з ножем заріже її. Схоже, що після рясних вливань він не в змозі діяти швидко. І все ж шанси невеликі. Вона готова пожертвувати життям, але тільки якщо це гарантує успіх.

Треба дочекатися зручного моменту. Чарівник — ось головна мета Келен. Він очі цього війська, він може попередити про те, чого вони ще не помітили, і навіть про те, чого не могли помітити, як він попередив про її наближення.

Чарівник захищав від магії і духів, яких д'харіанці боялися.

Чарівник дивився на неї п'яними очками і посміхався. Келен вперше звернула увагу на те, чим він займався. Він вистругував щось з дерева. На столі лежала гірка стружок. Вона згадала купу стружок у Ебінісі, у палаці, перед входом в жіночі кімнати. Продовжуючи посміхатися, чарівник помахав паличкою, яку вистругав. Це був великий фалос.

Вояка з ножем вказав на чарівника:

— Слагл готує тобі дещо в подарунок, сповідниця. Уже дві години працює, з тих пір, як відчув, що ти скоро до нас заявишся. — Він спробував стримати сміх, але не зміг і знову розреготався.

«Уже дві години». Д'харіанський командир мимоволі повідомив їй про межі влади цього Слагла. Чотири години тому вона покинула галейський табір, і не менше години пішло на те, щоб перетнути гори. Значить, ці галейські хлопці поки що не так близько, щоб чарівник міг відчути їх присутність, але варто підійти трохи ближче — і їх виявлять.

Почекавши, поки д'харіанець відсміється, вона сказала:

— Ви застали мене зненацька.

— Ні ще. Але скоро застану. — І він затрясся в нападі нестримного реготу.

Змусивши себе заспокоїтися, Келен відкинула капюшон і владно запитала:

— Як тебе звуть, воїн?

— Воїн?! — Д'харіанець нахилився вперед і встромив ножа в стіл. — Я — не воїн. Я — Рігс, командувач всіма цими військами.

— А за кого ти б'єшся, командувач Рігс?

— Ну, це всі знають. Імперський Орден бореться за всіх, хто вступає з ним в союз. Ми воюємо проти всіх сил зла. Ми боремося проти будь-кого, хто підніме на нас зброю. Всі країни повинні до нас приєднатися або будуть знищені. Ми боремося за світовий порядок. Під владою Імперського Ордену всякий, хто приєднається до нас, буде надійно захищений і, в свою чергу, буде захищати інших. А хто не з нами — той проти нас. Це і є новий порядок, за який ми боремося. Військо Імперського Ордена буде керувати всіма країнами, а я командую цим військом.

Келен насупилася, намагаючись зрозуміти сенс почутого.

— Я — Мати-сповідниця, — гордо сказала вона. — Я правлю в Серединних Землях, а не ти.

— Мати-сповідниця? — Рігс ляснув чарівника по спині. — А ти не говорив мені, що вона — Мати-сповідниця, ти називав її просто сповідницею. Ну, на матір ти, начебто, не схожа. Нічого, це можна поправити, до кінця нинішнього дня ти напевно станеш матір'ю, не будь я Рігс! — Він знову розреготався.

— Даркен Рал помер, — повідомила вона. Рігс відразу перестав сміятися. — Новий Магістр Рал оголосив, що війна закінчена, і відкликав д'харіанські війська на батьківщину.

Командувач Рігс встав.

— Даркен Рал, — відповів він поважно, — був недалекоглядний. Його занадто цікавила стародавня магія, і він мало думав про зміцнення порядку. Не можна було весь час дбати про стародавні реліквії. Магія, поки вона ще не викорінена, повинна бути знаряддям людей, а не люди — знаряддям магії. Даркен Рал зазнав поразки, але з нами цього не станеться. Сам Даркен Рал, потрапивши в Підземний світ, все це усвідомив і тепер кається. Він також приєднався до нашої боротьби. Все це повідали нам добрі духи! Ми більше не підвладні дому Ралів, а навпаки, всі королівства, області та їх правителі підвладні нам. Новому Магістрові Ралу теж доведеться стати нашим союзником. В іншому випадку ми знищимо його, як і всіх невірних, які за ним послідують. Ми знищимо всіх собак-невірних!

— Іншими словами, командувач, — підсумувала Келен, — ти б'єшся тільки заради самого себе, і твоя мета — просто вбивати людей?

— Я не борюся тільки заради себе! — Заперечив Рігс. — Наша мета вище блага однієї людини. Ми даємо всім можливість брати участь в нашій справі. Але хто не з нами, той проти нас, той допомагає нашим ворогам. Ось чому ми повинні вбивати таких! — Він махнув рукою. — А! Марно міркувати про державні справи і закони з жінками. У них не вистачає розуму, щоб правити людьми.

— Не тільки чоловіки наділені талантом управління, — сказала Келен.

— Для чоловіків безчестя шукати заступництва жінок. Справжні чоловіки знімають з баб спідниці, а не ховаються за них. Бабина влада — влада для немовлят, які смокчуть сиськи. Чоловіча влада — влада кулака. Тільки ми можемо встановлювати закони, керувати і захищати. І ми пропонуємо всім королям і правителям союз заради блага і спокою земель. Королевам же ми пропонуємо або торгувати собою в публічних будинках, або йти в дружини до поденника, оскільки і те, і інше для них цілком підходить. — Рігс сьорбнув пива з кухля. — Дивись сама. Для будь-якої баби це очевидно, якщо вона не дуже дурна. Хіба ти можеш сказати, що цей ваш «союз» країн Серединних Земель чогось домігся під жіночим керівництвом?

— А чого, власне, він повинен був домагатися? — Щиро здивувалася Келен. — Наш союз добився того, що всі народи жили в мирі, не втручаючись у справи сусідів, і не побоюючись нападу. Ми добилися того, щоб всі піднімалися на захист кожної країни, навіть самої маленької й беззахисної, добилися того, щоб ніхто не залишався без допомоги!

Д'харіанець з торжеством подивився на сусідів по столу, презирливо махнувши рукою.

— От уже справді бабські розмови! Ти і такі, як ти, не дали Серединний Землям ні єдиновладдя, ні єдиного закону. Всі живуть за своїми звичаями, всі роблять, що їм заманеться. Що в одній країні вважається злочином, в іншій — заохочується. Ваш союз боїться встановити єдиний порядок для всіх, кожен з членів «Союзу» вчепився в своє жалюгідне надбання, і ніхто не думає про те, щоб об'єднатися з іншими, для власного ж блага.

— Це неправда, — відповіла Келен. — Вища Рада в Ейдіндріле для того й існує, щоб при необхідності організувати взаємну оборону всіх країн.

Для захисту від вбивць, на зразок вас. Це — не безсилий союз, як ти думаєш. Він здатний показати зуби.

— Це благородна мета, — закивав командувач. — Я сам підтримую її. Але тут позначається бабське слюнтяйство. Ви там поєднуєте всіх тільки на словах, не встановлюючи єдиних законів. А раз так, то на ділі ви допомагаєте захоплювати одну землю за одною. Вам не створити в Серединних Землях єдиного правління, не забезпечити захист, який всім необхідний. Як тільки не стало кордонів, ваші землі почав спустошувати Даркен Рал, але і він робив це абияк, піклуючись тільки про свою магію. Якби він дав волю своїм полководцям, від вашого «союзу» залишилися б ріжки та ніжки!

— А від кого це так необхідно всіх захищати? — Поцікавилася Келен.

— Від Орди, яка повинна напасти на нас, — відповів він зловісним шепотом.

— Від якої Орди?

Він подивився на неї, як на безнадійну дурепу.

— Від Орди, про яку згадується в пророцтвах! Ось цей добрий чарівник розтлумачив нам сенс пророцтв. Ти ж все життя прожила з чарівниками — і не знаєш таких речей?

— Твої красномовні міркування про те, щоб об'єднати всі народи і дати їм закон, — це дуже хороші слова, — відповіла Келен. — Але ваші звірства в Ебінісі спростовують твої слова! Ебініс назавжди залишиться свідченням вашої «справедливої справи». Ваш Імперський Орден — це і є Орда.

Келен повернулася до людини в балахоні.

— Навіщо ти вплутався в цю справу, чарівник Слагл? — Гнівно спитала вона. Він знизав плечима:

— Щоб допомогти всім людям об'єднатися під владою єдиного закону.

— Якого закону?

— Закону переможців. — Він посміхнувся. — А перемога буде за нами, за Імперським Орденом.

— У тебе як у чарівника є обов'язки! — Нагадала Келен. Обов'язки твої полягають у тому, щоб служити, в не в тому, щоб панувати.

Ти повинен негайно повернутися в Ейдіндріл і приступити до своєї служби. Інакше ти будеш тримати відповідь переді мною.

— Ну ти даєш! Відповідь, бачте, перед нею тримати! — Зневажливо пирхнув чарівник. — Ти хочеш, щоб ці гідні воїни пхикали і розпускали нюні, а сама дозволяєш дітям Згуби безперешкодно нишпорити по землі.

— Дітям Згуби? — Келен кинула гнівний погляд на Рігса. — Мені слід було б здогадатися, що ти був настільки дурний, щоб скористатися порадами Захисників пастви!

— Вони вже стали нашими союзниками, — випалив командувач Рігс. — Ми боремося за спільну справу! Вони знають, як викорінити всю нечисть, яка служить Володарю, тобто всіх наших спільних ворогів. Разом ми очистимо землю від усієї погані, яка допомагає Володарю. Добро має восторжествувати!

— Ти хочеш сказати, — має восторжествувати твоя справа. — Заперечила Келен. — Ти ж сам збираєшся правити.

— Ти що, осліпла, сповідниця? Я зараз стану правителем, але справа не в мені. Я просто займаю це місце, щоб виконати покладену на мене місію, але все це — не заради мене. Ми всім надали можливість брати участь у нашій боротьбі, і всі наші воїни цією можливістю скористалися. Ми — більше не військо Д'хари. Люди з інших країн — більше не воїни своїх королівств. Ми всі разом — військо Імперського Ордена. Нами може правити будь-яка людина, що має мудрість. Якщо я загину в боротьбі за, справедливість, мені на зміну прийде інший, і так до тих пір, поки всі народи не об'єднаються під нашою владою, і тоді настане пора розквіту Імперського Ордена!

Або ця людина настільки п'яна, що погано міркує, подумала Келен, або він божевільний. Божевільний, як бантаки або як Джакопо. Вони всі тут схожі на божевільних.

— Командувач Рігс! — Владно сказала вона. Рігс підняв голову. — Я — Мати-сповідниця, і подобається це вам чи ні, але я уособлюю Серединні Землі. Я пропоную всім вам негайно припинити війну і повернутися в Д'хару або ж з'явитися в Ейдіндріл і покаятися у скоєному. Ви можете звернутися до Вищої Ради для вирішення будь-якого спірного питання, і там вас вислухають, але вам не дозволено починати війну проти наших народів! Якщо ви не побажаєте підкоритися моїм наказом, то це буде мати для вас небажані наслідки.

Він презирливо посміхнувся:

— Ми не зупиняємося на півдорозі. Ми знищимо всіх, хто не побажає приєднатися до нас. Добрі духи закликали нас до війни заради того, щоб припинилися беззаконня і вбивства, і ми виконуємо їх волю. Ми б'ємося в ім'я миру, і, поки всюди не настане мир, ми будемо воювати.

Келен насупилася:

— Хто вам це сказав? Хто сказав, що ви повинні воювати?

Він здивовано подивився на неї:

— Хіба це не очевидно, дурна бабо?

— Невже ви всі настільки дурні, що здатні повірити, ніби добрі духи веліли вам почати війну? Добрі духи так не поступають.

— Ну, тут ми дозволимо собі не погодитися. А війни для того й існують, щоб вирішувати протиріччя. Добрі духи знають, що правда на нашому боці, інакше вони б легко впоралися з нами. Наші перемоги показують, що добрі духи з нами. Сам Творець бажає нашої перемоги, і тому наша перемога неминуча.

З цим божевільним говорити марно. Келен повернулася до кельтонця:

— Твоє ім'я Карш?

— Воєначальник Карш.

— Ти зганьбив своє звання, воєначальник. Навіщо ти взяв участь в ебініській різанині?

— Ебінісу була надана можливість приєднатися до нашого союзу, так само, як і всім іншим, — відповів він. — Але вони самі вибрали війну. Вони вважали за краще битися з нами. Тому ми дали урок невірним жителям Ебінісії, щоб всі знали, що чекає тих, хто не хоче по-доброму приєднуватися до нашого союзу. Це коштувало нам приблизно половини наших людей, але такі жертви виправдані. Вже зараз ці втрати відшкодовуються припливом нових людей в наше військо. Ми доб'ємося приєднання всіх відомих країн нашого світу.

— Значить, ти називаєш управлінням грабежі, залякування, вбивства?

Карш в люті стукнув кухлем об стіл.

— Ми заплатили їм тією ж монетою! Вони нападали на наші села, плюндрували наші прикордонні містечка. Вони вбивали кельтонців, як ніби ми не люди, а комахи! І все ж ми запропонували їм мир. Ми запропонували їм навіть союз, але вони не оцінили цього і віддали перевагу війні. Вони вважали за краще стати прикладом для інших, щоб всі знали, як нерозумно воювати з нами.

— А що ви зробили з королевою Ціріллою? — Запитала Келен. — Її ви теж убили, чи вона зараз в одному з ваших наметів з повіями?

Всі засміялися.

— Буде там, — пирхнув Рігс, — якщо ми її знайдемо. Келен насилу подавила зітхання полегшення і запитала у Карша:

— А що думає про це принц Фірен?

— Фірен в Ейдіндрілі, а я тут! — Відповів кельтонець.

Келен з полегшенням подумала, що кельтонська корона, можливо, тут ні при чому. Може бути, ці кельтонці — всього лише жменька вбивць поза законом. Вона знала принца Фірена. Він людина цілком розсудлива. З усіх кельтонскіх дипломатів в Ейдіндрілі він більше всіх зробив для вступу своєї країни в союз Серединних Земель. Йому вдалося умовити свою матір, королеву, віддати перевагу миру перед ворожнечею. Мати-сповідниця вважала принца справжнім лицарем.

— Ти не тільки вбивця, воєначальник Карш, — сказала вона. — Ти зрадник. Ти зрадив своїй країні і своїй королеві.

— Брехня! — В гніві закричав кельтонец. — Я — вірний син вітчизни та захисник мого народу!

— Ти негідник, зрадник і головоріз без честі і совісті, — суворо сказала Келен. — Я залишаю принцу Фірену право засудити тебе до смертної кари.

Думаю, вирок буде винесено посмертно.

Карш стукнув кулаком по столу.

— Добрі духи кажуть, що ти зрадила народи Серединних Земель. Тепер я бачу, що вони мають рацію! Вони сказали нам, що ми не можемо бути вільні, поки ти жива. Вони закликали нас вбивати таких, як ти, всіх, хто буде кощунствувати!

Добрі духи не залишать нас у нашій боротьбі. Ми знищимо всіх, хто служить володаря.

— Жоден справжній воїн не стане прислухатися до балачок Захисників, презирливо кинула Келен.

Чарівник, продовжуючи спостерігати за нею, створив страхітливого вигляду вогненна куля і зараз грав, перекидаючи його з руки на руку.

Командувач Рігс ригнув і нахилився вперед.

— Досить базікати! — Втрутився він. — Злазь з коня, сучка. Почнемо розважатися. Ми, хоробрі борці за свободу, хочемо трошки повеселитися.

Воєначальник Карш нарешті посміхнувся:

— А завтра чи післязавтра ми обезголовимо тебе. Всі наші люди будуть радіти твоїй смерті. Вони будуть торжествувати перемогу над Матір'ю-сповідницею, перемогу над магією гноблення. — Він перестав посміхатися, обличчя його почервоніло — Люди повинні бачити твоє покарання, щоб вони знали, що добро переможе! Ми будемо радіти, коли тобі відрубають голову.

— Будете радіти, що ви, хоробрі борці за свободу, разом перемогли одну жінку? — Глузливо запитала Келен.

— Ні, — відповів Рігс. Вперше за час їхньої розмови його обличчя здалося їй тверезим; — Тобі не зрозуміти істинного сенсу того, що ми робимо. Ти приречена перебувати в омані. Настають нові часи, Матір-сповідниця. У новому віці вже не буде місця колишнім звичаям. Рід сповідниць, як і їх чарівників, перерветься. У колишні часи, близько трьох тисяч років тому, майже всі мали вроджений дар. Магія тоді стала засобом боротьби за владу. Чарівники зловживали владою і, засліплені заздрістю, вбивали один одного. Тому виживали далеко не всі, і настав час, коли народжені з даром надумали віддалитися від людей. Але решту все одно продовжували боротися за владу, і число людей, наділених даром, все зменшувалася, А ті, кого чарівники повинні були захищати, такі, як ти, наприклад, поступово втратили їх захист. Зараз майже не народжуються люди, які мають цей ваш дар. Разом з чарівниками зникає і сама магія. У них у всіх була можливість управляти, як, наприклад, у Даркена Рала, але вони втратили цю можливість. Час чарівників добігає кінця.

Настає вік людей, і в новому світі не буде місця старій, вмираючій релігії, яку ви називаєте магією. Зараз у світі встановиться влада Імперського Ордена, але навіть якби його не було, то було б щось схоже, під іншим ім'ям.

Тепер настає час правління людей, і це правління людей означає, що магії прийшов кінець.

Келен раптом відчула порожнечу. По щоці скотилася сльоза. На мить їй стало по-справжньому страшно.

— Ти чув, Слагл? — Ледве чутно спитала вона. — Ти ж чарівник. Ті, кому ти допомагаєш, погублять і тебе теж.

Слагл продовжував грати вогненним кулею.

— Нехай здійсниться те, чого повинно здійснитися, — сказав він. — Магія, будь то біла або чорна, — знаряддя Володаря в нашому світі. Коли я допоможу знищити всі види чаклунства, то я і сам повинен буду загинути. Це — мій шлях служіння людям.

Рігс подивився на Келен майже з жалем.

— Прихильники старої віри повинні загинути на очах народу. Ти сама останнє втілення того, що було створено чарами. Після твоєї смерті у людей з'явиться надія на майбутнє і рішучість стерти з лиця землі чаклунську нечисть. Ми повинні переорати ці землі, знищити бур'ян, і тоді люди зможуть насадити щось добре. Тоді народи розірвуть духовні основи магії, і настане прекрасне майбутнє. Коли ми покінчимо з тобою, ми підкоримо Галею, і решта країн будуть коритися нам. — Він стукнув кулаком по столу. — Ми хочемо війни!

Перемога буде за нами!

Лють охопила Келен, і страх зник. Тепер вона відчувала тільки гнів і ще біль за всіх тих, хто залежав від неї і кого вона, Мати-сповідниця, повинна захищати. Дивлячись в очі Рігсу, вона нахилила голову. — Своєю владою Матері-сповідниці, вищої владою в Серединних Землях, я оголошую, що твоє бажання буде виконано. Бути війні! Від свого імені заявляю, що ніхто з вас не отримає пощади.

Келен простягла руку до чарівника. Саме заради нього вона прийшла сюди. Вона не може потерпіти невдачу. Кривава лють, викликана до життя безумством ворогів, бушувала в її душі. Келен дала волю силі магії, очікуючи беззвучного грому.

Але нічого не сталося.

На мить Келен застигла в жаху. Невже вона зазнала поразки? В цей час Рігс зробив спробу схопити її за ногу. Келен натягнула поводи. Величезний бойовий кінь дико заіржав, став на диби і вдарив передніми копитами по столу, зачепивши при цьому Рігса, який впав на землю. Стіл розколовся від удару. Люди, які сиділи за столом, попадали зі стільців.

Келен пришпорила коня, і він помчав вперед, прямо на людей. Чарівник піднявся на ноги і простяг перед собою руки. Вогненна куля піднялася в повітря, чекаючи наказу. Слагл звів руки, направляючи вогненна куля в її сторону.

Кінь скакав галопом, перемахуючи через багаття, збиваючи по дорозі воїнів, які не встигли відскочити вбік. Але Келен зараз більше, ніж порятунок її власного життя, турбувала головна мета. Вона повернула Ніка в іншу сторону.

Вогненна куля ставала все більше і більше. Вона летіла над наметами, обсипаючи іскрами нічого не підозрюючих воїнів, і Келен чула їх крики. Хоча чарівник цілився в неї, вогненна куля летів не по прямій, а металася з боку в бік, можна було подумати, що вона теж п'яна, як його творець. Чарівник, схоже, був не в тому стані, щоб як слід керувати чарівним вогнем.

Будь він тверезим, Келен би вже не було на світі.

«О добрі духи, — благала вона, — якщо мені судилося померти, дозвольте мені спочатку виконати свій обов'язок».

Схопивши встромлений у сніг спис, Келен знову пришпорила Ніка і пустила його кар'єром до того місця, де стояв Слагл.

Величезна вогненна куля неслася в її сторону, підпалюючи намети. Келен відчула, що спис занадто важкий для неї. Щоб зберегти сили, вона тримала спис вістрям вгору. Її коня, схоже, не бентежили ні шум, ні суєта, ні вогненна куля. Він продовжував мчати туди, куди його направляла Келен. Вона повинна встигнути розправитися з чарівником.

Слагл, стежачи за просуванням Келен, намагався змінити курс вогняної кулі.

Діяв він недостатньо швидко, але вона знала: коли вона наблизиться, йому не знадобиться швидкість реакції, щоб спалити її. В останній момент їй вдалося повернути коня вправо, і вогненна куля пронеслася мимо, ледь не обпаливши її.

Позаду Келен пролунав вибух, і вона почула передсмертні крики людей і тварин, що гинули в полум'ї. Десятки людей каталися по снігу, намагаючись погасити вогонь, але чарівний вогонь так просто не погасиш.

Серед тих, хто перебував поблизу від місця вибуху, виникла паніка. Люди не розуміли, що відбувається, вони вирішили, що на них напали злі духи. Багато хапалися за мечі і рубали тих, хто намагався втекти. Зав'язалася безглузда різанина.

Чарівник похитнувся, впав і знову піднявся на ноги, намагаючись створити нову вогненну кулю. Келен, не звертаючи уваги на паніку і плутанину, бачила перед собою тільки свого головного ворога.

Вона направила спис вістрям вперед, насилу утримуючи важку зброю, намагаючись утримати рівновагу і не впасти на землю. Келен здалося, що останні кілька ярдів, що розділяли її з чарівником, ніколи не закінчаться.

Чарівник Слагл якраз намагався направити в неї нову вогненну кулю. Зібравши всі сили, вона вдарила його списом в груди так, що древко розкололося надвоє.

Нік поніс її далі, перемахнувши через закривавлений труп.

Один з воїнів кинувся до неї, але вона вдарила його уламком древка по голові, і він впав. Повернувши коня, Келен поскакала щодуху назад, не звертаючи уваги на те, що творилося навколо. Серце її шалено калатало.

Якийсь д'харіанський командир, з тих, що сидів за столом, закричав, щоб йому привели коня. Кілька воїнів вже сідали на коней, і Келен почула, як командир кричить, що якщо вони її не наздоженуть, то їх усіх четвертують. Але ті, хто був поряд з Келен, ще не зрозуміли, що трапилося. Вони думали, що скажена гонка — просто чиясь п'яна витівка. Ніхто не зупинив її. Нік перемахував через всі перешкоди, які не міг об'їхати. Втім, люди самі відскакували вбік, щоб він не збив їх. Нік копитом зачіпав мотузки і обрушував намети на тих, хто знаходився всередині. Коні і вершники падали на землю. Наздогнати Келен в цьому сум'ятті було вкрай важко.

Келен на скаку схопила меч з якогось воза. Проскакавши повз конов'язі, вона перерубала кілька мотузок і плазом вдарила мечем найближчого коня. Та заіржав від страху і болю. Всі коні перелякалися і в паніці почали розбігатися хто куди, поваливши кілька стовпів з ліхтарями, які підпалили найближчі намети.

Це теж завадило переслідувачам: їх коні шарахалися від вогню, дико іржали, вставали дибки і скидали вершників. Хтось кинувся до Келен, вивернувшись від копит Ніка, і спробував схопити її, але вона встромила йому в груди меч, і руків'я вирвалася з її руки. Переслідувачі ще не наздогнали її, але отот наздоженуть. Вони все ближче, ближче…

І раптом Келен побачила, що вона вже вирвалася з ворожого табору, і Нік мчить по засніженій рівнині. Вона помчала назад, в гори, повертаючись тією ж дорогою. Глибокий сніг не був перешкодою для Ніка.

Коли Келен нарешті опинилася в лісі, звідки починався підйом, вона озирнулася. За нею гналися чоловік п'ятдесят, а то й більше. На лісовій стежці вона зможе відірватися від переслідувачів, але ненадовго. Треба готуватися до нової зустрічі з ворогом.

39

Келен повернула коня.

— Легше, легше, — вмовляла вона, побоюючись, що кінь спіткнеться на слизькому схилі. — Ось сюди, обережно. Ось так.

Знизу долинали крики переслідувачів. Хтось, здається, д'харіанський командир, кричав, що її ні в якому разі не можна упустити. Його підлеглі лаяли своїх коней, яким важко було підніматися по гірському схилу.

Але й Келен треба поквапитися: адже, опинившись на плато, переслідувачі поскакають галопом. Нарешті їй вдалося добитися, щоб Нік зійшов зі стежки і повернув назад, пройшовши між двома соснами. Близько ялинки з роздвоєним стовбуром Келен знайшла віху, яку вона зробила з обструганной гілки. Витягнувши її зі снігу, Келен стала струшувати сніг з гілок. Плече, зачеплене держаком списа, все ще боліло.

Проїжджаючи по своїй новій «стежці», вона продовжувала скидати сніг з гілок дерев, які, розпрямляючись, загороджували прохід, та й сніг запорошував сліди. Келен хотіла, щоб все виглядало так, ніби сніг з гілок здуло поривом вітру. Цьому прийому її навчив Річард, і зараз вона з вдячністю згадала його. Але вона не могла думати про Річарда без душевного болю. І Річард напевно б вирішив, що такий спосіб спробувати втекти від погоні занадто небезпечний. Але у неї не було іншого виходу, вона не могла допустити, щоб переслідувачі вийшли по її слідах до галейського табору. Варто хоча б одному повернутися назад, і він напевно розповість про галейців, і їх усіх переріжуть люди Імперського Ордена.

Якщо ж ті, кого послали в погоню, не повернуться, то нових переслідувачів пошлють нескоро, якщо взагалі пошлють. Але тоді Келен зможе виграти час і буде вже далеко в горах, де хуртовина замете сліди. І переслідувачі не зможуть знайти її, тим більше що зараз вона петляє, заплутуючи сліди. А ті що залишилися в таборі, звичайно, будуть впевнені, що її зловлять, і будуть зайняті своїми справами.

Глухий стук копит по снігу відвернув Келен від цих роздумів. Вона озирнулась. Погоня досягла плато, і вершники знову мчали галопом. Вона продовжувала їхати верхи між деревами, струшуючи сніг з гілок, щоб приховати сліди, намагаючись не заблукати по дорозі назад. Переслідувачі наближалися.

Келен нахилилася до вуха коня й прошепотіла:

— Стій тихенько. Нік. Не шуми. — Вона ласкаво попсувала його по загривку. — Ось так. Молодець.

Погоня порівнялася з нею. Вони промайнули мимо, ліворуч від неї, менш ніж за десять ярдів. Келен затамувала подих.

Незабаром вона почула дзвінкий стукіт копит по льоду. Недалеко від того місця, де вона звернула, ліс закінчувався. Місяць не освітлював цю частину плато, але за кілька кроків від останніх дерев починався крутий обрив, з якого падав бурхливий гірський потік. Взимку він не замерзав повністю, і вода продовжувала струмувати по льоду, змиваючи сніг з крижаних наростів.

Виїхавши з гаю, переслідувачі не встигли проскакати й двадцяти Футів, як їм довелося на всьому скаку зупиняти своїх коней на льоду, недалеко від обриву. Якби сталося таке на замерзлому озері, де лід рівний, вершники, може, й змогли б врятуватися. Але тут лід аж ніяк не був рівним, і по льоду стікала вода… Так, дуже слизько, коні стали падати, ламаючи ноги.

Вершники відчайдушно закричали, але скачучі позаду не відразу зрозуміли, що так кричать зовсім не від люті, що це передсмертні крики… Задні стали налітати на передніх. Люди падали на лід. Вершники, у яких були тільки повідки, не могли впоратися з кіньми, що продовжували божевільну гонку.

Дехто, зрозумівши, що сталося, стрибав з коня відразу ж, щойно виїхавши з гаю. Але вони занадто розігналися в запалі погоні, а до обриву було занадто близько щоб уникнути долі їх товаришів. Коні і люди падали на лід. Впавші відчайдушно намагалися якось втриматися, але безуспішно.

Коні і люди живої лавиною летіли в прірву.

Келен нерухомо сиділа в сідлі, незворушно слухаючи передсмертні зойки.

Все сталося за кілька хвилин. Понад п'ятдесят вершників разом з кіньми знайшли тут свою загибель.

Коли все стихло, Келен спішилася і, петляючи, підійшла до крижаного краю обриву. У невірному світлі місяця на льоду темніли плями крові. Але не було ні мертвих, ні поранених тут, над урвищем.

Вже зібравшись йти, вона почула стогін. Витягнувши ніж, вона, обережно ступаючи, попрямувала до краю урвища — стогін доносився звідти. Келен обережно зазирнула вниз. Гілки і листя, які принесло водою, вмерзли в лід на самому краю скелі. І з цього крижаного наросту стирчало кілька товстих гілок. Ось за таку гілку і вчепилася людина, повиснувши над обривом на висоті близько тисячі футів. Він відчайдушно намагався знайти опору, але мокрий лід був занадто слизьким. Він тремтів від холоду, його кельтонський мундир промок наскрізь. Келен мовчки спостерігала за ним, поки він не помітив її.

— Допоможи! Благаю, допоможи мені! — Закричав кельтонець. Келен здалося, що він не старший за неї. Вона безпристрасно дивилася на нього. У незнайомця були великі, красиві очі. Такі очі нерідко викликають захоплення у дівчат. Але у дівчат в Ебініса його очі повинні були викликати зовсім інші почуття.

— В ім'я добрих духів, допоможи мені! — Знову закричав кельтонец.

Келен обережно присіла навпочіпки. — Як твоє ім'я? — Запитала вона.

— Хьюон! Допоможи ж! Швидше!

Келен лягла на лід, зачепившись ногою за товстий, звивистий корінь, і вхопилася однією рукою за велику ялинову гілку. Другу ж руку вона простягнула кельтонцю, але так, щоб він не зміг за неї вхопитися. Вона сказала:

— Я допоможу тобі, Хьюон, але з однією умовою. Я присягнулася, що ніхто з ваших не отримає пощади. І якщо ти хочеш вхопитися за мою руку, то я торкнуся тебе своєю силою, і ти навіки станеш моїм рабом. Щоб жити, ти повинен піддатися дії магії сповідниці. Якщо ти думаєш, що тобі вдасться захопити мене за собою вниз, перш ніж мої чари вразять тебе, то знай: я все розрахувала. Я торкалася безлічі людей, і я знаю: ти просто не встигнеш нічого зробити. Ти будеш моїм. Пам'ятай, Хьюон, в будь-якому випадку твоєму колишньому життю прийшов кінець. Якщо ти будеш жити, то вже зовсім іншою людиною. Колишній зникне назавжди.

— Прошу тебе, — прошепотів кельтонець, — допоможи мені піднятися. Я присягаюся, що дозволю тобі йти своєю дорогою. Мені знадобиться кілька годин, щоб дістатися до табору біля підніжжя, а за цей час ти зможеш піти дуже далеко.

— А скільки людей в Ебінісі просили вас про пощаду? — Запитала Келен. — І скількох ви пощадили? Пам'ятай: я — Мати-сповідниця, і я оголосила нещадну війну вашому Імперському Ордену. Клятва моя залишається в силі до тих пір, поки живий хоч один з вас. Вибирай, Хьюон, між смертю і моїм дотиком. У будь-якому випадку колишньому твоєму життю прийшов кінець!

— Жителі Ебініса отримали по заслугам! — Прохрипів він. — Краще я Вхоплюся за руку самого Володаря, ніж за твою! Добрі духи ніколи не приймуть моєї душі, якщо її заплямує твоє чорне і мерзенне чаклунство. — Він презирливо посміхнувся. — Володар тебе забери, сповідниця!

Розтиснувши пальці, Хьюон зірвався вниз.

* * *

Повертаючись в галейський табір, Келен роздумувала над тим, що їй довелося вислухати від Рігса, Карша і Слагла. Вона роздумувала про долю чарівних створінь, які жили в Серединних Землях.

Келен згадувала про мерехтливих в ночі, які жили на галявинах в далеких, древніх лісах. Вечорами вони починали свої танці над квітучими галявинами. Не раз доводилося їй вночі, лежачи в запашній траві, вести з ними бесіди про те, що хвилювало всі живі істоти — про мрії, надії, любов.

Вона думала і про тих прозоро-примарних істот, що жили на довгастому озері, ледь помітних для очей, які, здавалося, самі були створені з озерної води. З ними вона ніколи не розмовляла, та у них і не було мови, але вона не раз милувалася їх нічними іграми на березі озера, вони добре розуміли один одного, і вона присягнулася захищати їх.

Не могла Келен не згадати і про деревний народ, про таємничих істот, чий шепіт як шурхіт листя, той, хто їх не знає, може навіть злякатися, але ті, хто їх знав так, як їх знала Келен, з величезним задоволенням розмовляли з цими славними створіннями. Діти деревного лісу всі були родичами, тому що їх коріння зрослися в землі. У кожного з них була своя душа, кожен міг назвати своє ім'я, але життя у всіх було спільне. Якщо хтось рубав одного з них, всі вони мучилися від болю. Між ними завжди існував нерозривний зв'язок. Якщо вирубували ліс в якомусь краю, то це приносило страждання всьому деревному народу. Келен бачила їхні страждання. Їх стогони могли б змусити плакати навіть небо.

Жили в Серединних Землях і інші чарівні істоти, як і люди, наділені чарівним даром. Втім, не завжди були навіть кордони між людьми і цими істотами. Існували напівдикі люди, наділені чарівними властивостями, як і дикі створіння, наполовину люди.

Чарівні властивості, якими були наділені багато істот Серединних Земель, відрізнялися великою різноманітністю. Були серед цих створінь і нічим не примітні на вигляд мешканці Ревучих Печер, які могли зробити так, щоб крізь камінь ви могли розгледіти їхні гнізда. Були й такі, як люди Тіни, що володіли лише якимось одним магічним засобом.

Всі вони перебували під її опікою, під опікою Матері-сповідниці.

Істотами з двоїстою природою, сутінковими істотами назвав їх воєначальник Рігс. Назву цю придумали Захисники пастви, придумали тому, що ті істоти показувалися тільки ночами. Ось чому Захисники вважали ці створення темними, пов'язуючи їх з темрявою Володаря.

Захисники пастви вважали, що магія — це сила, з допомогою якої Володар втручається в справи світу живих. Вони були так само нерозумні, як і інші люди. Вони вважали своїм обов'язком посилати в царство мертвих всіх, хто, на їхню думку, не служив Володареві. А такими вони вважали всіх, хто не поділяв їх віру. В одних країнах Захисники були поза законом, але в інших, як в Нікобарі, цих людей заохочували і щедро платили їм.

А що, якщо Рігс правий? Може бути, їй, Матері-сповідниці, слід було ввести єдиний для всіх закон, хоча б для того, щоб перешкодити подібного роду діяльності? Однак рішення таких питань ніколи не були метою Ради. Вона не намагалася підпорядкувати всіх єдиній владі. Сила і краса Серединних Земель була в розмаїтті, хоча це різноманітність включала в себе і потворність.

Втім, що для одних потворність, іншим здається прекрасним, і кожна країна вільна жити за своїми звичаями. Заборонялося лише нападати на сусідів.

Перед Радою стояло нелегке завдання: не переходити тонкої межі між співробітництвом всіх країн заради миру і благоденства і втручанням в їх внутрішні справи.

Але, можливо, Рігс правий. В деяких країнах люди страждали від злиднів чи від жорстокості та бездарності своїх правителів, не маючи ніякої надії на краще. І якщо життя народів цих країн можна поліпшити, встановивши мудрі закони і єдине правління, то чому ні?

Хоча, якщо всі народи живуть за єдиними законами, ця однаковість знищує можливість вибору, губить нові можливості життєустрою, які в майбутньому могли б виявитися краще існуючого порядку речей.

Та однаковість, якої домагався Імперський Орден, означала рабство.

Келен була приємно здивована, коли помітила, що сторожові пости галейців знаходяться тепер далі від табору, ніж минулого разу. Крім того, вони розставлені ближче один до одного, в затишних місцях, так що тепер їх так просто не знайдеш. Чандален, Пріндін і Тоссідін, мабуть, даремно часу не втрачали.

Вартові впізнали Келен, і кожен з них на знак вітання доклав руку до грудей.

Уже світало, і в лісі стало тепліше. Келен відчула смертельну втому після всього, що сталося. Але вона побачила, що в цей досвітній час в таборі ніхто не спить і всі зайняті справою, тому тут же забула про втому. Справ було надто багато.

Чандален, Пріндін, капітан Райан і його помічник Гобсон розмовляли з солдатами. Помітивши Келен, все четверо поспішили до неї. Тоссідін стояв осторонь, поруч з помічником Слоану, і обидва вони пояснювали щось воїнам, які мовчки слухали їх.

Келен після бурхливої сцени у ворожому таборі і довгої їзди була ледве жива від втоми. Вона насилу спішилася і підійшла до чотирьох командирів. Ті привіталися і почали з видимим інтересом розглядати її.

Пріндін, Чандален, Райан і Гобсон мовчки дивилися на Келен. Мовчання затягувалося.

— Ну, що ви на мене витріщилися? — Не витримала вона.

— Мати-сповідниця, ти вся в крові. Ти поранена? — Стривожено запитав Райан.

Тільки тепер Келен зауважила, що біла хутряна накидка забруднена і на обличчі кров.

— Ні, зі мною все гаразд, — сказала вона тихо.

Чандален і Пріндін зітхнули з полегшенням.

— А що чарівник, — злякано запитав Гобсон. — Бачила ти його?

— На мені його кров, — відповіла Келен. Чандален хитро посміхнувся:

— А скількох ще ти вбила? Келен знизала плечима:

— Мені ніколи було рахувати. Приблизно, якщо разом з тими, хто загинув у вогні, то чоловік сто набереться. Головне, убитий чарівник. Вбито двох воєначальників і, здається, ще двоє поранені.

Райан і Гобсон зблідли. Чандали посміхнувся:

— Я дивуюся, Мати-сповідниця, що ти взагалі залишила там когось живого.

— Їх там залишилося ще дуже багато, — невесело відповіла вона. — Нік зробив за мене велику частину роботи!

— Я ж казав, що він не підведе, Мати-сповідниця! — Зрадів Гобсон.

— О, так! Він врятував мені життя. Якби не цей кінь, то при всій допомозі добрих духів мені не минути загибелі.

Келен опустилася перед галейцями на одне коліно і схилила голову.

— Я вирішила, що повинна попросити у вас пробачення. Нехай ви не розуміли, якими засобами цього досягти, але ви поставили свій обов'язок перед Серединними Землями вище мого наказу, а це — вища мужність. Я визнаю, що була не права. Ви керувалися благородними мотивами. — Вона поцілувала їм руки. — Я високо ціную вашу мужність і шляхетність! Я прошу вас пробачити мене.

— Мати-сповідниця, встань, прошу тебе, всі ж дивляться, — прошепотів командир Райан.

— Тільки коли ти пробачиш мене, — відповіла Келен. — Я хочу, щоб всі знали, що ви були праві.

— А ти не розуміла, чому ми збираємося це зробити, — сказав він. — Добре, я прощаю тебе. Сподіваюся, далі все буде добре.

Келен встала.

— А я сподіваюся, — додала вона з невеселою усмішкою, — що це був останній раз, коли ти не підкорився моїм наказом.

Командир Райан поспішно кивнув:

— Звичайно, ні… Тобто я хотів сказати, звичайно, так. Тобто… Загалом, ми завжди будемо виконувати твої накази, Мати-сповідниця.

— Я зрозуміла, що ти хотів сказати, командир. — Келен важко зітхнула. Але зараз треба багато чого зробити, перш ніж ми дамо бій ворогові.

— Ми?! — Вигукнув Чандалов. — Ми збиралися хоча б дечому навчити цих хлопців, а потім треба буде скоріше дістатися до Ейдіндріла. Нам не можна затримуватися і брати участь в цій війні. Ми повинні…

— Я повинна поговорити з вами, з усіма трьома, — перебила його Келен. Поклич Тоссідіна. Командир, збери своїх людей. У мене і до них є розмова.

Але поки вам доведеться трохи почекати. Я затримаюсь тут ненадовго. І поставте для мене намет. Мені треба поспати кілька годин.

Келен відвела Чандалена в сторону, а Пріндін пішов за Тоссідіном. Коли всі троє зібралися, вона знову заговорила:

— Люди Тіни володіють магією…

— Зовсім ні, — заперечив Чандалов.

— Ні, володіють. Ви просто не вважаєте це магією, тому що для вас це вроджена властивість, щось природне. І ви не знаєте життя інших народів.

Але ваші люди вміють розмовляти з духами померлих предків. Це і є магічний дар. Вам здається, що так і повинно бути, але в інших народів такого немає. Чари, магія — не якась могутня потойбічна сила, а просто спосіб існування деяких людей та інших створінь.

— Інші люди теж можуть розмовляти з духами предків, якщо захочуть, заперечив Чандален.

— Дуже небагато. Але для більшості людей розмовляти з духами — значить чаклувати. Ти і я знаємо, що в цьому занятті немає нічого страшного, але нам не переконати в цьому інших людей. Для них це зло, і тут нічого не змінити: так вже їх виховали.

— Але духи предків допомагають нам, — сказав Пріндін. — Вони ніколи не завдавали нам зла. Келен поклала йому руку на плече.

— Я знаю. Ось чому я допомагаю вам триматися в стороні від інших, щоб ви могли жити по-своєму. Є люди, хоча їх небагато, які так само, як і ви вміють розмовляти з духами предків. Це — їх магічний дар, як і у вас. Існують на світі інші люди і інші створіння, які теж мають магічні властивості, інші, ніж у вас, але для них їх здатності і властивості так само важливі, як ваша — для вас. Ви зрозуміли мене?

— Так, Мати-сповідниця, — відповів Тоссідін. Пріндін кивнув. Чандален пробурчав щось собі під ніс.

— Але справа тут не в тім, — продовжувала Келен, — називаєте ви це магією чи ні. Справа в тому, що інші люди вважають вас чаклунами. Багато хто боїться магії, вважаючи, що всі, хто займається магією, — злі люди. Тому вони вважають злими і небезпечними вас. — Келен вказала туди, де за горами знаходився табір Імперського Ордена. — Наші з вами вороги, які вбили всіх жителів Ебініса, об'єдналися заради того, щоб правити всіма народами Серединних Земель. Вони не хочуть, щоб кожний народ слідував своїм звичаям, вони хочуть всім нав'язати один закон — їх закон.

— Але чому вони хочуть правити людьми Тіни? — Запитав Пріндін. — Адже у нас немає нічого такого, що могло б їм знадобитися. Ми нікому не заважаємо.

— Вони бояться чарівництва і хочуть, щоб ми більше ніколи не розмовляли з нашими предками, — тихо сказав Чандален.

Келен схопила його за руку.

— Ти маєш рацію. Але цього мало. Вони вважають, що винищити вас — їх обов'язок перед тими духами, яких вони шанують. Вони вважають своїм обов'язком знищувати всіх, хто наділений магічним даром, оскільки вони вірять, що магія — завжди зло. А таких, як ви, вони теж вважають чаклунами. — Келен подивилася Чандалену в очі. — Якщо їх не винищити всіх до єдиного, то вони рано чи пізно прийдуть до людей Тіни і знищать їх так само, як вони знищили Ебініс.

Всі троє довго стояли в задумі. Келен чекала. Першим заговорив Чандален:

— Отже, вони будуть вбивати всіх, хто, як люди Тіни, не хоче пускати до себе чужинців, хто вважає за краще, щоб його залишили в спокої?

— Так. Я говорила з ними. Ці люди схожі на божевільних. Схоже, що вони потрапили під владу злих духів, як бантаки або Джакопо. Наші вороги не слухають голосу розуму. Вони впевнені, що ми виконуємо волю злих духів. І всі погрози цих одержимих — не порожні слова. Ти бачив знищений місто, ти знаєш, що його захищало сильне військо. Як бачиш, це — не порожні погрози. Мені слід потрапити в Ейдіндріл, щоб зібрати військо для війни з Імперським Орденом. Мабуть, члени Ради вже цим займаються, але я повинна сама переконатися, що робиться все необхідне, що сили всіх Серединних Земель будуть об'єднані для цієї війни. Я повинна розказати їм це, щоб вони правильно оцінили реальність загрози. Але поки що тут немає нікого, щоб битися з Орденом, не рахуючи цих хлопців.

Гірше того, знайдуться люди, які приєднаються до військ Ордену зі страху або заради вигоди. А це посилить ворога. Тому багато людей загинуть, перш ніж з Ейдіндріла надішлють війська, щоб розгромити Імперський Орден. Цим хлопцям, галейцям, доведеться вступити в бій, поки вороги не знищили безліч ні в чому не винних людей. Ці хлопці самі пішли на війну, щоб захистити свій народ, інші народи Серединних Земель, подібно до того, як ви захищаєте свій народ. Ми повинні їм допомогти. Ми не можемо допустити, щоб це військо вбивць вільно розгулювало по всіх Серединних Землях, роблячи свою чорну справу і вербуючи нових союзників. Тому ми повинні зараз розпочати бій разом з галейцями, навчити їх боротися, щоб вони не були такими безпорадними, як зараз. Ми повинні допомогти їм виграти перший бій, і тоді вони знайдуть упевненість в собі. Після цього ми спокійно відправимося в Ейдіндріл.

— А ти викличеш свій грім, щоб допомогти нам? — Запитав Чандалов.

— Ні, — тихо сказала Келен. — Вночі я вже намагалася, але невдало. Мені важко пояснити тобі, в чому тут справа, але мені здається, причина невдачі в тому, що я раніше викликала до життя цю особливу магічну силу заради Річарда, а в інших випадках вона мені непідвладна. Мені дуже шкода.

— Але тоді як же тобі вдалося вбити стільки воїнів? — Здивувався Чандалов.

Келен торкнулася рукою його кістяного ножа.

— Таким же способом, яким твій дід навчав твого батька, а він — тебе. Я робила не те, чого вони чекали від мене. Я не прийняла їх умови бою. Вони люблять пити, але коли вони нап'ються, то гірше міркують і повільніше рухаються.

Тоссідін показав пальцем у бік табору.

— Ці люди, — сказав він, — теж люблять випити. Ми забороняємо їм пити, але деякі здорово зляться на нас. Вони вважають, що мають право пити.

Келен похитала головою:

— Ці воїни також вважають, що можна ось так просто взяти та й напасти на ворога, навіть якщо у того військо в десять разів більше. Ми повинні навчити їх, що треба робити, а чого не треба.

— Вони не хочуть нас слухати, — образився Пріндін. — Вони постійно сперечаються з нами, кажуть: «так завжди робилося» або «так треба». Ці люди визнають тільки те, чому їх колись навчили.

— І все ж нам доведеться навчити їх, — сказала Келен. — Вони повинні засвоїти саме ті методи боротьби, які принесуть перемогу. Тому ви й потрібні мені. Якщо ви зараз мені не допоможете, то багато людей, не виключаючи і ваших одноплемінників, незабаром будуть безжально винищені.

Нависло мовчання. Нарешті заговорив Пріндін:

— Ми допоможемо тобі. Ми з братом виконаємо твоє прохання.

— Спасибі, Пріндін, — посміхнулася Келен. — Але в цій справі рішення залежить не від тебе, а від Чандалена.

Брати крадькома подивилися на Чандалена, який, в свою чергу, спрямував на Келен погляд, сповнений шаленого обурення.

Нарешті, важко зітхнувши, він сказав:

— Ти — дуже вперта жінка. Через твою впертість тебе можуть убити, якщо ми втрьох не залишимося тут, щоб навчити тебе уму-розуму. Ми підемо разом з тобою вбивати цих злих людей.

Мати-сповідниця зітхнула з полегшенням:

— Дякую тобі, Чандален! Тепер я піду до галійців і розповім їм, з чого почати. — Зачерпнувши долонею сніг, вона стала очищати обличчя від засохлої крові. — Вам вдалося хоч трохи поспати цієї ночі?

— Трохи вдалося, — кивнув Чандалов.

— Добре. Після розмови з ними мені самій треба буде трохи поспати. А ви поки можете розповісти галійцям, як їздити без цих возів. Навчіть їх бути сильними, подібно вам. Увечері ми почнемо вбивати ворогів.

Чандален знову кивнув:

— Так, сьогодні ввечері.

40

Келен вилізла на дах воза. Галійці вже стояли строєм і чекали її промови. Попереду — командир Райан і його помічники. Келен задумливо дивилася на зовсім юні лиця навколо себе. Невже їй доведеться кинути в бій цих хлопчиків?

Але вибору немає.

«Мама, мама! — Подумала Келен. — Невже заради цього жорстокого уроку ти народила мене від Вайборна?»

— Боюся, що в мене для вас тільки одна хороша новина, — почала вона, звертаючись до вишикуваного війська. — З неї я і почну, тоді вам легше буде вислухати все інше. Слухайте всі: ваша королева не загинула в Ебінісі, і її не захопили в полон. Їй вдалося втекти. Цірілла жива!

Галійці, затамувавши подих, чекали, що ще вона скаже, Після деякого замішання до них дійшло, що вона власне сказала. Цірілла жива! І всі почали кричати, стрибати, розмахувати руками, обійматися, у деяких на очах з'явилися сльози радості.

Келен мовчки спостерігала цей сплеск буйних веселощів. Їй не хотілося їх зупиняти. Вона навіть відчула себе зайвою при вигляді такої бурхливої радості за свою єдинокровну сестру. Не відразу знайшла вона в собі рішучість перервати загальне тріумфування. Командир виліз на дах воза і став поруч з нею.

— Ну, досить, вгамуйтеся! — Крикнув він. — Не ведіть себе, як діти. Що про вас подумає Мати-сповідниця!

Шум нарешті вщух, але багато хто все ще радісно усміхався. Райан шанобливо відступив назад, даючи слово Келен.

— Народ Ебінісії, — продовжувала вона, — не зміг уникнути нещастя. — Всі разом замовкли. Нависла дзвінка тиша. Ніхто більше не посміхався. — Серед жертв різанини у кожного з вас були рідні, кохані або друзі. Вони загинули від руки тих, хто зараз там, за цим перевалом. Серед убитих були і ті, кого я знала. Цієї ночі я вирушила в табір ворогів… Мені треба було оцінити обстановку і спробувати вмовити їх розійтися по домівках. Але ці люди не бажають займатися нічим, окрім війни, вони не зупиняться ні перед чим, їх мета — підкорити чужі країни, вони присягнулися знищувати всіх, хто відмовиться до них приєднатися. Ебінісія відмовилася це зробити.

Крики обурення були їй відповіддю. Келен піднесла голос, щоб її могли почути всі:

— Вбивці ваших рідних і друзів називають себе Імперським Орденом. Вони не борються за якусь певну країну. Вони воюють, щоб підкорити всі країни. Вони не підкоряються нікому — будь то королева або Рада. Вони самі собі закон. У цьому війську переважно д'харіанці, але є там і воїни з інших земель. Я бачила серед них кельтонців.

Гомін обурення почувся в натовпі. Келен витримала паузу і продовжувала:

— Серед них є й інші. Наприклад, я бачила там галійців. — На цей раз вона почула сердиті вигуки: «Цього не може бути, це якась помилка!»

— Я бачила їх на власні очі! — Знову настала мертва тиша. І вона заговорила, знизивши голос:

— Я сама хотіла б, щоб це було не так, але, на жаль, це правда. До нашого ворога приєдналися вже багато воїнів різних народів.

Їх союзниками може стати і ще більше людей — заради того, щоб брати участь в переможній війні, заради того, щоб прийняти їх новий порядок, заради почестей, влади, просто заради здобичі. Неподалік звідси знаходиться місто Селліон. Скоро Імперський Орден зажадає від цього міста покори і підтримки, інакше воно теж буде знищене. Якщо не зупинити загарбників, вони приречуть на руйнування і загибель наші міста і села. Вони завоюють всі Серединні Землі. Я прямую в Ейдіндріл, щоб підняти війська країн Серединних Земель проти Імперського Ордена, але на це потрібен час. Адже чисельність війська Імперського Ордену все збільшується, до нього приєднуються все нові і нові сили. І ніхто не може перешкодити їм знищити всіх, хто не підкориться. Ніхто — окрім вас!

Келен замовкла на кілька митей. Її промова вимагала величезного напруження, забирала всі сили.

— Я не маю, на жаль, можливості негайно зібрати Вищу Раду, продовжила вона. — І я повинна тепер зробити те, що ось вже тисячу років не робила жодна Мати-сповідниця. Даною мені владою я одна оголошую війну в Серединних Землях. Військо Імперського Ордена має бути повністю винищено.

Ніяких переговорів або перемир'я. Якщо Орден побажає здатися, це також не повинно бути прийнято за жодних обставин. Ставши на захист Серединних Земель, я заприсяглася, що ніхто з них не отримає пощади.

Келен бачила, що всіх вразили її слова. Вона продовжувала:

— Незалежно від того, чи буду я жива, чи ні, — цей мій указ не підлягає скасуванню! І будь-яка країна, яка добровільно приєдналася до Імперському Ордену, також підпаде під дію цього указу. Я не закликаю вас боротися за Галею. Як Мати-сповідниця я закликаю вас боротися за всі народи Серединних Земель.

Коли вона замовкла, з натовпу почулися запевнення, що вони готові до бою, що вони отримають перемогу над ворогом.

— Ну що ж, так тому і бути. А тепер подивіться один на одного. — Всі в подиві дивилися на Келен. — Робіть, що я сказала! Подивіться на обличчя своїх товаришів.

В деякому замішанні воїни почали озиратися, намагаючись розгледіти обличчя тих, хто стояв поруч або позаду. При цьому багато хто не міг стримати сміх, наче це була гра.

Коли вони покінчили з цим заняттям, Келен заговорила знову:

— Мало хто з вас будуть згадувати потім обличчя тих, кого ви бачите сьогодні поруч. І це будуть скорботні спогади, тому що більшість з вас, якщо ви вступите в битву з Орденом, загине в цій битві.

Настала мертва тиша. Сміху більше не було чути, всі похмуро мовчали.

— У війську Імперського Ордена командири, та й прості вояки, — в більшості своїй з Д'хари. А д'харіанці навчаються військовому мистецтву мало не з дитинства. Вони придушують хвилювання і заколоти у власній країні. Вони не просто воюють, війна — це їхнє життя. І іншого життя вони не знають. Мені сповідалися багато д'харіанців. Вони просто не розуміють, що таке мир. З весни, з того часу, як Даркен Рал послав війська в Серединні Землі, д'харіанці займалися своєю головною справою — воювали. І ті, хто виступав проти них, терпіли поразки. Д'харіанці не просто воюють, вони отримують насолоду воюючи. Вони — безстрашні воїни нашого світу. Ці воїни влаштовують поєдинки, нерідко зі смертельним результатом, за право служити в передових загонах, за право першими нападати на ворогів, а це значить першими падати в бою.

Келен окинула поглядом притихлі ряди слухачів:

— Ви цілком певні, що достатньо володієте бойовою виучкою?

Багато закивали, самовпевнено посміхаючись. Вона показала рукою на одного з воїнів, судячи по знаках відмінності — десятника.

— Ось ти розкажеш мені, як ти маєш намір діяти. Уяви собі, що ти на полі битви, командуєш списниками і лучниками. Їх військо обрушилося на тебе і на твоїх людей. Вони хочуть розсікти твоє військо на дві частини, щоб потім знищити вас. Їх люди озброєні важкими списами з гострими, зазубреними наконечниками; вони називають ці списи аргони. Якщо людину пронизати таким списом, то витягнути його майже неможливо. Рани, що наносяться таким зброєю, жахливі і майже завжди смертельні. Так от, уяви, що багато тисяч д'харіанців, озброєних цими аргонами, кинулася в атаку на твоїх людей. Як ти вчиниш?

— Побудую списоносців в каре або клином, щоб захистити лучників, впевнено відповів юнак. — Списники виставлять списи вперед, прикрившись щитами, і таким чином вони створять захист, непроникний для ворога. Щити закриватимуть списоносців, а вони самі — захищатимуть лучників. Лучники ж зможуть укласти ворожих воїнів на землю перш, ніж ті зможуть пустити в діло свої аргони. А ті деякі, кому вдасться прорватися, будуть заколоті списами. Таким чином, їх атака буде відбита, причому вони швидше за все понесуть великі втрати, що ускладнить повторний напад.

Келен кивнула, зробивши вигляд, що його слова справили на неї враження.

— Добре сказано.

Юнак засяяв. Його сусіди задоволено заусміхалися, як люди, які знають свою справу.

— Я бачила, — продовжувала Келен, — як найдосвідченіші в Серединних Землях полководці намагалися застосовувати саме такі прийоми, коли д'харіанці починали війну.

— Значить, ти знаєш, як це відбувається, — сказав десятник.

Келен невесело усміхнулася:

— Передові загони д'харіанців, про які я вам розповідала, складаються з самих рослих і найлютіших бійців, які у поєдинках завоювали право першими кидатися в бій. Вони виробили свої прийоми, щоб успішно протидіяти таким, як ви. Перш за все у них є щити, непроникні для стріл, так що вони надійно захищені від ваших лучників. Так, і ще я забула дещо розповісти вам про ці самі аргони. Їх держаки окуті залізом. Коли д'харіанскі списники проб'ються вперед, майже не зазнавши втрат від ваших стріл, вони почнуть метати в вас свої аргони.

— Але у нас теж є щити, — заперечив юнак. — Вони даремно повикидали свої аргон, а ми зможемо пронизати списами їх самих.

— Воїни передових загонів, — нагадала Келен, — Самі рослі і здорові. У самих маленьких з них руки приблизно вдвічі сильніші, ніж у вас. Наконечники ж аргонів дуже гострі. При досить сильному кидку вони можуть пробити ваші щити і застрягти в них, так що їх потім не витягнеш.

Вона зауважила, що воїни, які тільки що самовпевнено посміхався, тепер спохмурніли.

— Тепер, — продовжувала Кален, — коли аргони застрягли в ваших щитах, вам доводиться кидати списи і оголювати мечі, щоб розрубати держаки. Але держаки окуті залізом, і вам не вдається їх розрубати. Ворожі списи важкі, і їх тупі кінці торкаються землі. Д'харіанці ж уміють бігати майже з тією ж швидкістю, як летить спис. Тепер, діставшись до вас, вони зможуть, стрибаючи на держаки списів, які застрягли в ваших щитах, змусити вас падати на коліна, і тоді ви беззахисні перед їх важкими бойовими сокирами.

Воїни розгублено перезиралися. Упевненості у них явно поменшало.

— Не думайте, що я видумую все це, — сказала Келен. — Я бачила, як д'харіанці розгромили добре навчене військо, яке у кілька разів перевершувало їх числом, саме таким способом. Всього за годину вони переламали ситуацію і здобули перемогу. Д'харіанська атака списоносців з аргонами майже так само спустошлива для противника, як і справжня кавалерійська атака, але тільки д'харіанців в таких боях бере участь значно більше, ніж вершників при кавалерійській атаці. Що ж до їх кінноти, то вона зовсім не схожа на звичайну.

Вам краще і не знати, що це таке. Військо Імперського Ордена втратило приблизно половину своїх людей під час різанини в Ебінісі, а зараз вони у себе в таборі пиячать і співають пісні. А ви, втративши половину ваших людей, змогли б веселитися? Я знаю, ви впевнені, що можете перемогти військо, яке в десять разів перевершує вас за чисельністю. Я також знаю, що це дійсно можливо.

Але ті, хто може це зробити, як раз і є д'харіанці — що мають величезний досвід і прекрасно навчені. Повірте, я ціную вашу мужність і вашу хоробрість, але з д'харіанцями сили у вас далеко не рівні. Поки не рівні. Ви не зможете розгромити військо, навіть вполовину менше, якщо воно вміє битися так, як уміють д'харіанці. Правда, я не хочу сказати, що ви не можете їх перемогти.

Просто ви повинні це зробити по-іншому, не так, як ви думали це зробити. Я вірю в вас, і я маю намір навчити вас, як домогтися успіху. Я буду керувати вами в першому бою, щоб ви знали, як почати справу. Імперський Орден можна перемогти! Вас же я більше ніколи не буду називати «хлопчиками». Ви — справжні чоловіки. Ви звикли вважати себе воїнами вашої країни, Галеї. Але я вважаю вас зараз воїнами Серединних Земель. Адже не тільки вашу країну, а й усі Серединні Землі збирається підкорити Імперський Орден. І я буду з вами, щоб допомогти вам зупинити цих загарбників.

Галейці, натхненні промовою Келен, стали кричати, що вони готові зробити це. Вона стояла і слухала їх клятви битися до кінця. Але справа доносився незадоволений гомін. Потім в натовпі почалася бійка. Видно, тут були ті, хто хотів висловитися, але їхні товариші намагалися їм перешкодити.

— Якщо ви хочете брати участь в, цій боротьбі, — сказала вона, — то повинні беззаперечно мені коритися. Але на перший раз я дозволяю всім бажаючим вільно висловити все, що вони думають. Якщо у когось є заперечення, говоріть зараз, тому що іншого випадку може не бути.

Один воїн, якого стоячий поруч намагався утримати за руку, вирвав її і кинув на Келен гнівний погляд:

— Ми — чоловіки! Ми не дозволимо жінкам командувати нами на полі битви.

— Але ж вами правила королева Цірілла! — Здивовано вигукнула Келен.

— Вона — наша королева, і ми боролися за неї.

Але вона не командувала нашим військом. Це повинен робити чоловік.

— Як твоє ім'я? — Запитала Келен.

— Вільям Мослі. — Він гордо підняв голову. — Мене і моїх товаришів вчив військової справи сам принц Гарольд!

— А мене вчив король Вайборн, його батько, — відповідала Келен. — Король був і моїм батьком. Адже я однокровна сестра вашої королеви і принца Гарольда!

Келен почула, як хвиля подиву пронеслася по натовпу. Не зводячи очей з Мослі, вона підняла руку, вимагаючи тиші. Коли все стихло, вона заговорила знову:

— Але це — ще не причина для того, щоб вами командувати. Однак як воїни ви повинні виконувати накази ваших командирів і вашої королеви, а також накази Вищої Ради Серединних Земель. А Вища Рада підпорядковується наказам Матері-сповідниці, тобто моїм. Моє прізвище — Амнелл, як і у вашої королеви.

Але головне — це те, що я Мати-сповідниця в Серединних Землях. А це означає, що за моїм наказом ви повинні йти у вогонь і в воду. Хіба тобі це незрозуміло, воїн?

Мослі, підбадьорюваний деякими з товаришів, відповів:

— Ти вправі наказувати нам, але це не означає, що ти знаєш, що слід робити.

— У мене немає часу розповідати вам зараз про мій військовому досвіді, зітхнула Келен. — Я багато чого могла б вам повідомити про страшні бої, в яких мені довелося брати участь, як і про своє вміння вбивати. Розкажу вам тільки, що сталося цієї ночі. Щоб врятувати ваші життя, я одна відправилася в табір Імперського Ордена. Д'харіанці бояться нічних створінь і духів, тому у них в таборі був свій чарівник, щоб захищати їх і допомагати їм. Якби ви з вашою впевненістю в тому, що ви знаєте, як воювати, напали б на табір супротивника, чарівник заздалегідь дізнався б про це, простежив би ваш шлях, а може бути, навіть знищив всіх вас силою своєї магії!

Мослі продовжував опиратися і злобно дивився на Келен, але деякі його приятелі явно стривожилися. Одна справа — боротися проти звичайного ворога, інша — проти чарівників.

Командир Райан виступив вперед:

— Мати-сповідниця вбила цього чарівника! — Багато воїнів зітхнули з полегшенням. — Якби не вона, ми знайшли б смерть у першому ж бою, навіть не встигнувши вступити в бій з противником. І я маю намір коритися всім, кому клявся у вірності: моїй батьківщині, моїй королеві, Серединний Землям і Матері-сповідниці.

— Я — галейський воїн! — Закричав Мослі, що не бажав слухати доводів розуму. — Я — не воїн Серединних Земель! Я маю намір захищати свою країну, а не всяких там кельтонців. — Почулися схвальні вигуки. — Цей, як їх там, Імперський Орден, чи що, йде зараз до нашого кордону. Селліон — прикордонне місто, і велика частина його, по той бік річки, — вже на кельтонській землі, а не на нашій! З якого дива ми повинні вмирати за цих кельтонців?!

У натовпі воїнів знову спалахнула суперечка. Командир почервонів від люті.

— Мослі, ти ганьбиш… — Почав Райан. Келен жестом показала, щоб він зупинився. — Чому ж? — Запитала вона. — Мослі тільки висловлює те, в чому він переконаний, як я і просила. Ви повинні зрозуміти мене. Я не наказую вам зараз йти на війну. Я прошу вас захистити життя ні в чому не винних жителів Серединних Земель. Десятки тисяч ваших товаришів уже впали на цій війні. І я знаю: більшість учасників цієї війни загине. Я не наказую вам неодмінно брати участь у війні, але якщо ви вирішили воювати, то командувати вами буду я. І мені тут не потрібні люди, які не вірять в нашу справу. Так що всі повинні зараз вирішити для себе, залишаються вони тут чи ні. Але пам'ятайте: на війні — як на війні. Всім, хто буде битися з ворогом, доведеться виконувати накази командирів. А в Серединних Землях немає влади вище моєї. Тому всі, хто залишиться, будуть мені беззаперечно коритися, а непокора буде каратися нещадно. Зараз ставка в боротьбі занадто велика, щоб терпіти тих, хто не хоче виконувати накази. Ви повинні виконувати мої накази, навіть ризикуючи загинути: адже тільки так можна врятувати життя багатьох людей. Я ніколи нічого не наказую, не маючи на те серйозних підстав, хоча у мене не завжди є час для пояснень. Ви повинні вірити своїм командирам і виконувати їх накази. Келен обвела поглядом присутніх. — Вибирайте, з нами ви чи ні. Але вибір свій ви повинні зробити зараз, раз і назавжди!

Мати-сповідниця замовкла, чекаючи рішення воїнів. Між ними знову виникли суперечки і сварки. Чулися гнівні прокляття. Навколо Мослі зібралася група воїнів, що відокремилася від натовпу.

— Я йду, — вигукнув Мослі, піднявши вгору руку, стиснуту в кулак. — Я не бажаю, щоб нами командувала жінка, хто б вона не була! Хто зі мною?

Навколо нього зібралося чоловік шістдесят — сімдесят, які вітали його захопленими криками.

— Ну так ідіть! — Сказала Келен. — Вам нема чого брати участь у справі, в успіх якої ви не вірите.

Мослі кинув на неї зневажливий погляд:

— Ми підемо відразу, як тільки зберемо свої пожитки. Ми не зобов'язані бігти за твоїм наказом.

Натовп обурено загув. Мослі та його товаришів стали оточувати інші воїни.

— Зупиніться! — Крикнула Келен. — Залиште їх. Вони зробили свій вибір. Нехай забирають свої речі і йдуть.

Мослі зі своїми супутниками протиснулися крізь натовп і попрямували до стоянки. Келен про себе перерахувала відступників. Їх виявилося шістдесят сім осіб.

— Хто ще хоче піти? — Запитала вона, звертаючись до решти. Ніхто не зрушив з місця. — Значить, ви всі хочете вступити в бій з ворогом? Схвальний гул був їй відповіддю. — Ну, бути по цьому. Я сама вважала за краще б не просити вас про це, але просити зараз більше нікого. Я сумую, бо знаю: багато хто з вас загинуть в цій нерівній боротьбі. Знайте: всі живі навічно запам'ятають, чим ви пожертвували заради порятунку народів Серединних Земель!

Шістдесят сім чоловік, які вирішили піти, метушилися в цей час біля возів, збираючи свої пожитки.

— А тепер перейдемо до справи, — продовжувала Келен. — Ви повинні зрозуміти, що нам належить. Нам належить не славна битва, яка ведеться за правилами військового мистецтва, як ви, очевидно, чекаєте. Тут і мови немає про те, щоб виграти двобій з ворогом. Ми не будемо зустрічатися з ворогами на полі битви. Ми будемо просто вбивати їх всякий раз, коли буде така можливість.

— Але, Мати-сповідниця, — несміливо заперечив хтось у першому ряду. Адже існує військова честь. Тільки в чесному бою можна добитися слави.

— Слава не має відношення до війни. Славним може вважатися тільки вміння жити в мирі. У війни ж лише одна мета: вбивати. І вам слід зрозуміти це, якщо хочете вижити. Немає слави у вбивствах, незалежно від способу, яким вбивають. Ви вбиваєте в бою заради життя тих, кого ви захищаєте. А їх життя ви можете захистити однаково добре, знищуючи ворогів в бою або вбиваючи їх, коли вони сплять. Тільки у другому випадку ризику менше. Не шукайте слави в нашій війні. Це — важка і небезпечна справа, але не більше того. Ми не маємо права дати ворогові можливість показати своє мистецтво на полі битви. Ми повинні просто вбивати ворогів. А якщо ви сумніваєтеся, чи чесно це, то згадайте, чи турбують питання честі ваших ворогів. Згадайте, як вони гвалтували ваших матерів і сестер. Подумайте, що думали, якщо думали, про честь ваші матері і сестри, яких вороги гвалтували і вбивали в Ебінісі.

Келен зауважила, що воїни слухають її з кам'яними обличчями. Багатьох її слова змусили здригнутися. Їй не хотілося зайвий раз ятрити їхні рани, але вони повинні усвідомлювати, на що йдуть і в ім'я чого борються.

— Якщо ж ваші вороги думають інакше, — продовжувала вона, — тим краще. У вас буде перевага перед ними. Якщо ви зумієте вразити когось із них стрілою з великої відстані — дуже добре. Значить, той, кого ви вбили, нікого не проткне своїм аргоном. Якщо ви будете вбивати їх, коли вони їдять, — тим краще.

Тоді вони не встигнуть підняти тривогу. Якщо ви будете вбивати сплячих, ще краще.

Адже вони не зможуть вас знищити. Цієї ночі мій кінь вдарив копитом по голові їх командира. Слави тут немає ніякої, але зате тепер є надія, що його руки, як і його знання, не будуть звернені вам на погибель. І моє серце радіє при думці про те, що я, можливо, врятувала життя комусь із вас. Ми воюємо, щоб врятувати тих, хто ще живий, і навіть тих, хто ще не народився. Ви бачили, що наші вороги вчинили в Ебінісі. Назавжди запам'ятайте лиця загиблих. Подумайте про жах, який їм довелося пережити перед смертю. Все, що ми робимо, — ми робимо тільки для того, щоб нічого подібного більше ніколи не повторилося.

Наша мета не слава, і доблесть. Наша мета — вижити.

Тепер, коли Келен розвіяла ілюзії цих хлопчаків, що мріяли про бойову славу, і показала їм, у чому насправді полягає їх мета, пора було перейти до викладу плану дій. Тепер потрібно було згуртувати їх усіх для важкої і нерівної боротьби.

Келен простягла руки до неба.

— Я мертва, — вигукнула вона під вигуки подиву. — Те, що сталося з моїми братами і сестрами в Ебінісі, вбило в мені життя. Їх муки і загибель завдали мені смертельну рану. — Її голос задзвенів від гніву. — Тільки помста, тільки перемога можуть повернути мені життя! Я — Мати-сповідниця, і я від імені ваших матерів, ваших сестер, ваших ще не народжених дочок кличу до вас: нехай ваше життя обірветься разом з моїм, і відродити нас до життя зможе тільки наша помста ворогам! Пам'ятайте: до тих пір, поки живий хоч один ворог, для нас немає життя. Нам не доведеться жертвувати своїм життям в боях, тому що життя кожного з нас обірвалася сьогодні. Тільки тоді, коли всі до одного, хто учинив різанину в Ебінісі, заплатять своїм життям, життя повернеться до нас. Тільки тоді, і не раніше!

Келен подивилася на суворі обличчя юних галейців, які в урочистому мовчанні слухали її слова. Діставши свій ніж, вона підняла його над головою.

— Ми повинні принести присягу добрим людям, які загинули в Ебінісі, які тепер відправилися в світ духів, і всім добрим людям Серединних Земель, — сказала вона, притиснувши зброю до грудей.

Майже всі воїни в натовпі наслідували її приклад. Всі, крім семи чоловік, які, бурмочучи лайки, вийшли з ладу і попрямували до компанії Мослі.

Тепер втікачів стало сімдесят шість.

— Клянемося мстити без пощади, поки наше життя не повернеться до нас!

Дружний хор голосів внизу повторив слова присяги:

— Клянемося мстити без пощади, поки наше життя не повернеться до нас!

Келен бачила, як Вільям Мослі озирнувся, перш ніж попрямувати до ущелини разом зі своїми людьми. Але вона продовжувала, звертаючись до свого війська:

— Отже, ви принесли присягу. Цієї ночі ми почнемо вбивати наших ворогів. Ми будемо вбивати їх без пощади. Полонених не брати. Але тепер не можна, як раніше, їздити на возах і возити з собою все припаси. Ви повинні взяти тільки те, що можете нести самі. Нам доведеться переміщатися по лісах і вузьких ущелинах, щоб нас не помітили ті, за ким ми будемо полювати. Ми повинні кидатися на них то з одного, то з іншого боку, як вовки на здобич. І, як вовки, ми не повинні випускати нашу здобич з уваги.

Келен знову оглянула натовп воїнів. Вони слухали її мовчки.

— Ви на рідній землі. Ви добре знаєте місцеві ліси і гори. В цьому ваша перевага. Адже вороги погано знають вашу країну, вони вибирають широкі дороги, адже їхнє військо численне, і у них багато возів. Але нам не потрібен зайвий вантаж, який би заважав рухатися. Покладіть в речові мішки рівно стільки припасів, скільки можете нести. Не беріть із собою важку броню — в бою вона вам не знадобиться. Легка броня — ось те, що вам потрібно для стрімкого кидка. І пам'ятайте: не можна брати з собою ні вина, ні пива. Коли ми помстимося за Ебініс, можете пити, скільки завгодно. Але до цього пити не можна. Кожен повинен бути в будь-яку хвилину готовий до бою. Ми зможемо відпочити тільки тоді, коли жодного ворога не залишиться в живих. Частину харчів закиньте на кілька невеликих возів, але щоб там не було зброї та обладунків. Мені знадобляться добровольці, щоб передати ці вози ворогові.

В натовпі почувся гомін.

— Попереду — розвилка, — пояснила Келен. — Поки військо Ордена буде рухатися по тій, яка веде до Селліону, ці вози з їжею та пивом потрібно буде провезти по іншій дорозі, а потім — по дорозі поменше, щоб випередити їх військо. Потім вашим людям доведеться почекати, поки з'явиться передовий загін ворога. Коли ж вони помітять наших добровольців і нападуть на вози, добровольці повинні втекти, залишивши вози з усім вмістом в розпорядженні Ордена. Я знаю, що Імперський Орден зараз потребує пива, до того ж вони сьогодні ввечері будуть святкувати «перемогу». Бажано, щоб їх воїни були п'яні всякий раз, коли ми будемо нападати на них.

Ці слова Келен викликали веселе пожвавлення серед слухачів. Вона продовжувала:

— Пам'ятайте: ми повинні бути подібні зграї вовків, які хочуть повалити зубра. Нам треба не покінчити з ворогом одним ударом, але виснажити його сили, а коли він виб'ється з сил — добити його. Треба наносити йому рани — знову і знову, щоб він знесилів від втрати крові. Тоді ми зможемо знищити цього звіра.

Сьогодні, під покровом ночі, ми повинні проникнути в їхній табір і напасти на них.

Під час цієї вилазки необхідно дотримуватися найсуворішої дисципліни. Треба чітко визначити, на кого ми хочемо напасти у першу чергу. Минулої ночі мені вже вдалося засліпити цього «зубра» на одне око, коли я вбила чарівника. Для початку треба знищити вартових. В їх мундири ми одягнемо наших людей. Ось вони-то і проникнуть у ворожий табір, щоб намітити цілі для нас. Друга наша задача — перешкодити ворогові завдати удару у відповідь. Треба знищувати їх кінноту. Не витрачайте часу на те, щоб вбивати коней, досить перебити їм ноги.

Нищіть їстівні припаси. У нас нечисленне військо, і ми зможемо добувати собі їжу полюванням або купимо їжу у тутешніх селян. Але для такого числа людей, як у них, потрібно набагато більше їжі, і, знищивши запаси, ми послабимо їхнє військо. Нам також доведеться перебити їх зброярів, майстрів, які виготовляють луки і стріли, взагалі всіх ремісників, хто робить зброю. Треба буде, якщо вийде, знищити їх труби і сурмачів, щоб вони не змогли подавати сигнали. Воїни Ордена зазвичай складають у «піраміди» свої піки і списи-аргони.

Тому досить декількох ударів бойової сокири, щоб попсувати досить багато такої зброї, Наприклад, важкими сокирами вдасться якщо не поламати, то погнути аргон, що цілком достатньо. Кожен зламаний спис — це збережена життя когось з наших. Ми будемо палити їх намети, щоб їм довелося спати на морозі, будемо підпалювати їх вози, щоб позбавити їх всього необхідного. Але найголовніше — це знищувати ворожих командирів. По-моєму, краще вбити одного командира, ніж тисячу простих воїнів. Чим більше ми вб'ємо ворожих командирів, тим сильніше ми знекровимо ворога. Якщо хтось з вас придумає ще що-небудь, корисне для нас, прошу всіх повідомляти про це мені, Райану або іншим командирам. Сьогодні вночі наша задача — не стільки знищити побільше ворогів, скільки послабити їх військо, підірвати їх впевненість в своїх силах. Ми повинні перш за все змусити їх випробувати страх. До цих пір вони рідко боялися. Страх змусить їх робити помилки, і нам простіше буде їх вбивати.

Потім я розповім, як можна залякати ворогів. Зараз я даю вам кілька годин на підготовку, і ми почнемо наш похід. Нам знадобляться розвідники, щоб спостерігати за ворогом. Я повинна знати про те, що у них відбувається. Нехай розвідники повідомляють мені про все, що побачать, навіть про речі, на перший погляд, незначні. Якщо вони побачать, що заєць стрибає вище звичайного, то нехай повідомляють мені і про це. Ми повинні обманювати ворогів, але не можна допускати, щоб вони обманювали нас. І нехай допоможуть вам добрі духи!

Один з помічників командира, що стояв поблизу від воза, став віддавати воїнам якісь розпорядження.

— Помічник командира Слоан! — Окликнула його Келен. Він підняв голову, Подбай про те, щоб виставити караули і вислати вперед дозорних. І ще: якщо серед ваших людей є такі, хто вміє виготовляти білу фарбу або побілку, нехай принесуть все необхідне для цього. Нам потрібні тази або корита. Так, і треба загострити камені, щоб обігрівати намети.

Слоан не висловив здивування з приводу дивних наказів, але просто відповів:

— Так, Мати-сповідниця.

Приклавши руку до грудей, він відправився виконувати розпорядження. Келен боялася, що ще трохи — і вона в буквальному сенсі звалиться з ніг від утоми. Вона відчувала страшну, смертельну втому після нічної вилазки і втечі. Плече, забите держаком списа, продовжувало хворіти, голова гула, очі злипалися. Вона насилу стояла на ногах.

До того ж напруга, викликане необхідністю прийняти фатальне рішення про оголошення війни і цієї промовою, коли вона закликала йти на смерть, підірвало душевні сили Келен. Незважаючи на незвично теплий день, її бив озноб.

Командир Райан став з нею поруч. Він посміхнувся:

— Мені сподобалася твоя промова! Він зістрибнув з даху воза і простягнув Келен руку. Не звертаючи уваги на його жест, вона сама стрибнула вниз і, на щастя, змогла втриматися на ногах. Вона не могла собі дозволити прийняти його допомогу зараз, коли їй належало одне важка справа.

— А зараз, командир Райан, — сказала вона, — я повинна віддати наказ, який тобі не сподобається. Ти повинен послати загін навздогін Мослі та його людям.

Пішли достатню кількість воїнів, щоб вони впоралися із завданням.

— З яким завданням? — Здивовано запитав Райан.

— Всі ті, хто з Мослем, повинні бути вбиті. Дай нашим вказівки, щоб вони вдали, ніби хочуть приєднатися до Мослі. Це потрібно для того, щоб вони не розбіглися, коли з'явиться наш загін. На всякий випадок пошли і вершників, але їх не повинні помітити люди Мослі. Коли вони будуть оточені, убийте їх, там всього сімдесят шість чоловік. Нехай наші люди перерахують трупи, щоб переконатися, що знищені всі втікачі. Я буду дуже розчарована, якщо хоч один з них вціліє. Райан був вражений.

— Але, Мати-сповідниця… — Почав він.

— Я це роблю зовсім не тому, що мені це приємно, командир, — перебила Келен. — Виконуй наказ! — Вона повернулася до трьох воїнів Племені Тіни. Пріндін, вирушай разом із загоном переслідувачів. Простеж, щоб усі втікачі були знищені!

Пріндін похмуро кивнув. Він зрозумів сумну необхідність цього наказу.

Зате командир Райан зовсім розгубився. — Мати-сповідниця… я їх усіх знаю… — Бурмотів він. — Ті люди довго були нашими товаришами, і ти сама їх відпустила. Ми не можемо…

Келен поклала руку йому на плече. Він раптом зрозумів пов'язану з цим погрозу.

— Я виконую свій обов'язок, щоб врятувати ваші життя. Ти ж дав слово виконувати всі мої накази. — Вона понизила голос. — І не треба тобі приєднуватися до цих сімдесяти шести відступників.

Командир нарешті кивнув, і Келен прибрала руку. Але в очах його застигла ненависть.

— Я не знав, що доведеться починати з убивства своїх! — Сказав він тихо.

— Вбивати доведеться не своїх, а ворогів.

Райан показав на стежку, по якій пішли люди Мослі.

— Вони пішли в протилежну сторону від ворожого табору, — зло буркнув він.

— А ти думав, що вони відправляться у ворожий табір у тебе на очах? глузливо запитала Келен. — Ні, вони зроблять коло.

Вона повернулась і пішла до приготовленого для неї намету. Чандален, Пріндін, Тоссідін і командир Райан пішли за нею. Райан не здавався.

— Якщо це так, то чому ти відпустила цих людей? Чому не захотіла, щоб воїни розправилися з ними тут же?

— Я хотіла дати можливість виявити себе всім, хто хоче відступитися від нашої справи.

— А звідки ти знаєш, що всі «зрадники» пішли з ними? — Не вгамовувався Райан. — І серед нас можуть бути шпигуни чи наймані вбивці.

— Звичайно, можуть. Але зараз у мене немає доказів. Якщо я виявлю їх, розправлюся і з ними. Біля намету Келен зупинилася.

— Якщо ти думаєш, що я помилилася, — додала вона, — то запевняю тебе, це не так. Але якщо навіть я дійсно помилилася, то потрібно все ж вибирати менше зло. Якщо їм дати піти і серед них хоча б один зрадить нас, то сьогодні ж вночі ми все попадемо в пастку і загинемо. А якщо це трапиться — Імперський Орден ще довго зможе бешкетувати без перешкод. Подумай про те, що тоді загинуть багато тисяч людей, командир Райан! Якщо втікачі невинні, значить, я зробила страшну помилку і загинуть сімдесят шість невинних. Але якщо я права, життя тисяч і тисяч будуть врятовані. Виконуй наказ, Райан!

— Я сподіваюся, ти не думаєш, що я коли-небудь прощу тобі це? — Запитав командир, тремтячи від гніву.

— Про це я не думаю. Мені не так важливо, чи ненавидиш ти мене, командир Райан. Мені набагато важливіше, щоб ти був живий і виконував мої накази.

Він онімів від люті. Келен відкрила намет.

— Командир, я так втомилася, що ледве стою на ногах.

Мені треба поспати години дві. Прошу тебе поставити біля цього намету вартового.

Він кинув на неї ненависний погляд.

— А звідки ти знаєш, — спитав він, — що цей вартовий не виявиться ворогом і не вб'є тебе, поки ти будеш спати?

— Може, це і станеться. Але тоді один із наших трьох супутників помститься за мою смерть.

Райан здригнувся і подивився на людей Тіни. У гніві він забув про їх існування.

— Спочатку я змушу цю людину розкрити очі ширше, щоб він бачив, що я буду робити, — похмуро промовив Чандален.

До них підбіг помічник командира Гобсон з мискою в руках.

— Мати-сповідниця, — сказав він, — я приніс тобі тушкованого м'яса. Я вважаю, тобі хотілося б поїсти чогось гарячого.

Кален змусила себе посміхнутися.

— Дякую тобі, Гобсон, але я дуже втомилася. Зараз я не зможу поїсти.

Ти міг би зробити так, щоб їжа не охолола, поки я посплю?

— Звичайно, Мати-сповідниця! Командир Райан кинув злий погляд на свого усміхненого помічника:

— У мене є завдання для тебе, Гобсон.

— Через дві години розбудіть мене, — сказала Келен. — На цей час вам всім вистачить роботи.

Увійшовши в намет, вона впала на ліжко, сховалася з головою ковдрою, а потім ще своєї хутряною накидкою, так, щоб не проникало світло. І все одно її била дрож. Келен віддала б життя за можливість кілька хвилин побути в обіймах Ричарда.

41

Річард цілував і міцно обіймав Келен, і серце її раділо. Вона відчувала майже забутий стан спокою і безтурботності.

І раптом пролунав крик, від якого вона прокинулася. Річарда поруч не було.

Келен відкинула ковдру і сіла на ліжку, намагаючись зрозуміти, де вона. Коли ж згадала, її мало не вирвало.

«Добре б зараз вимитися в лазні!» — Подумала вона. Вона не милася, здається, вже цілу вічність. В намет заглянув командир Райан.

— Скільки я спала? — Запитала Келен сонним голосом.

— Рівно дві години. У наших людей є одна справа до тебе.

Біля виходу з намету їх чекала група воїнів. Попереду стояв смертельно блідий помічник командира Гобсон. Двоє тримали під руки Мослі, зв'язаного, з кляпом у роті. Лице його було спотворене страхом. Він намагався щось сказати, але міг видавати лише нечленороздільні звуки. Келен кинула гнівний погляд на Райана.

— Я подумав, Мати-сповідниця, — пояснив він, — що ти сама побажаєш стратити цю людину, яка так образила тебе.

Він витягнув з піхов свій ніж і простягнув їй руків'ям вперед.

Не звертаючи уваги на його ніж, Келен наказала воїнам, які тримали Мослі:

— Відпустіть його і відійдіть в сторону.

Їй здавалося, що вона все ще спить, але, на жаль, все відбувалося наяву, і в неї не було вибору.

Коли воїни виконали наказ, Келен схопила Мослі за руку. У страху він спробував вирватися, але не встиг. Тепер він був у владі Матері-сповідниці.

Сонліность Келен миттєво зникла, немов змита пробудженою силою магії.

Тепер шляху назад не було. Табір жив звичайним життям: стук молотків, скрип коліс, іржання коней, потріскування дров у вогнищі. Але Келен вже не чула всього цього. Вона зосередилася на тому, що їй зараз потрібно зробити.

Знову, як вже бувало безліч разів, вона дала волю магії. Пролунав беззвучний грім, і повітряна хвиля підняла вгору хмару сніжної пилу навколо того місця, де стояв Мослі.

Уже не належачи собі, він впав перед нею на коліна, прямо на мокрий сніг. Погляд його висловлював жах, але Келен знала, що викликаний він на цей раз тим, що кляп заважав йому тут же запитати, що вона хоче наказати йому. Тепер навколо неї насправді настала мертва тиша. Всі погляди були звернені на неї і Мослі. Келен витягла кляп у нього з рота. Мослі заплакав від радості.

— Пані, — прошепотів він, — наказуй! Прошу тебе, скажи, що я можу прислужитися тобі?

Сотні здивованих очей стежили за Матір'ю-сповідницею. Вона подивилася на уклінного Мослі і урочисто промовила:

— Мені принесе задоволення, Вільям, якщо ти розкажеш мені, що ти збирався робити після відходу з нашого табору.

— О так, Мати-сповідники, дозволь мені розповісти тобі про це! — Відповів бранець, просяявши від радості.

— Розповідай.

Він почав скоромовкою, немов боявся не встигнути:

— Я хотів відправитися в табір до тих людей, як ти їх називаєш, до Імперському Ордену. Я хотів попросити їх, щоб вони прийняли мене до себе, і провести до них усіх моїх товаришів. Щоб їм сподобатися, я хотів їм розповісти все про наше військо і про твої плани. Мені не хотілося вмирати, я думав, що у них більше шансів перемогти, ніж у тебе, і я вирішив піти до них. Я думав, що коли до них прийде багато народу, багато воїнів, які допоможуть вас розгромити, то ці люди, з Ордену, зрадіють і візьмуть нас до себе. — Раптово він розридався. О, пані, прошу тебе, прости мене за те, що я хотів заподіяти тобі зло!

Скажи мені, чим я можу заслужити твоє прощення. Я ж хотів убити тебе. Прошу тебе, пані, скажи мені, що я повинен робити, і я все для тебе зроблю.

— Я хочу, щоб ти негайно помер, — відповіла Келен крижаним голосом.

Вільям Мослі впав на землю біля її ніг, корчачись в передсмертних судорогах.

Через кілька миттєвостей, що здалися Келен нескінченними, він затих. Все було скінчено.

Келен підняла очі. Вона подивилася на Пріндіна, який стояв позаду застиглих від жаху Райана і Гобсона. Чандален також кинув на Пріндіна лютий погляд. Келен заговорила на його мові:

— Пріндін, я ж сказала тобі, що ти повинен домогтися, щоб усі вони були знищені. Чому ти не зробив цього?

Він знизав плечима:

— Їм не хотілося займатися цим. Командир їм сказав, щоб вони перебили всіх, а цього — доставити до тебе. Коли ми йшли звідси, я не знав цього, інакше сказав би тобі про це завчасно. Всього наших було двісті піших і кінних сотня. Їм не дуже-то хотілося цим займатися, і я міг хіба що вбити цього Мослі сам. Але я зрозумів, що вони тоді вб'ють мене самого, і я більше не зможу захищати тебе, а саме головне: я знав, що ти права, і розумів, що ти даси їм хороший урок.

— Чи вдалося комусь із них втекти? — Запитала вона.

— Ні. На мій подив, ті, кого ти послала, добре впоралися зі своєю справою. Вони — славні хлопці. Їм хотілося плакати, але вони все ж виконали твій наказ. Нікому з тих втекти не вдалося.

Келен важко зітхнула.

— Я розумію тебе, Пріндін. Ти вчинив правильно! — Вона подивилася на Чандалена і додала:

— Чандален, звичайно, теж зрозуміє тебе.

Ці слова прозвучали як наказ. — Чи задоволений ти тепер, командир?

— Так, Мати-сповідниця, — відповів він здавленим голосом.

— Усім все ясно? — Запитала вона, звертаючись до воїнів.

— Так, Мати-сповідниця, — відповіли вони безладним хором.

Якщо до цих пір в таборі і були люди, які не боялися Келен, то тепер таких не залишилося. Велика частина цих хлопців вперше побачила чародійство, і було воно не світлим і прекрасним, а похмурим і страшним.

— Мати-сповідниця, — ледь чутно сказав командир Райан, все ще стискаючи в руці свій ніж. — Що ти зробиш зі мною за те, що я не виконав свого наказу?

— Нічого, — відповіла вона, дивлячись йому в очі. — Сьогодні для тебе, як і для всіх нас, перший день війни з Орденом. Більшість з вас не зрозуміли, що я не віддаю наказів без достатніх на те підстав. Раніше ви не брали участь у війнах і ще багато чого не навчилися. Я буду цілком задоволена, якщо сьогоднішній урок піде на користь як тобі, так і всім іншим.

— Дякую тобі, Мати-сповідниця, — так само тихо вимовив Райан і тремтячою рукою прибрав ніж. Він подивився на мертве тіло в її ногах.

— Ти знаєш, ми ж виросли разом із ним. Ми жили на відстані милі один від одного, часто зустрічалися, разом працювали в полі, разом полювали, ходили на рибалку… разом ходили на свята, разом… — Він запнувся.

— Не треба, капітане, — сказала Келен. — Не муч себе, я знаю, ніщо не може пом'якшити біль зради… І біль втрати. Я ж казала тобі: війна безславна справа. Якби Орден не розв'язав війну, ви б зі своїм приятелем і тепер разом ходили на риболовлю. Проклинай Імперський Орден і відомсти йому за це, як і за все інше заподіяне зло!

— Мати-сповідниця, — запитав він раптом, — а як би ти поступила, якби виявилося, що ти помилилася, що Мослі не збирався перебігати до ворога?

Келен подивилася йому в очі.

— Може бути, тоді я взяла б у тебе ніж і вбила б тебе.

Вона повернулась до помічника Райана і поклала руку йому на плече.

— Гобсон, я знаю, тобі довелося нелегко, але Пріндін розповів мені, що ти добре виконав моє завдання.

Йому важко було говорити, але все ж він знайшов у собі сили посміхнутися.

— Дякую, Мати-сповідниця. Келен оглянула присутніх воїнів.

— Хіба вам всім нічим зайнятися? — Ті, немов прокинувшись, стали розходитися. Гобсон доклав руку до грудей на знак пошани, повернувся і також пішов займатися своїми справами. Воїни, які привели Мослі, підняли з землі тіло і забрали. Решта підійшли до Чандалена і двох братів, щоб отримати подальші вказівки. Келен і Райан залишилися вдвох.

Вона знову відчула страшенну втому. Для сповідники, навіть якщо вона була сповнена сил або добре відпочила, застосування своєї влади завжди величезна напруга. Келен же ледь трималася на ногах після нічної битви і останніх подій. Їй слід було поспати і відпочити подовше, але зараз про це годі було й думати. Келен відчувала, що сили її підірвані. Це було тим більш прикро, що їй довелося перенести цю напругу заради того, що цілком можна було зробити і без неї. Може бути, справа в холодній погоді, але Келен відчувала, що втома, яка навалилася після дотику до Мослі набагато більша звичайної.

Вона подумала, що треба буде попросити Пріндіна зробити їй ще чаю.

— Можу я поговорити з тобою, Мати-сповідниця? — Запитав Райан.

— Слухаю тебе, командир.

— Я хочу попросити у тебе вибачення. — Він відвів погляд, роблячи вигляд, що стежить за тим, як кілька воїнів наповнювали міхи водою.

— Нічого, Бредлі. Адже Мослі був твоїм другом, а про друзів важко думати погано.

— Справа не в тому, Мати-сповідниця, — сказав Райан. — Батько завжди говорив, що треба вміти визнавати помилки, якщо хочеш жити гідно. А я помилився. Я вважав, що ти хотіла вбити Мослі. за те, що він відмовився підкоритися тобі. Я прошу вибачення за цю помилку, Мати-сповідниця. Я погано подумав про тебе, не зрозумів, що ти хотіла захистити нас, нехай навіть ми проявимо невдячність. Але я вдячний тобі. Я сподіваюся, що ти не тримаєш на мене зла. Тепер я буду мати за честь битися під твоїм керівництвом. Хотів би я коли-небудь знайти хоча б половину твоєї мудрості і сили духу! Келен посміхнулася йому:

— Я не набагато старша за тебе, але зараз ти змусив мене відчути себе майже старою. Але я рада, що ти багато чого зрозумів сьогодні. Ти хороший командир, Бредлі, і я вірю: твоє життя буде гідним. Він посміхнувся у відповідь:

— Я радий, що у нас знову добрі стосунки! — В цей час один з воїнів підійшов до командира. — Що таке, десятник Фрост?

Фрост доповів, що послані ним люди знайшли в закинутому сараї неподалік розкришену крейду та інші речовини для приготування вапняного розчину.

Знайшлися також досить великі дерев'яні діжки.

— Скільки у вас цих діжок? — Запитала Келен.

— Дюжина, Мати-сповідниця.

— Поставте діжки в ряд і встановіть намет над кожною з них. Намети краще вибрати самі просторі, нехай навіть командирські. Зробіть гарячий вапняний розчин і покладіть в кожну палатку по розпеченому каменю, щоб усередині довше зберігалося тепло. Повідомте мене, коли все буде готово.

Десятник відсалютував їй і пішов, не задаючи жодних питань, хоча був явно здивований її розпорядженням.

Зате командир Райан запитав, навіщо знадобилася вапно.

— Раз у нас добрі відносини, то не варто їх псувати. Я все поясню тобі пізніше. Як справи з возами?

— Повинні бути готові.

— Тоді мені необхідно оглянути їх. А як щодо дозорних?

— Все в порядку.

На шляху до возів до них раз у раз підходили люди з різними питаннями і пропозиціями: вивести з ладу колеса возів противника, спалити ворожі бойові знамена або, наприклад, спалити їх запасний одяг, щоб вони замерзли, якщо похолодає. Була навіть пропозиція навалити гною в їх бочки з питною водою, щоб люди Ордена змушені були витрачати час на отримання води з талого снігу, і так далі, і тому подібне.

Були серед цих пропозицій як нездійсненні, так і слушні, і Келен відверто говорила людям, що вона думає з приводу їх ідей, а в деяких випадках навіть розпоряджалася, щоб пропозиції були приведені у виконання.

Нарешті прийшов помічник командира Гобсон з мискою тушеного м'яса:

— Я розігрів його, щоб ти трохи підкріпилася, Мати-сповідниця.

Вона зробила вигляд, що дуже вдячна йому, навіть змусила себе з'їсти ложку і сказала, що дуже смачно, — на більше в неї не було сил.

Всім сповідницям потрібен час, щоб відновити сили після застосування магії. Деяким потрібно для цього декілька днів, Келен же, як правило, двох годин було достатньо. Але вона вже відпочила стільки часу, скільки могла собі дозволити. Ні вдень, ні найближчої ночі такої можливості, мабуть, не буде. Але їжа зовсім не потрібна сповідницям, якщо їм потрібно відновити силу магії. Їжа сама по собі вимагає сил. Зараз Келен ніяк не можна було їсти, а показувати це було теж не можна.

На щастя для неї, вони вже дійшли до возів, і Келен послала Гобсона за Чандаленом, Пріндіном і Тоссідіном. Коли він пішов, вона поставила миску з краю, на дно воза з бочками, а потім сама влізла всередину вози. Райан поліз за нею.

— Треба надіслати кого-небудь, — сказала вона йому, — щоб зняти бочки зверху, потім розставити їх внизу по порядку і витягнути з них затички.

Коли він покликав кілька воїнів для виконання цієї роботи, Келен запитала:

— Чи навчив вас Чандален виготовляти троги? Трога представляла собою шматок товстої мотузки або дроту з двома дерев'яними ручками по краях. Така мотузка або дріт призначена була для того, щоб, накинувши її ззаду на шию людини, затягнути навколо петлю. Якщо трога була виготовлена з дроту, а руки воїна, який нею користувався, були досить сильними, то з її допомогою можна було навіть обезголовити жертву, причому той, на кого напали, не встигав навіть крикнути. Якщо Трога не була зроблена з дроту і якщо воїн, озброєний нею, не був досить сильний, все ж він міг з її допомогою безшумно придушити жертву.

Райан витягнув з-під плаща дротяну трогу і показав її Келен.

— Він пояснив нам на прикладах, як нею користуватися, — сказав командир. Чандален був обережний, але все ж я не хотів би опинитися на місці тих, хто служив йому для прикладу. Він говорив, що вони з Пріндіном і Тоссідіном за допомогою цих штук зніматимуть часових у ворожому таборі. Не думаю, що він вважає нас здатними підкрадатися до людей ззаду так само тихо, як він це вміє робити, але багато хто з нас були мисливцями, і ми розуміємо…

Тут Райан скрикнув і підскочив. Чандали, непомітно підкравшись ззаду, ткнув його кулаком в бік. Командир обурено подивився на усміхненого Чандалена.

Обидва брата залізли на віз, щоб допомогти розставляти бочки.

— Ти чогось хотіла, Мати-сповідниця? — Запитав Чандален.

— Дай мені своєї отрути, свою коробочку з банду, — сказала вона.

Він насупився, але все ж поліз в сумку, що висіла у нього на поясі, дістав кістяну коробочку і передав їй. Обидва брата теж протягнули Келен свої коробочки.

— Скільки бочок з вином і пивом зможу я отруїти такою кількістю отрути? запитала Келен.

Чандали підійшов до неї, обережно переступаючи з бочки на бочку.

— Ти хочеш весь отрута відправити у ці бочки? — Вона кивнула. — Але тоді у нас більше нічого не залишиться. А банду нам може ще знадобитися.

— Я залишу трохи про всяк випадок. Не треба забувати: чим більше ворогів вдасться отруїти, тим менше вони зможуть вбити наших.

— Але вони можуть розпізнати отрута, — сказав командир Райан. — Може бути, вони навіть не стануть пити все це.

— У них є собаки, — кивнула Келен. — Ось чому я хочу послати їм не тільки випивку, але і їжу. Воїни Ордена зазвичай кидають їжу собакам, щоб переконатися, що з нею все в порядку. Я сподіваюся, що вони поступлять таким чином і на цей раз. Після цього вони повинні заспокоїтися, а так як їм зараз дуже потрібно пиво, то вони і не подумають, що воно може бути отруєним. Чандали перерахував бочки:

— Тридцять шість. По дванадцять на кожну нашу коробочку з банду. — Він помовчав, підраховуючи про себе. — Від цього вони навряд чи помруть, хіба тільки вип'ють занадто вже багато, але захворіти — захворіють.

Що значить — захворіють? — Запитала Келен.

— Вони ослабнуть, у них буде крутитися голова і боліти живіт. Може бути, від цієї хвороби деякі помруть через декілька днів.

— Це було б дуже до речі, — сказала Келен.

— Але ж тут не вистачить пива на всіх їх людей? — Вигукнув Райан.

— Коли вони захоплять наші припаси, то перш за все передадуть здобич начальникам, а простим воїнам дадуть те, що залишиться. А начальники для нас найважливіші.

Коли всі бочки були розставлені на дні воза, з них стали виймати затички.

— Чому ці шість діжок менші за інших? запитала Келен.

— У них ром.

— Ром? Напій знаті? — Вона посміхнулася. — Ром командири насамперед заберуть собі. Чандали, чи зможуть вони до смаку зрозуміти, що тут отрута, якщо я покладу його побільше в ці барила?

Він опустив руку в барило з ромом і облизав пальці. — Ні, він сам гіркий.

У таких випадках банду розпізнати не можна. — Келен ножем розділила порошок в його коробочці на шість порцій і висипала кожну порцію в отвір барильця з ромом.

— Така кількість отрути в маленьких барилах може викликати смерть ворожих воїнів вже на наступний день, — сказав Чандален. — Але на інші шість бочок отрути в коробочці не залишилося.

Келен повернула йому коробочку, в якій дійсно майже не залишилося банду.

— Краще вже не покласти отруту в бочки з пивом, але зате ми будемо знати, що банду напевно вб'є тих, хто буде пити ром. — Взявши отрута у Тоссідіна, вона поклала по одній порції банду в кожну з наступних дванадцяти бочок з пивом.

— Розмістіть бочки так. — Веліла Келен, — щоб ром стояв на видному місці, інакше їх командирам може помилково дістатися пиво.

Вона хотіла насипати отрути в останні дванадцять бочок, але виявила, що коробочка неповна.

— У тебе залишилося не дуже-то багато банду, — зауважила вона, — куди він подівся?

Пріндіну її питання явно не сподобався. Він тільки рукою махнув.

— Коли ми йшли, то дуже поспішали, і я забув перевірити, повна чи є в мене коробочка.

— Пріндін, хіба я не казав тобі сто раз, що ти міг би забути навіть свої ноги, якби міг ходити без їхньої допомоги?! — Сердито вигукнув Чандален.

— Це нічого, — примирливо посміхнулася Келен, до видимої радості Пріндіна. — Головне, такої кількості вистачить, щоб у них розболівся живіт.

Коли Келен закінчувала з останньою бочкою, вона почула, що її хтось гукає, і з подивом побачила внизу двох воїнів, які сиділи на неосідланих ломових конях. Величезні коні мишачої масті були упряжними, а не верховими, при цьому в їх упряжі не вистачало шлей. До хомутів обох коней були, як їй здалося, прикріплені ланцюги. Всі присутні, залишивши свої заняття, з подивом розглядали коней і вершників.

Коли обидва воїни зупинилися, Келен розгледіла, що коні насправді з'єднані одним ланцюгом. Вершники зіскочили на землю.

Хлопчини на вигляд було не більше п'ятнадцяти років. Вони були худими і довготелесими, в розстебнутих теплих плащах, які, втім, навіть будучи застебнутими, висіли на них мішком. Широко посміхаючись, вони привітали Матір-сповідницю. Навіть незважаючи на їх шанобливий страх перед нею, було помітно, що обидва перебували в радісному збудженні.

— Як вас звуть? — Запитала Келен.

— Я — Брін Джексон, а це — Пітер Чапман, Мати-сповідниця, — відповів один із них. — Ми тут придумали одну штуку і хочемо вам показати її. Вийде здорово, ось побачите!

— Що вийде здорово?

Обидва хлопця тільки й чекали цього питання. Сяючий Брін підняв зі снігу ланцюг і показав її Келен:

— Ось ця штука, Мати-сповідниця. Це ми самі придумали! Пітер, покажи їй, у чому тут справа!

Пітер радісно кивнув. Він відвів свого коня в бік, так що ланцюг, прикріплений до хомутів обох ломових коней, піднявся.

Келен, як і всі інші, з подивом дивилася на дивне видовище, намагаючись зрозуміти, що б це значило. Брін показав їй довгий ланцюг.

— Ти сказала, що нам треба буде залишити всі вози, але кидати Дейзі і Піпа нам не хотілося. Ми з Пітером — візники. Нам хотілося, щоб від наших коней, від Піпа і Дейзі, була користь для всіх. І тоді ми з ним взяли дві найбільші ланцюги і попросили Морвана — це наш коваль, — попросили його, значить, щоб він з них скував для нас один. — Він замовк, чекаючи, що вона відповість, як ніби більше нічого пояснювати не потрібно.

— Ну, і що ж далі? — З цікавістю запитала Келен.

— Та як же! — Брін був щиро здивований, що його не розуміють. — Ти сама говорила, що ми нападемо на ворога вночі. І ще ти сказала, що треба покалічити їх коней. — Він не зміг втриматися і пирснув. — Адже коні у них прив'язані до конов'язі. Ми змусимо Дейзі і Піпа скакати галопом, прямо на їх конов'язь, так, щоб ланцюгом збивати з ніг їх коней. Уявляєш, скільки ми їм шкоди наробимо!

Келен подивилася на Пітера. По обличчю його було видно, що і він у захваті від цієї ідеї.

— Брін, по-моєму, скакати на конях, пов'язаних ланцюгом, досить небезпечно можна налетіти на щось, — зауважила вона.

Брін трохи зніяковів, але повторив:

— Зате ми зможемо вивести з ладу їх коней! У нас вийде, ось побачиш.

— А ти знаєш, що коней у них близько двох тисяч? — Запитала Келен.

Почувши це, обидва хлопчини знітилися.

— Дві тисячі! — Розчаровано простягнув Брін. Келен запитально подивилася на командира Райана.

Той знизав плечима, очевидно, сам точно не знаючи, чи вийде щось з цієї затії.

— З цього нічого не вийде, — сказала Келен. — Коней у ворогів занадто багато. Тому доведеться створити набагато більше таких упряжок. — Брін і Пітер помітно пожвавилися, почувши останні слова. — Тому, — продовжувала вона, — ви повинні зібрати разом всіх погоничів. Тоді ми зможемо знайти найкраще застосування їх майстерності. Для цієї мети можна використовувати всі ланцюги, упряж і все потрібне спорядження, яке ви знайдете. Перш за все слід виготовити ланцюги. А потім, залишок дня, хай кожна пара вершників вправляється в скачках з перешкодами, щоб коні звикли до таких речей.

Пітер радісно посміхнувся:

— Ми так і зробимо, Мати-сповідниця! Ти можеш на нас покластися.

Вона серйозно подивилася на обох хлопців.

— Хочу попередити вас, що ви затіяли небезпечну справу. Але якщо ця справа вдасться, то користі нам дійсно принесе чимало. Будуть врятовані життя багатьох воїнів. Кіннота ворога страшна в бою. Тому ви повинні серйозно підготуватися. Не забувайте: вас можуть убити, коли ви будете брати участь в нічний вилазці.

Юнаки, піднявшись духом, знову відсалютували.

— Ми все зробимо, Мати-сповідниця. Ти можеш покластися на нас і на інших погоничів теж. Ми не підведемо.

Келен відпустила хлопців, і ті поїхали, жваво обговорюючи отримане завдання.

Під'їхав ще один вершник. Він запитав про щось у кількох воїнів, які попалися йому назустріч, і йому вказали на візок, в якому знаходилася Келен.

— Ці хлопці пробули у нас всього два місяці, — сказав Райан. — Вони ще зовсім юні!

— Вони — чоловіки, які воюють за Серединні Землі, — відповіла Келен. Коли я вперше побачила тебе і твоїх помічників, то подумала те ж саме, що ти — про своїх візників. Але зараз ви для мене стали немов би старше.

Він зітхнув:

— Мабуть, ти права. Якщо у них дійсно вийде те, що вони затіяли, це буде просто чудово.

В цей час до них наблизився вершник, той самий, що питав, де знайти Келен, і зіскочив з коня, перш ніж той встиг зупинитися.

— Мати-сповідниця, — почав він, насилу переводячи подих. — Я Сінріко, дозорець.

— Що сталося, Сінріко?

— Ти звеліла доповідати про все, що ми побачимо. Так от, між нашим табором і табором Ордена, недалеко від розвилки доріг, з'явилася карета, прямуючаа з Кельтона. Так як ти веліла нам все перевіряти, то ми зупинили цю карету. А я вирішив порадитися з тобою, як вчинити з пасажирами.

— Хто їде в кареті?

— Літнє подружжя. Багатий купець зі своєю дружиною. Каже, що він власник якихось садів.

— А що ти сказав їм? — Запитала Келен. — Сподіваюся, ти нічого їм не повідомив про нас, про наше військо? Він енергійно затряс головою:

— Ні-ні, Мати-сповідниця. Ми сказали їм, що в горах є розбійники, а ми — із загону, який за ними полює. Ще ми сказали, що не дозволяємо нікому тут проїжджати без дозволу нашого командира, а тому вони повинні почекати, поки я повернуся.

— Молодець, Сінріко, добре придумав.

— Візника у них звуть Аерн, — продовжував він. — Він намагався було сперечатися з нами, але ми пригрозили йому зброєю. Тоді старий-пасажир вискочив з карети і став кричати, що ми хочемо їх пограбувати. Він став розмахувати своєю тростиною, наче сподівався нас налякати, але ми направили на нього стріли, і він заліз назад у карету.

— Як його звати? — Запитала Келен.

Сінрікьо почухав потилицю.

— Не то Робін, не то Рубен… Так, Рубен Рибнік. Здається, так.

— Щось не схоже на шпигунів, — задумливо сказала Келен. — Але якщо ці люди щось знають про нас і потраплять в руки д'харіанців, то, звичайно, ті з них швидко все витягнуть. А куди прямують ці мандрівники? — Старий сказав, що в нього дружина хвора і він везе її в Нікобар, до якихось цілителів. Вона і справді погано виглядає.

— Ну, раз вони направляються на північний захід, — кивнула Келен, — то навряд чи виявляться поблизу від стоянки Ордена. Але перш ніж їх відпустити, я повинна переговорити з ними.

Не встигла вона, піти, як з'явився десятник Фрост і доповів:

— Мати-сповідниця, діжки з вапном готові, намети обігріваються!

Келен подивилася на Фроста, потім — знову на Сінріко. Важко зітхнувши, вона сказала:

— Ось що, Сінріко. На дорогу туди і назад потрібно години дві, але у мене, на жаль, зовсім немає часу.

— Розумію, Мати-сповідниця. Що накажеш? Вона змусила себе вимовити потрібні слова:

— Убийте їх.

— Як, Мати-сповідниця!

— Убийте їх. Ми не знаємо, чи говорять вони правду, а ризик надто великий, щоб можна було пропускати невідомих. Зробіть це швидко, щоб вони не мучились. — Вона повернулася до десятника Фросту.

— Але, Мати-сповідниця… — Не здавався Сінрікьо.

— Що ще?

— У цього візника, Аерна, є королівський пропуск.

— Що?

— Королівський пропуск. У нього є медаль, яку йому видала сама Цірілла. Там написано, що він отримав її за заслуги перед населенням Ебінісії і може вільно проїжджати по всій нашій країні.

— Отже, медаль йому вручила сама, королева? — Запитала Келен.

— Так. Я виконаю твій наказ, Мати-сповідниця, але тільки королева, вручаючи йому медаль, обіцяла і свій захист.

Келен відчувала, що дуже втомилася і їй важко зосередитися.

— Ну, якщо у нього є пропуск від королеви, ми повинні поставитися до цього з повагою, — нарешті сказала вона. — Але скажіть йому, щоб вони негайно забиралися звідси. Ти ж казав їм про розбійників? Так ось, скажи, що якщо ти ще раз впіймаєш цього Аерна з його каретою в цих місцях, то ти, відповідно до отриманого наказу, негайно покараєш їх всіх як спільників цих розбійників. В Нікобар треба їхати на північний захід. Нагадай їм це і скажи, щоб не надумали зупинятися, перш ніж відїдуть звідси досить далеко.

Сінріко відсалютував їй і поскакав, а Келен разом з командиром Райаном вирушила до наметів, де був приготований вапняний розчин. Решта воїнів повернулися до своїх занять.

Келен відчинила свою хутряну накидку. Стало тепліше, в повітрі запахло вогкістю.

— До вечора над ущелиною повисне туман, і видимість буде погана, — зауважив Райан.

Так як вона була здивована його словами, він пояснив:

— Я виріс у цих горах. Коли взимку починається відлига, як зараз, туман може протриматися два дні.

— Якщо так, то для нас це непогано, — сказала Келен. — Це допоможе нам посіяти страх в лавах ворогів. — Отже, ти вже можеш розповісти, для чого нам знадобилася вапно?

— Ми збиралися намітити для себе у ворожому таборі цілі, які треба знищити. Найближчої ночі для цього буде сприятливий момент, тому що наш напад буде раптовим. Надалі такого випадку не трапиться: вони будуть чекати нових нападів.

— Розумію. Наші люди теж добре розуміють це. Вони зроблять все, як треба.

— Як я вже говорила, — продовжувала Келен, — наша головна мета — вбити побільше ворогів. Може бути, цієї ночі нам випаде найкраща можливість.

Скільки у вас тут мечоносців?

Він помовчав, виробляючи підрахунок в умі, потім сказав:

— Мечоносців — близько двох тисяч. Напевно, ще чоловік вісімсот лучників, а решта — списники, кіннотники і всякі інші потрібні у військах люди зброярі, ковалі, візники та інші.

— Добре, — кивнула Келен. — Тоді я попрошу тебе відібрати близько тисячі мечоносців. Обирай найсильніших, найхоробріших, самих нещадних до ворога.

— А що належить зробити цим воїнам?

— Ті, кого ми одягнемо в мундири вбитих вартових, повинні відправитися на розвідку у ворожий табір. Повернувшись, вони розкажуть нам, де знаходиться те, що нас передусім цікавить. У нас буде достатня кількість людей, щоб виконати завдання. Мечники займуться ворожими командирами, принаймні тими, які не будуть отруєні, а потім повинні будуть знищити якомога більше ворожих воїнів і як можна швидше.

Вони дійшли до дванадцяти наметів, що стояли півколом, одна за одною.

Келен перевірила їх все і переконалася, що все приготовано, як вона наказала. Потім вона зупинилася біля найбільшого намету.

— Ти збиралася сказати мені, що ми збираємося білити, — нагадав Райан.

— Тисячу воїнів, — коротко відповіла вона. Він був приголомшений.

— Нам належить білити людей? Але навіщо?

— Тут все дуже просто. Відомо, що д'харіанці бояться привидів. Вони бояться привидів убитих ними ворогів. Тому вони і намагаються прибрати тіла вбитих товаришів з поля бою, як було в Ебінісі. Сьогодні вночі до них прийдуть ті, кого вони бояться. Вони піддадуться нападу тих, кого вони тільки й бояться: нападу привидів.

— Але вони ж зрозуміють, що ми воїни, тільки в білому одязі.

— Ні на кому не буде одягу. На них не буде нічого, а їх мечі будуть білі, як і вони самі. Перед нападом всі наші воїни роздягнуться догола.

У командира Райана відвисла щелепа.

— Що?!

— Ти зараз повинен зібрати тисячу мечоносців. Їм слід заходити в ці намети, роздягатися і занурюватися в діжки з вапном. Після цього нехай стоять біля гарячих каменів і сушаться. На це піде багато часу. Після цього вони знову можуть одягатися і носити одяг до часу нападу.

Командир Райан не вірив своїм вухам:

— Але ж зараз зима! Вони ж замерзнуть!

— Зараз відлига, — відповіла Келен. — Крім того, щоб не замерзнути, вони постараються зробити свою справу якомога швидше і повернутися назад. Їм зовсім ні до чого залишатися довго в стані ворога. Противник швидко отямиться і знищить тих, хто вторгся в його табір. А наші воїни повинні будуть вбивати д'харіанцев, поки ті ще не отямилися від переляку. Коли д'харіанци побачать привидів, яких так бояться, то в перші хвилини будуть думати тільки про втечу і ні про що інше. А наші люди отримають можливість рубати втікачів. Деякі з ворогів не зможуть навіть бігти від переляку. Ті ж, хто впізнає в нас воїнів, все-таки схаменуться, але не відразу. Ось цим-то часом першого переляку нам і треба скористатися. У бою достатньо іноді нетривалого замішання ворогів, щоб отримати над ними верх. В тому й буде справа, що наші мечоносці зовсім не повинні вступати в даний бій. Їх завдання полягає в тому, щоб винищити побільше ворогів, скориставшись панікою. А після того, як ворожі командири будуть вбиті, нашим воїнам і зовсім не слід битися без крайньої необхідності. Ми не можемо ризикувати нашими людьми. Ось мій наказ: напасти на них, перебити побільше народу і відійти назад.

Командир Райан деякий час стояв у роздумах. Нарешті він заговорив:

— Мені самому все це дуже дивно, але, здається, ці дивні прийоми можуть дійсно спрацювати. Нашим хлопцям все це спочатку не сподобається, але наказ вони виконають. Я їм все поясню, і тоді, я впевнений, вони це сприймуть краще. Я сам колись не чув ні про що подібне, але я впевнений, що і противник теж. — Він нарешті посміхнувся. — Що ж, думаю, вони здорово здивуються, це вже точно.

Келен полегшено зітхнула:

— Добре! Я рада, що командир галейського війська… Що командир галейського війська Серединних Земель вірить в успіх справи. А тепер я прошу принести і побілити мої сідло і упряж. І постав охорону біля моєї палатки, поки я буду всередині.

Він здивовано подивився на неї:

— Твоє сідло?!.. Але як же, Мати-сповідниця?.. Невже ти?..

— Я не вимагаю від своїх людей того, що не робила б сама. У першій битві ними повинен хтось командувати. Я візьму це на себе.

Командир Райан прийшов в жах.

— Мати-сповідниця… але ж ти… жінка, — пробурмотів він. — І ти… непогана. — Він, якби мимоволі, оглянув її, — Мати-сповідниця, прошу мене вибачити. — Він замовк.

— Не забувай, командир Райан: воїни повинні виконувати завдання. Він почервонів.

— Але вони ж — молоді чоловіки, Мати-сповідниця… Не можна ж від них очікувати… Вони ще молоді… — Він ніяк не міг підібрати потрібні слова. — Вони нічого не зможуть вдіяти… Мати-сповідниця, прошу тебе… Це порушує всі правила пристойності. — Він замовк, сподіваючись, що далі можна не пояснювати.

Вона ледь помітно посміхнулася.

— Командир, чи чув ти легенду про Шахар? — Він похитав головою. — Так от, коли йшло об'єднання племен, яке завершилося створенням Д'хари, то ті, хто був ініціатором об'єднання, захоплювали землі чужих племен, приблизно так само, як зараз Імперський Орден. Вони пропонували всім союз або підкорювали їх силою зброї. Плем'я Шахар відмовилося приєднатися до загарбників. Люди цього племені билися так люто, що загарбники почали їх боятися, хоча Шахар було в кілька разів менше. Ці люди любили битися більше всього на світі.

Вони були безстрашні до нерозсудливості і навіть йшли в бій оголеними, в сильному збудженні.

Райан слухав розповідь Келен, розкривши рот. Вона продовжувала:

— Усім д'харіанцям відома легенда про Шахар. І всі вони бояться Шахар до цього дня. — Вона помовчала небагато. — Так що, якщо наші воїни підуть в бій разом зі мною, і… це відбудеться… то тим сильніше злякаються люди Ордена.

Але я не думаю, що є підстави для занепокоєння. У наших воїнів будуть турботи важливіші, наприклад, як залишитися в живих.

Опустивши очі, командир Райан відповів:

— Прошу мене вибачити, Мати-сповідниця, але все ж мені це не дуже подобається. Виходить, що ти будеш піддавати себе небезпеці невідомо заради чого.

— Це неправда. Є більш серйозні причини для того, що я збираюся зробити. По-перше, коли вночі я бігла з ворожого табору, за мною погналися близько п'ятдесяти воїнів. Д'харіанці не сумніваються, що ці воїни наздогнали і вбили мене.

Командир насторожився:

— Ти хочеш сказати, що ці п'ятдесят чоловік до цих пір шукають тебе?

— Ні, вони загинули, всі до єдиного. Але ті, хто залишився в таборі Ордена, не знають про це. Коли вони побачать мене, всю білу, наче привид, вони, звичайно, подумають, що я загинула, як і повинно було статися, а на них напав мій дух. Це налякає їх ще більше.

— Невже всі п'ятдесят… — Пробурмотів вражений Райан. — А яка ж друга причина? Келен трохи помовчала.

— Коли воїни Ордена побачать мене, — почала вона тихо, — то… не важливо, чи приймуть вони мене за привид, чи зрозуміють, що я — гола жінка верхи на коні, вони все одно будуть дивитися на мене. А раз так, то вони якийсь час не зможуть вбивати вас. Ми ж зможемо вбивати їх, поки вони будуть зайняті іншим. Для мене ж головне — врятувати якомога більше наших людей. Це — мій обов'язок перед ними.

Деякий час Райан зніяковіло мовчав, опустивши очі. Потім він сказав ледве чутно:

— Я й не думав, що Мати-сповідниця настільки сповнена турботи про моїх людей. — Він знову подивився на Келен. — Чи можу я якось відговорити тебе від цієї затії?

Келен посміхнулася:

— У світі є тільки одна людина, яка могла б утримати мене, але це не ти. Якби він дізнався про мій намір, то, звичайно, заборонив би мені.

Цікавість командира Райана пересилило обережність:

— Хто ж це? Чи не твій чоловік? — Келен похитала головою. — Тоді це той, кого ти хочеш взяти собі за чоловіка?

— Ні. Я хочу стати дружиною цього чоловіка. Принаймні я сподіваюся на це. Він сам попросив мене про це. — Вона знову посміхнулася, помітивши його збентеження. — Його звуть Річард. Він — Шукач Істини.

Райан був приголомшений.

— Прости мене, Мати-сповідниця, якщо я… запитую про заборонене, але я думав, що всі сповідниці… що їх магічна сила… Словом, я не знав, що сповідниці можуть виходити заміж.

— Так, не можуть. Але з Річардом — випадок особливий. У нього є дар, і моя влада не може зашкодити йому. Райан нарешті теж посміхнувся:

— Я радий… Я щасливий за тебе, Мати-сповідниця!

— Однак, — застерегла його Келен, — якщо ти з ним коли-небудь зустрінешся, не смій розповідати йому про цю історію з… перевтіленням в примари. Якщо ти скажеш, що дозволив мені скакати на коні голою, попереду тисячі воїнів, він, мабуть, зарубає тебе!

Вона посміхнулася, побачивши його стривожене обличчя.

— Командир, мені потрібен меч, — сказала вона. — Меч? Ти що ж, збираєшся ще і битися? — Вигукнув він.

— Командир Райан, — сказала вона тихо, — як ти думаєш, якщо я буду скакати на коні голою і хтось з д'харіанців захоче збезчестити мене, то як зможу я захиститися без меча?

— Ах так. Я зрозумів.

Деякий час Райан обмірковував її слова, потім раптом посміхнувся — мабуть, йому прийшла в голову щаслива думка. Він вийняв з піхов свій меч і простягнув його Матері-сповідники. Це було старовинна зброя, з жолобом на клинку.

— Цей меч, — сказав він, — вручив мені принц Гарольд, коли я став командиром. Він сказав мені тоді, що це — меч його батька, короля Вайборна, що король бився цим мечем у битві. Ну, ти, звичайно, знаєш: у королів зазвичай кілька мечів, і майже всі вони хоч раз служили королям на війні. Тому не можна сказати, що цей меч такий вже й цінний. Але для мене було б великою честю, якби ти прийняла його, прийняла в подарунок. Якщо ти — дочка короля Вайборна, це буде правильно. Може бути, цей меч — чарівний і допоможе тобі захистити своє життя.

Келен дбайливо взяла у нього старовинний меч.

— Дякую тобі, Бредлі. Цей меч багато значить для мене. Ти не правий: це дуже цінна зброя. Я з гордістю буду носити його. Але я не візьму його назавжди. Коли прийде час відправлятися в Ейдіндріл, я поверну його тобі, і тоді в тебе буде меч, яким бився з ворогами не тільки король, але і Матір-сповідниця.

Він засяяв, почувши про таку можливість.

— А тепер я прошу тебе, — сказала вона, — поставити вартового біля мого намету і зібрати скоріше мечоносців.

Він приклав руку до грудей. — Буде виконано, Мати-сповідниця!

Коли Келен входила в теплу палатку, він вже повернувся з трьома воїнами і наказав:

— Поки Мати-сповідниця буде митися, стійте біля входу в цю палатку і нікого не пускайте. Ясно?

— Буде зроблено, командир, — відповіли всі троє хором.

Увійшовши в намет, Келен притулила меч до діжки, зняла свою накидку і роздяглася догола. Вона смертельно втомилася, у неї паморочилася голова, і її нудило. Вапняний розчин в діжці виявився гарячим, немов вода у ванні. Але, на жаль, це була не ванна. Келен залізла в діжку і занурилася в молочно-білу воду. Закривши очі, розслабившись, вона на декілька хвилин представила себе, що миється по-справжньому.

Келен робила все це заради того, щоб врятувати одних і вбити інших. Вона знову буде в білому, як і повинно бути на Матері-сповідники, але на цей раз білим буде не плаття.

Келен взяла меч свого батька і, повернувши його вістрям вниз, стиснула руків'я.

Вона обережно розставила ноги, щоб не поранитися об клинок. Затиснувши ніс вільною рукою і заплющивши очі, вона набрала в груди повітря і занурилася в розчин з головою.

42

Річард і сестра Верна їхали по вузькій стежці серед дерев, вдихаючи насичене вологою повітря. Вони піднімалися в гору, туди, звідки лунала мелодія флейти. Гілки дерев були обплетені ліанами, стовбури покриті мохом. У лісі панувала напівтемрява.

Уздовж стежки стояли невисокі стіни — мабуть, їх побудували, щоб перешкоджати подальшому проникненню буйної рослинності. Але ліани пробивалися крізь тріщини в кам'яній кладці, і самі стіни були схожі на живу істоту, обплутану щупальцями величезного зеленого спрута.

Тільки на людських черепах, встановлених по сторонах дороги на квадратних замшілих каменях на відстані близько трьох футів один від одного, не було ліан. Річард втратив рахунок цим черепам, що дивилися на подорожніх порожніми очницями.

Нарешті стежка розширилася, і відразу стало світліше. Попереду появилася дивна смугаста жовто-коричнева піраміда. Річард ніяк не міг зрозуміти, що це за споруда. Здалеку здавалося, що вона рази в два вище людського зросту.

Коли вони під'їхали ближче, Річард побачив, що піраміда складена з людських кісток. Смуги були утворені рядами черепів та кісток. Він здригнувся. Сестра Верна ніяк не проявила своїх почуттів. Незважаючи на цікавість і страх, що охопили його, Річард все так же зберігав мовчання. З часу їх останньої перепалки вони з сестрою Верною не розмовляли. Ночами він навіть не спав на стоянці, а йшов в ліс пополювати і повозитися з Гаром.

Річард і сестра Верна, наскільки дозволяло становище, старанно не помічали один одного.

За пірамідою з кісток відкрився вид на похмуре місто, оточене густими лісами. Попереду виднілася велика площадка, на якій всі дерева були викорчувані, зовсім як на терасованих полях, що залишилися позаду. Місцеві жителі вже обробили землю для посіву. Поле було щойно зоране, і Річарда це здивувало: адже взимку в його краях ніхто нічого не сіяв.

Ліс скінчився, але місто здавалося навіть більш похмурим, ніж оточена тропічними хащами стежка. Будинки з плоскими дахами були покриті брудно-коричневою штукатуркою. На кожну стіну приходилося по одному маленькому віконцю. Дво-, три-, чотириповерхові будинки не відрізнялися один від одного нічим, крім хіба що висоти. Густий чорний дим з труб піднімався до неба.

У центрі цього дивного поселення була площа з колодязем — здається, єдине відкрите місце у всьому місті. Від неї на всі боки розходилися вузькі, темні вулички, схожі на гірські ущелини. Деякі вулиці були вимощені бруківкою, але більшість була просто покрита рідким брудом. Жителі міста в темному, поношеному одязі ходили босоніж по брудних, вузьких вулицях, стояли біля стін, видивляючись на перехожих, або сиділи біля входів до своїх осель. Кілька жінок, які несли на голові глиняні глечики, посторонилися і притиснулися до стін, щоб дати дорогу вершникам.

* * *

Річард зауважив людей похилого віку в темних капелюхах без полів, з плоским верхом і з якимись дивними кольоровими плямами, наче хтось наляпав їх на капелюхи, зануривши пальці в фарбу. Чоловіки курили довгі, тонкі трубки. При вигляді Річарда і сестри Верни городяни миттєво замовкали, проводжаючи їх довгими цікавими поглядами. Виїхавши на широку мощену вулицю, сестра Верна зупинила коня і повернулася до Річарда:

— Тутешній народ іменує себе маженді. Вони населяють ці великі ліси, і країна їх має форму півмісяця. Щоб потрапити до Палацу, нам доведеться проїхати через їх землі. Ці люди поклоняються духам, а черепи, які ми бачили, — пам'ять про численні жертви. Хоча вони сповідують не справжню віру, а дурні забобони, ми безсилі щось змінити. Нам треба, щоб вони пропустили нас, а тому тобі доведеться поступати, як вони велять, інакше до тієї купи кісток, що ти бачив, додадуться і наші.

Річард нічого не відповів. Він мовчки сидів у сідлі, поки сестра нарешті не відвернулася від нього. Вони поскакали далі.

Незабаром перед ними відкрилася ще одна площа, багато більша першої. Тут зібралося не менше тисячі осіб. У всіх чоловіків на мочці лівого вуха висіли довгі сережки. Всі вони були озброєні короткими мечами, усі голили голови і не носили капелюхів.

Посеред площі, на високому помості, навколо товстого стовпа, спиною до натовпу, схрестивши ноги, сиділи воїни. Звідти й лунала дивна мелодія.

Навколо воїнів, обличчям до натовпу, сиділи жінки в чорному одязі.

Біля стовпа стояла огрядна жінка в пишному чорному платті. Побачивши Річарда і сестру Верну, вона смикнула за шнур. Пролунав дзвін. Натовп замовк. B тиші ще голосніше звучала мелодія флейти. Сестра Верна різко натягнула поводи. Річарду довелося наслідувати її приклад.

— Це — попередження, — сказала сестра. — Попередження духам про те, що прибульці можуть бути їх ворогами, і сигнал воїнам — тим, хто зібрався на площі, що вони повинні бути готові виконати наказ. Такий ритуал, вироблений перед жертвопринесенням. Якщо вона подзвонить в дзвін вдруге, ми помремо.

Воїни взяли під вуздечку їх коней. Жінки на помості встали і почали танцювати під швидку музику. Річард демонстративно перевірив, чи легко виймається з піхов меч. Сестра Верна, подивившись на нього, важко зітхнула і спішилася. Почувши її роздратоване покашлювання, Річард теж зліз з коня.

— Землі народу маженді, — заговорила вона, стежачи очима за танцем жінок у чорному, — з двох сторін оточує болотистий край, в якому мешкає численне плем'я дикунів — ворогів маженді. Ці дикуни нікому не дозволяють проїздити через їх землю, і вже тим більше — не дають провідників. Якщо ми потрапимо туди, то, навіть уникнувши зустрічі з дикунами, дуже швидко заблукаємо в лісах і болотах. Тому єдиний шлях до Палацу пророків лежить через країну маженді. — Переконавшись, що Річард слухає її, сестра продовжувала:

— Між маженді і цими дикунами йде війна. Щоб вони пропустили нас через свою землю, ми повинні довести, що ми — їх союзники, а не союзники їх ворогів. Ми бачили черепа ворогів, яких вони принесли в жертву духам. Щоб нам дозволили проїхати, ми повинні взяти участь в їх ритуалі жертвопринесення. Маженді вірять, що всі люди володіють життєвою силою, дарованою духами. Ті ж, хто наділений даром, можуть спілкуватися з духами безпосередньо. Тому жертвоприношення, здійснене за допомогою того, хто наділений даром, приносить благословення духів всьому їх народу. Всякий раз, коли ми проводимо учнів через їх країну, маженді вимагають, щоб хлопчики брали участь в жертвоприношеннях. Вони вірять, що чарівники принесуть їм благословення духів.

Крім того, маженді хочуть, щоб їх вороги зненавиділи чарівників і ніколи не вдавалися б до їхньої допомоги. Таким чином, за віруваннями маженді, вони позбавляють своїх ворогів зв'язку зі світом духів.

Воїни на площі, як по команді, оголили короткі мечі і поклали їх на землю, направивши вістрями у бік стовпа, і опустилися на коліна, схиливши голені голови.

— Жінка, яка дзвонила у дзвін, — сказала сестра Верна, правителька цього народу, їх Королева-Мати. Вона пов'язана зі світом жіночих духів і представляє сили родючості. — Жінки припинили свій танець, зійшли з помосту і, ставши в один ряд, попрямували до подорожнім. — Королева-Мати направляє до нас своїх посланців, щоб відвести тебе до місця жертвопринесення, — пояснила сестра. — Нам ще пощастило: у них є кого приносити в жертву. Іноді доводилося чекати кілька тижнів або навіть місяців, поки вони захоплять когось у полон.

Річард мовчав.

— Тебе відведуть в дім, де утримують полоненого, — продовжувала вона. — Там ти повинен будеш дати їм благословення. Твоя відмова означатиме, що в першу чергу треба принести в жертву тебе. Інакше кажучи, ти помреш разом з полоненим. Дати благословення — значить поцілувати ритуальний ніж, який тобі вручать. Тобі не доведеться нікого вбивати. Поцілувавши ніж, ти благословиш їх від імені духів, і вони вб'ють бранця самі. Але ти повинен бути свідком жертвопринесення, щоб духи твоїми очима бачили його. — Вона понизила голос. Віра цього народу темна.

Річард з ненавистю подивився на неї.

— Я знаю, тобі це дуже не подобається, Річард. Але завдяки такому звичаєм між нами і маженді ось уже три тисячі років панує мир. Завдяки цьому було врятовано більше життів, ніж погублено. Ці болотні дикуни воюють не тільки з маженді, але і з нами. Час від часу вони здійснюють спустошливі набіги на землі освічених людей Стародавнього світу і на наш Палац.

«Нічого дивного», — подумав Річард, але промовчав.

Сестра Верна відійшла в сторону. Жінки, послані правителькою, зупинилися, і дві з них вийшли вперед. Літні, огрядні, ставні, вони були з ніг до голови закутані в чорне, так що на виду залишалися тільки зморшкуваті обличчя і руки. Посланниця вклонилася сестрі Верні:

— Вітаю тебе, о мудра жінка. Дозорні ще вчора сповістили нас про твоє наближення. Ми раді, що ти прийшла зараз, коли ми повинні принести жертву на честь початку роботи в полях. Ми не очікували твоєї появи, але тим краще. Тепер ми зможемо отримати благословення духів.

Жінка в чорному уважно оглянула Річарда і знову повернулась до сестри Верне:

— Це і є чарівник? Але він вже не хлопчик.

— У нас у Палаці до сих пір не було дорослих учнів, — відповіла Верна.

— Але він — чарівник, як і всі інші.

Жриця покосилася на Річарда.

— Однак він не так юний, щоб давати благословення.

— Але він має чарівний дар. — В голосі сестри з'явилося занепокоєння.

Жриця кивнула:

— Це так, але він уже дорослий, а тому інші не повинні здійснювати за нього його роботу. Він сам повинен вручити жертву духам. Така їх воля.

— Ну що ж, — зітхнула сестра Верна, — нехай буде так. Відведи його.

Жінка в чорному кивнула і жестом показала Річарду, щоб він слідував за нею. Сестра Верна схопила його за рукав. Він відчув неприємне поколювання під нашийником.

— Річард, — прошепотіла вона, — не смій розмахувати сокирою. Ти сам не знаєш, що можеш зруйнувати.

Він подивився їй в очі і, нічого не відповівши, пішов за жінкою в чорному.

Пройшовши по брудній вулиці, вони згорнули у вузький провулок і дійшли до останнього будинку.

Річарду довелося зігнутися в три погибелі, щоб увійти в низькі двері.

Настил всередині був встелений візерунчастими килимами, але навіть тут кольори були якимись темними і тьмяним. Обстановка обмежувалася дерев'яними ящиками, на яких стояли масляні лампи. Біля дверей в коридор, завішених таким же линялим килимом, сиділи четверо воїнів, по два з кожного боку. На колінах у них лежали короткі списи з наконечниками у вигляді листя. Тютюновий дим піднімався до стелі.

Воїни встали і вклонилися жриці. Та відповіла легким кивком, пропускаючи Річарда вперед.

— Це — чарівник, — оголосила вона. — Він вже дорослий, і тому Королева Мати вирішила, що він сам повинен принести жертву духам.

Воїни схилили голови, вітаючи мудре рішення, і попросили жінку в чорному передати Королеві-Матері, що все буде виконано. Побажавши їм удачі, жриця пішла.

Всі четверо тут же почали усміхатися і почали поплескувати гостя по спині, а один навіть обійняв його за плечі.

— Можеш вважати, хлопець, що тобі пощастило. Тобі сподобається, ось побачиш.

— Воїн оскаблився, і Річард зауважив, що в роті у нього не вистачає одного зуба.

— Сьогодні ти станеш чоловіком, якщо не став їм до цих пір. Вперед!

Наступна кімната у всьому походила на першу, тільки там не було диму.

Воїни провели Річарда через анфіладу абсолютно однакових кімнат, єдиною прикрасою яких служили килими на підлозі. Коли вони дісталися до останніх дверей, той, що йшов попереду, обернувся:

— Ну, хлопче, не втрачай голови, і ти добре проведеш час з цією дикункою!

Його друзі розуміюче посміхнулися і, відкинувши килим, пройшли в останню кімнату — маленьку, квадратну, з брудною підлогою, без всяких килимів. Стеля тут, як і скрізь, була дуже високою, але світло в кімнату проникало крізь єдине віконце під самим дахом, а тому в ній панувала напівтемрява. В повітрі стояв запах нечистот.

У дальньому лівому кутку Річард побачив голу жінку, прикуту до стіни. При їх появі полонянка стиснулася і відсунулася подалі. У неї були темні очі і довеі, кучеряве чорне волосся. Брудне тіло покривали синці та садна. В очах читалися жах і огиду.

Воїни сіли навпочіпки біля стін, поставивши списи між колінами. Річард теж сів, притулившись до стіни, праворуч від полонянки.

— Я бажаю поговорити з духами, — несподівано сказав він. Всі четверо здивовано дивились на нього. — Мені потрібно запитати у них, яким чином я повинен принести жертву.

— Чого тут питати? — Пирхнув щербатий. — Їй треба перерізати горло і відокремити голову від тулуба.

— Хай так, — не відступав Річард. — Але все-таки я повинен поговорити з духами, щоб дізнатися, як мені зробити все найкращим чином, щоб догодити їм.

Воїни задумалися. Нарешті щербатого осінило.

— Королева-Мати та її жриці, коли хочуть поговорити з духами, п'ють джуку.

Принести тобі джуку?

— Принеси! — Розпорядився Річард. — Мені теж треба поговорити з духами.

Не хотілося б зробити щось не так і накликати на вас гнів духів.

Порадившись, стражники погодилися, що це цілком розумне побажання, тим більше що їхній гість повинен сам зробити обряд, а не просто благословити його, і один з них побіг виконувати доручення.

Решта, посміхаючись, поглядали на полонянку, яка з ненавистю дивилася на них зі свого кута. Один із охоронців дістав з кишені вузьку трубку і лучину. Запаливши лучину від лампи, він запалив трубку і, пускаючи дим, почав безсоромно розглядати жінку.

Річард сидів навпочіпки, поклавши руки на коліна, непомітно торкаючись руків'я меча. Нарешті повернувся четвертий воїн. Він дбайливо ніс обома руками глиняну чашу, прикрашену білим орнаментом.

— Королева-Мати та її жриці погодилися надіслати тобі джуку, щоб ти міг поговорити з духами, — сказав він. Поставивши чашу перед Річардом, воїн вийняв з-за пояса ніж і передав його гостю малахітовою ручкою вперед. — Це — священний ніж для жертвоприношень.

На ручці були вельми майстерно вирізані людські фігури в самих непристойних позах. Річард взяв ножа, і стражник приєднався до трьох своїх товаришів. Той, що сидів ближче всіх до жінки, був явно задоволений, що Королева Мати прислала джуку. Він розуміюче підморгнув Річарду і, піднявши спис, направив його в обличчя жінці.

— Чарівник прийшов принести тебе в дар духам. Але скоро він сам передасть тобі дар духів — своє насіння. Не ображай духів! — Стражник глумливо посміхнувся.

— Ти повинна прийняти його дар. Ну! Живо!

Жінка слухняно лягла на спину і, кинувши на Річарда ненавидить погляд, розсунула ноги. Мабуть, вона добре засвоїла, що з воїнами краще не сперечатися.

Стражник кольнув її списом у стегно.

— Ти що, не знаєш, що робити! — Закричав він. — Не смій ображати нас!

Роби, що слід!

Зберігаючи зовнішній спокій, Річард міцно стиснув руків'я меча. Полонянка насилу перекинулася і стала на карачки. Всі четверо загелготали.

— Лежачи до неї обличчям до обличчя, ти не отримаєш задоволення, — пояснив щербатий. — Вона кусається. А так вона не зможе тебе вкусити, і ти отримаєш від неї все, що потрібно.

Стражники чекали. Річард сидів нерухомо.

— Хіба ви не розумієте, бовдури? — Заговорила раптом жінка. — Він не хоче покривати мене, немов пес, у вас на очах. — Вона глузливо поглянула на Річарда. — Він боязкий і боїться зганьбитися!

Тепер всі погляди були звернені на Річарда. Він же, до болю в руці стискаючи руків'я меча, намагався зберегти безпристрасне обличчя, але лють чарівного клинка вже кипіла в його жилах. Щербатий засміявся:

— Може, вона і права! Він ще молодий. А раптом він і справді не звик, щоб інші спостерігали, як він насолоджується?

Річарду ставало все важче стримувати себе. Треба було щось придумати. Він узяв в руки чашу з джуку і заговорив, намагаючись, щоб голос не видав його:

— Духи бажають поговорити зі мною про дуже важливі речі.

Воїни відразу стали серйозні. Вони знали, що їхній гість — чарівник, хоча і не такий молодик, яких вони бачили раніше. Вони не знали меж його могутності, але всі його поведінка вселяло їм смутні побоювання.

— Ми повинні залишити його, — сказав щербатий. — Нехай розмовляє з духами, нехай собі розважається з дикункою, нас це не стосується. — Він вклонився Річарду. — Ми будемо чекати в тій кімнаті, де ти нас вперше побачив.

Стражники урочисто пішли. Коли їхні кроки затихли за дверима, полонянка плюнула, намагаючись потрапити в Річарда.

— Ну, давай, — злобно прошипіла вона. — Доведи, що ти здатний покрити жінку, яка прикута до стіни. Ти все одно не зробиш мені гірше, ніж інші.

Річард злегка пхнув її ногою, змушуючи прийняти нормальне положення.

— Я не такий, як вони.

Жінка лягла на спину і розсунула ноги. Тепер її погляд висловлював презирство.

— Отже, ти хочеш лягти на мене, щоб показати, що ти — краще за інших?

Річард заскрипів зубами.

— Припини! Я тут не для того. Полонянка сіла. Хоч вона й намагалася триматися незалежно, Річард помітив, що їй стало страшно.

— Значить, ти відразу принесеш мене в жертву? Тільки зараз він зрозумів, що все ще стискає руків'я меча. Він розтиснув руку, і магічний гнів зник.

Заспокоївшись, Річард вилив джуку на брудну підлогу і сказав:

— Я хочу витягти тебе звідси. Мене звуть Річард. А тебе як?

— Навіщо тобі знати, як мене звуть? — З підозрою в голосі запитала полонянка.

— Ну, якщо нам доведеться вибиратися звідси разом, повинен же я знати твоє ім'я. Я ж не можу називати тебе просто «жінка».

— Мене звуть Дю Шайю, — неохоче відповіла вона.

— Так мені називати тебе «Дю», «Шайю» або «Дю Шайю»? — Перепитав Річард.

Жінка здивовано подивилася на нього, трохи подумала і сказала:

— Моє ім'я — Дю Шайю. Річард кивнув:

— Гаразд, Дю Шайю, так Дю Шайю. А як називається твій народ?

— Бака-бан-мана.

— А що це значить?

— «Не мають господарів», — гордо відповіла Дю Шайю.

— Ну, раз так, — посміхнувся Річард, — ти справді дочка свого народу.

Важко уявити, щоб у тебе був господар.

Дю Шайю недовірливо зиркнула на нього.

— Це все порожні слова. А насправді ти такий же, як усі. Тільки й думаєш, щоб я лягла під тебе.

— Ні, — похитав головою Річард, — я хочу визволити тебе звідси і відправити додому.

— З бранців маженді ще ніхто не повертався.

— Ну, має ж хтось бути першим. Він оголив меч, і Дю Шайю з переляку стиснулася, притягнувши коліна до грудей.

— Не бійся, Дю Шайю, — заспокоїв її Річард. — Я зовсім не збираюся вбивати тебе. Я просто хочу звільнити тебе від ошийника.

При його словах вона відсахнулася, але потім, визнавши свій страх ганебним, підняла голову і плюнула йому в обличчя.

— Хочеш звільнити мене від нашийника, а заодно і від голови? Ти все брешеш, ти хочеш убити мене, але бажаєш, щоб я сама підставила тобі шию!

Річард витер обличчя рукавом і поклав руку їй на плече.

— Та не хочу я тебе вбивати! Мені треба розрубати ланцюг. Як же інакше я тебе звільню?

— Мечем не можна розрубати залізо!

— Мій меч — чарівний.

Жінка заплющила очі, а Річард обережно поклав її голову собі на коліна.

Він уже знав, що Мечем Істини можна розрубати залізо.

Коли він просунув лезо під нашийник, Дю Шайю в жаху застигла, а потім різко кинулася на нього. Не встиг він отямитися, як гострі зуби вп'ялися йому в руку. Річард завмер: один необережний рух, і вона прокусить руку до кістки. Mагічна лють меча кипіла у нього в жилах. Річард зціпив зуби.

— Дю Шайю, — прохрипів він, — пусти мене. Ти що, не розумієш: якби я хотів тебе вбити, я б вже давно це зробив!

Минуло ще кілька довгих митей, і нарешті вона злегка розтулила зуби.

— А чому це ти хочеш допомогти мені? Річард торкнувся власного нашийника:

— Я теж полонений. І я добре розумію, що значить — носити нашийник. Нехай я поки не можу звільнитися сам, але постараюся звільнити тебе.

— Але ж ти — чарівник, — сказала Дю Шайю, все так же недовірливо дивлячись на нього.

— Тому я і став бранцем. Жінка, моя супутниця, повинна відвезти мене в один будинок, який називається «Палац пророків». Вона каже, що, якщо я не потраплю в цей Палац, мій дар вб'є мене.

Яка жінка? Відьма з великого кам'яного будинку?

— Вона не відьма, але щось на зразок чарівниці. Це вона одягла на мене ошийник, щоб силою привести мене до Палацу.

— Але, якщо ти звільниш мене, — заперечила Дю Шайю, — маженді не дозволять тобі пройти через їхні землі, і ви не потрапите у великий кам'яний будинок.

— Я сподіваюся, — відповів Річард, — що коли я допоможу тобі повернутися до твого народу, то ви пропустите нас через вашу землю, а може, навіть дасте нам провідника.

Вона хитро посміхнулася:

— Ми зможемо вбити відьму. Річард похитав головою:

— Я не вбиваю людей без необхідності. А головне, мені все одно треба потрапити до Палацу, щоб з мене зняли нашийник. Інакше я загину.

Дю Шайю мовчала. Він терпляче чекав.

— Я не знаю, чи кажеш ти правду, — сказала вона нарешті, — чи просто хочеш вбити мене. Але якщо ти переріжеш мені горло… Що ж, адже мене все одно повинні вбити. Тоді хоча б ці пси більше не будуть гвалтувати мене. А якщо ти говориш правду, я отримаю свободу, але нам доведеться звідси тікати: адже ми на землі маженді.

— Я дещо придумав, — відповів Річард. — Я постараюся влаштувати втечу.

— Але ти можеш зарубати мене, і вони залишаться задоволені. — Полонянка насупилася. — Тоді ви зможете спокійно дістатися до цього вашого Палацу. Ти не боїшся, що вони вб'ють тебе?

— Боюсь, — зізнався він. — Але набагато більше боюся того, що до кінця днів буду згадувати твої величезні очі і каятися, що не допоміг тобі.

Дю Шайю скоса подивилася на Річарда.

— Може, ти й чарівник, але ти не дуже розумний. Розумні люди намагаються уникати небезпек.

— Я — Шукач.

— Що значить «Шукач»?

— Довго розповідати. Але, загалом, це означає, що я завжди намагаюся добитися справедливості. Ось цей меч — чарівний, і він допомагає мені. Він називається Меч Істини.

Дю Шайю важко зітхнула і знову поклала голову йому на коліна.

— Що ж, спробуй звільнити мене — або убий. Я ж все одно вже майже померла.

Річард взявся за меч, а іншою рукою вхопився за її нашийник. Магія-меча знову захлиснула його. Він напружив всі сили і вдарив клинком по нашийнику.

Пролунав металевий дзвін. На всі боки полетіли уламки. Потім настала тиша. Дю Шайю сіла, обмацуючи шию. Не виявивши крові, вона радісно заусміхалася:

— Його більше немає! Ти звільнив мене від нашийника, а моя голова залишилася на місці!

Річард зробив вигляд, що обурений її словами:

— А я що казав?! Ну а тепер нам треба забиратися звідси. Швидше!

Він повів її до виходу, через ті ж похмурі кімнати. Дійшовши до дверей в кімнату варти, Річард звелів їй залишитися і почекати.

— Це ще навіщо? — Запитала Дю Шайю. — Ти ж обіцяв, що не залишиш мене тут. Річард зітхнув:

— Я повинен роздобути для тебе одяг. Не можна ж тобі йти в такому вигляді…

Вона оглянула себе.

— Чому ж? Хіба я не хороша? Багато чоловіків говорили мені…

— Ну що за народ! — Прошипів він. — З тих пір, як я восени покинув батьківщину, я набачився голих баб більше, ніж за все життя. Але жодна з вас ще не здавалася мені…

— Та ти почервонів! — З усмішкою перебила вона.

— Жди мене тут! — Пробурчав Річард і вийшов у сусідню кімнату.

Він не дав стражникам часу на розпитування. — Де одяг цієї жінки? Ось цього вони ніяк не очікували.

— Одяг? А навіщо… — Почав було один. Річард загрозливо подивився на нього.

— Хто ви такі, щоб вимагати пояснень у духів? Робіть, як вони велять! Дістаньте її одяг!

Всі четверо в страху і подиві втупилися в нього і кинулися до ящиків, на яких стояли лампи. Відкриваючи всі дверцята, вони гарячково трусили всі речі.

— Ось! Знайшов! — Закричав стражник, витягаючи дивне світло-коричневе плаття, на яке були нашиті довгі різнобарвні стрічки. — І ця штука теж її. — Він витягнув з шухляди шкіряний пояс.

Річард вихопив одяг у нього з рук, наказав стражникам чекати тут і поспішно вийшов, не чекаючи розпитувань. Побачивши, що він приніс, Дю Шайю ахнула.

Вона пригорнула різнокольорове вбрання до грудей, і сльози виступили у неї на очах.

— Моє молитовне плаття! — Вигукнула вона. Обійнявши Річарда за шию, Дю Шайю почала покривати його обличчя поцілунками, але він відсторонив її.

— Гаразд, гаразд, одягайся скоріше! Дю Шайю посміхнулася і почала одягатися. Сукня, як виявилося, ледь прикривало їй коліна. Коли вона підперезалася, Річард відмітив, що за її пораненої нозі все ще тече кров. Ставши на одне коліно, він звелів їй підняти поділ.

Дю Шайю здивовано подивилася на нього.

— Я тільки що приховала своє тіло, а ти вже хочеш, щоб я знову оголила його?

— Ти поранена, я повинен перев'язати тобі ногу, — роздратовано пояснив Річард.

Хихикаючи, вона підняла поділ і дражливо повела стегнами. Річард швидко перев'язав рану шматком тканини, туго затягнувши вузол. Дю Шайю скрикнула від болю. Він подумав, що їй так і треба, але все ж вибачився.

Ведучи її за руку, він увійшов до кімнати, де чекали четверо стражників, і гаркнув на них, звелівши залишатися на місці. Не зустрівши ніяких перешкод, він вивів Дю Шайю в провулок і провів по брудній вулиці. Вони вийшли на площу.

Річард почав протискатися крізь натовп, туди, де стояли троє коней.

43

Меч Істини був у піхвах, але Річард вже відчував виходячу від нього лють. Він перестав стримувати себе і зосередився на тому, що йому належало зробити.

Він став Несучим смерть.

Побачивши, що Річард тягне за собою Дю Шайю, сестра Верна зблідла. Вона зблідла ще більше, побачивши, яке в нього обличчя. Ні слова не кажучи, Річард зняв з сідла лук і дістав з сагайдака дві стріли зі сталевими наконечниками.

Лють вже опанувала ним.

Всі погляди були спрямовані на Шукача. На нього дивилися воїни, жінки в чорному і сама Королева-Мати.

До сестри Верне повернувся дар мови.

— Річард! Що ще… Він відштовхнув її:

— Помовч.

Тримаючи в руці лук і стріли, Річард скочив у сідло. Гомін затих.

— Я розмовляв з духами! — Крикнув він. Рука Королеви-Матері потягнулася до мотузки. Тільки цього він і чекав. Вона сама не захотіла вислухати його. Він вивільнив магію меча. Одним рухом він натягнув тятиву, наклав стрілу і пустив її в ціль. Натовп ахнув. В одну мить Річард приготував другу стрілу. Перша потрапила в ціль, прикувавши до стовпа руку Королеви-Матері.

Скрикнувши від болю, вона потягнулася до мотузки другою рукою.

— Ще один рух, і друга стріла вразить тебе в праве око! попередив Річард.

Жінки в чорному з плачем опустилися на коліна. Королева-Мати завмерла. За її руці текла кров.

Охоплений люттю, зовні він зберігав крижаний спокій.

— Отже, чи бажаєте ви вислухати повеління духів? Королева-Мати повільно опустила руку. — Що ж, говори.

Річард не опускав лука, але його лють була спрямована проти всіх цих людей. Тепер він відчував себе інакше, ніж раніше, коли магічний гнів був спрямований на одну людину. Але тим сильніше горіла в ньому магія. Він і сам не знав, чи була справа в загрозі з боку безлічі людей, чи в уроках сестри Верни, що вчила його розвивати волю. Як би там не було, але на цей раз йому вдалося вивільнити таку магічну силу меча, як ніколи раніше. Його самого лякала ця люта міць.

І оточуючі теж відчули це. Ті, хто стояв поруч, мимоволі відступили. Плач вщух. Тисячі людей мовчки стояли на площі.

Річард заговорив:

— Духи більше не хочуть людських жертвоприношень. Це не доводить вашої відданості духам, це доводить лише вашу здатність вбивати. Щоб довести свою відданість духам, ви повинні перестати вбивати людей бака-банмана. Якщо ж ви цього не зробите, духи розгніваються на вас і обрушать на вашу землю голод і смерть!

Побачивши, що воїни оточують його, Річард крикнув:

— Якщо хто-небудь спробує напасти на мене чи на цих двох жінок, ваша Королева-Мати помре! Ви бачили, як я стріляю? Мою руку направляє магія, і я не схиблю!

Воїни відступили.

— Залиште його і вислухайте, що він скаже, — звеліла Королева-Мати.

— Я передав вам волю духів, — сказав Річард. — Ваша справа — коритися їм.

— Ми повинні самі поговорити з духами, — відповіла Королева-Мати після деякого мовчання.

— Тим самим Ви образите їх, показавши, що вас цікавить не воля духів, а ваші суєтні бажання.

— Але ми повинні…

— Я тут не для того, щоб торгуватися! — Перебив Річард. — Духи звеліли мені передати священний ніж цій жінці, щоб вона віднесла його своїм одноплемінникам в знак того, що маженді не будуть більше вбивати їх. Духи являть свій гнів, позбавивши вас насіння, яке ви посієте. Посіяне вами зійде лише тоді, коли народ бака-бан-мана дізнається від ваших посланців, що ви підкорилися волі духів. Якщо ж ви не підкоріться їх волі, ви помрете з голоду!

— Ми повинні подумати, — сказала Королева-Мати.

— Рахую до трьох, в очікуванні вашого рішення, — рішуче сказав Річард.

— Отже, раз. Два. Три! — Натовп ахнув. — Що ви вирішили?

Королева-Мати підняла вгору вільну руку:

— Можете йти! Даю тобі слово Королеви-Матері, що вам буде дозволено живими покинути нашу землю.

— Мудре рішення, — незворушно сказав Річард.

— Однак, — продовжувала вона, вказавши пальцем на нього і його супутниць, — ви порушили нашу угоду з мудрими жінками. Тому ви повинні покинути нашу землю негайно. Ми виганяємо вас!

— Хай так, — кивнув Річард. — Але тримайте своє слово, інакше всі ви пожнете плоди вашої неправоти.

Він опустив лук і підняв над головою ніж для жертвоприношень.

— Ваша колишня полонянка відвезе цей ніж своїм людям і передасть їм волю духів. Зі свого боку, бака-бан-мана більше не повинні воювати з маженді. Ваші народи відтепер повинні жити в мирі! Ніхто не має права порушити його. Виконаєте волю духів, інакше вас чекає покарання. — Річард знизив голос, але така лють грала в його жилах, що в тиші всі почули його слова. — Не забудьте, що я велів вам, ні то за непокору я спустошу вашу землю!

Він зіскочив з коня. Магічна аура оточувала його, і люди, що стояли віддалік, мимоволі відступили ще на кілька кроків. Сестра Верна від обурення позбулася дару мови. Він ніколи ще не бачив її в такому стані. Але гнів, який володів Річардом, був не слабший.

— Сідай на коня, сестра! — Сказав він тоном, що не допускав заперечень. — Ми їдемо негайно.

— Ти з глузду з'їхав! Ми не зможемо… — Заговорила вона нарешті.

— Якщо тобі хочеться з кимось посперечатися, сестра Верна, залишайся тут і сперечайся з цими людьми! Можливо, вони будуть раді твоєму товариству. Мені ж треба поспішити до Палацу, щоб позбутися від ошийника. Якщо хочеш їхати зі мною, швидше сідай в сідло.

— Нам нікуди їхати. Тепер ми не зможемо пройти через країну маженді!

Річард показав на Дю Шайю:

— Вона проводить нас у Палац пророків, через землі її народу!

Подивившись на сестру Верну, Дю Шайю самовпевнено посміхнулася.

— Ні, ти точно збожеволів! — Не вгамовувалася сестра. — Ми ж не можемо…

Все ще під владою магії, Річард роздратовано кинув через плече:

— Якщо хочеш потрапити в ваш Палац разом зі мною, сідай на коня! Я не збираюся затримуватися.

Він засунув ніж для жертвоприношень за пояс Дю Шайю.

— Я доручив тобі важливу справу, і ти за нєї відповідаєш. Швидше сідай в сідло.

Дю Шайю в несподіваному замішанні подивилася спочатку на коня, потім на Річарда.

— Я не поїду на ній, вона смердюча!

— Ні, поїдеш! — Гаркнув Річард. — Сідай на коня! Негайно!

Вона відсахнулася, не на жарт налякана його гнівом.

— Тепер я розумію, що значить «Шукач». З цими словами вона невміло вилізла на Джеральдіну. Сестра Верна вже осідлала Джека. Річард сів на Бонні.

Кинувши лютий погляд на натовп, Річард пришпорив коня, пустивши його в галоп. Обидві вершниці помчали за ним. Натовп розступився.

Магія меча вимагала крові. В цей момент Річарду навіть хотілося, щоб хто-небудь ризикнув зупинити його.

Але ніхто не ризикнув.

* * *

— Прошу тебе, — почала благати Дю Шайю, — уже майже стемніло. Можна нам зупинитися, або хоча б можна, я піду пішки? Мені вже погано їхати на цій тварині.

Вона всіма силами намагалася втриматися в сідлі, хоча Джеральдіна бігла риссю. Позаду, теж риссю, їхала сестра Верна, але Річард не оглядався на неї.

Сонце дійсно вже сідало, і він відчув, що разом з денним світлом відходить і лють.

Дю Шайю кивком вказала направо:

— Он там є маленьке озеро і галявина.

— Ти впевнена, що ми на землі твого народу? — Спитав Річард.

Вона кивнула:

— Уже кілька годин. Я знаю ці місця.

— Добре, ми зупинимося на нічліг. Річард зупинив коня і допоміг Дю Шайю злізти. Вона зі стогоном спустилася на землю.

— Якщо ти і завтра змусиш мене сісти на це чудовисько, я тебе вкушу!

Вперше з тих пір, як вони покинули землі маженді, Річард посміхнувся. Він почав розсідлувати коней, а Дю Шайю послав за водою. Сестра Верна тим часом зібрала хмиз і за допомогою свого Хань розпалила багаття. Річард стриножив коней і залишив їх пастися на галявині, де росла соковита трава.

Коли повернулася Дю Шайю, він сказав:

— Здається, пора вас один одному представити. Сестра Верна, це Дю Шайю. Дю Шайю, це сестра Верна.

Сестра вже заспокоїлася або принаймні зробила вигляд, що заспокоїлася.

— Я рада, Дю Шайю, що сьогодні ти уникла загибелі, — з крижаної ввічливістю промовила вона.

Дю Шайю кинула на неї злий погляд. Річард вже знав, що її народ вважає сестер Світла відьмами.

— Разом з тим, — додала сестра Верна, — я шкодую про всіх тих, хто помре замість тебе.

— Ні про що ти не шкодуєш, — огризнулася Дю Шайю. — Ти хотіла б, щоб все бака-бан-мана померли!

— Це неправда. Я нікому не бажаю смерті. Але я знаю, що мені тебе все одно не переконати, так що можеш залишатися при своїй думці.

Дю Шайю витягла з-за пояса ніж для жертвоприношень і піднесла його під ніс сестрі Верні.

— Вони три місяці тримали мене на ланцюгу. — Вона подивилася на зелену ручку, складену з зображень пар, які займалися зляганням. — Ось це зі мною робили ці пси. І ось так вони це робили. — Вона показала пальцем. — І ось так — теж. — Вона задихалася від гніву.

— Не знаю, як мені переконати тебе, — заговорила сестра Верна, — що у мене викликає жах і те, що вони робили з тобою, і те, що збиралися зробити. Багато речей в цьому світі викликають у мене огиду, але іноді доводиться терпіти їх заради вищої мети.

Дю Шайю поплескала себе по животу.

— У мене більше немає місячних. У мене буде дитина від когось з цих псів! Мені доведеться йти до знахарок, просити у них трави, щоб позбутися від паршивця.

Сестра Верна благально подивилася на неї.

— Прошу тебе, Дю Шайю, не роби цього! Дитя — дар Творця. Будь ласка, не відкидай Його дару!

— Дару?! Великий Творець, виходить, приносить свої дари темними шляхами!

— Дю Шайю, — тихо сказав Річард. — До цих пір маженді вбивали кожного бака-бан-мана, кого їм вдавалося захопити в полон. Ти перша, хто отримав свободу. Вважай, що твоя майбутня дитина — символ примирення. Вбивства повинні припинитися заради майбутнього всіх ваших дітей. Нехай твоя дитина живе: вона нікому не заподіяла зла.

— Але його батько заподіяв зло!

— Діти негідників не обов'язково негідники, — з гіркотою заперечив Річард.

— Якщо батько був лиходієм, то й син буде лиходієм!

— Це неправда, — сказала сестра Верна. — Батько Річарда був лиходієм і вбив багатьох людей, а Річард намагається зберегти життя людям. Його мати розуміла, що діти не відповідають за злочини батьків. Хоча батько Річарда і згвалтував її, вона не шкодувала любові для сина. Річарда виховали хороші люди, вони навчили його добру. Тому ти сьогодні залишилася жива. І ти можеш навчити добру свою дитину.

Дю Шайю невпевнено подивилася на Річарда.

— Це правда? Якийсь злий пес поглумився над твоєю матір'ю, як ці — з мене? Він мовчки кивнув.

— Я повинна зважити ваші слова. — Вона погладила живіт. — Я подумаю, як мені поступити. Ви повертаєте мені життя.

Річард стиснув її плече.

— Я впевнений, твоє рішення буде правильним.

— Якщо вона до цього доживе. — Сестра Верна вперше заговорила з Річардом після ранкового події. — Ти роздаєш нездійсненні обіцянки і вимовляєш порожні погрози. Коли маженді засіють свої поля, вони побачать, що з посівами нічого не трапилося. Вони перестануть боятися твоїх погроз і знову почнуть війну з її народом. Не кажучи вже про їхні стосунки з нами!

Річард зняв з себе шкіряний шнурок, на якому висів свисток, подарунок Птахолова.

— Не впевнений, що з їх посівами нічого не трапиться. — Він повісив свисток на шию Дю Шайю. — Цей свисток подарували мені, а тепер ти прийми його від мене в подарунок, щоб з його допомогою покласти край ворожнечі. Свисток цей чарівний, він скликає птахів. На його звуки злетиться стільки птахів, скільки ти ніколи в житті не бачила. Я сподіваюся, ти зможеш виконати моє обіцянку. Слухай. Ти підеш на поля маженді і там десь сховаєшся. На заході подуй в цей чарівний свисток. Ніякого звуку ти не почуєш, але магія притягне туди безліч птахів. Уявляй собі всіх птахів, яких знаєш, і дуй в свисток до тих пір, поки вони не з'являться. Вона помацала різьблений свисток.

— Він чарівний? І птахи дійсно прилетять?

Річард посміхнувся:

— Можеш не сумніватися. Ніхто з людей не почує, як ти будеш свистіти. Маженді не зрозуміють, що це ти викликала птахів. Птахи ж будуть дуже голодні і накинуться на посіви. Коли маженді знову засіють свої поля, ти знову нашлеш на їх поля птахів і залишиш їх без насіння.

Вона радісно всміхнулася:

— Всі маженді помруть з голоду! Річард суворо подивився на неї.

— Ні! Я дарую тобі чарівний свисток, щоб припинити вбивства, а не щоб вбивати з його допомогою. Птахів треба закликати до тих пір, поки маженді не погодяться жити з вами в мирі. Коли вони зроблять це, ви теж повинні будете виконати зобов'язання і ніколи більше не воювати з ними. Але пам'ятай: якщо ти зловживатимеш моїм подарунком, я повернуся і зверну свою магію проти твого народу. Гляди ж, не обдури моєї довіри!

Дю Шайю відвела очі.

— Я зроблю все, як ти кажеш. Я не підведу тебе.

Спасибі тобі за те, що ти приніс нам мир.

— Мир! — Фиркнула сестра Верна, нагородивши Річарда спопеляючим поглядом. Ти що, думаєш, все так просто? Після того, як люди прожили за своїми звичаями три тисячі років, по-твоєму, досить віддати вказівку — і вони перестануть вбивати один одного? Ти віриш, що варто тільки тобі з'явитися — і життя народів зміниться? Та ти наївна дитина! Нехай ти не успадкував злочинних схильностей батька, але твоя самовпевненість приносить не менше зло.

— Якщо ти, сестра, сподіваєшся, що я здатний змиритися з людськими жертвоприношеннями, ти здорово помиляєшся, — тихо сказав Річард. — Яке зло я приніс і кому? Хіба я став причиною загибелі людей?

— Ну, перш за все, — почала сестра, — якщо ми перестанемо допомагати тим, у кого є дар, вони загинуть. Як же, по-твоєму, ці хлопчики тепер зможуть потрапити в наш Палац? Землі маженді ми перетинати більше не зможемо. А вона, сестра Верна скоса глянула на Дю Шайю, — тільки нам дозволить пройти через свої землі. Про те, щоб пропустити інших, мови поки не йшло. І всі ці діти загинуть через те, що ти сьогодні зробив.

Річарду було важко зосередитися. Магічний гнів меча викликав у нього на цей раз відчуття небувалої втоми. Найбільше йому хотілося спати. Він повернувся до Дю Шайю:

— Перш ніж укласти мир з маженді, вам доведеться висунути ще одну умову. Скажіть їм, що вони повинні будуть дозволити сестрам Світла проїжджати через їхні землі. Твій народ нехай вчинить так само.

Дю Шайю мовчки кивнула, дивлячись йому в очі.

— Ну, ти задоволена? — Запитав Річард у сестри Вірні.

— Пам'ятаєш, в долині ти вбив чудовисько, але на його місці з'явилися сотні змій? — Відповіла вона питанням на питання. — В цьому випадку відбудеться щось подібне. Неможливо перелічити всі твої сьогоднішні помилки. Тільки сьогодні я попереджала тебе, щоб ти не розмахував сокирою наосліп, але ти знову мене не послухався!

Все, що ти зробив до сих пір, не припиняє винищення людей, а лише служить його продовженню.

— У цьому відношенні, сестра, я Шукач Істини, а не твій учень. Як Шукач я не маю наміру терпіти людські жертвоприношення. Що стосується загибелі інших людей — це інше питання. І я не думаю, щоб тобі дійсно хотілося покарати мене за те, що я припинив неподобство, яке, я впевнений, ти давно хотіла б припинити сама.

— Як сестра Світла я не маю влади змінювати порядок речей, який існує вже три тисячі років. Я тільки повинна вибирати найменше зло. Так, я ненавиділа цей порядок і була б рада, якби тобі вдалося його змінити. Але я не можу не розуміти, що це призведе до нових бід і до загибелі людей. Коли ти одягнув ошийник, то, пригадую, сказав, що тримати в руках повідок буде важче, ніж цей нашийник носити. Схоже, ти був правий. — Очі її заблищали від сліз. — Ти повернув моє покликання, мою улюблену справу в ніщо. Але я не думаю про те, щоб покарати тебе за непокору. Через кілька днів ми будемо у Палаці, і там я нарешті позбудуся від тебе. Нехай вони самі з тобою займаються. Подивимося, як вони будуть поводитися з тобою, коли ти викличеш їх гнів. Боюся, ти зможеш переконатися, що інші сестри не будуть проявляти такого довготерпіння, яке властиво мені. Вони скористаються владою Рада-Хань. І, боюсь, вони, як і я зараз, ще пошкодують, що намагалися тобі допомогти.

— Мені шкода, якщо ти так це сприймаєш, сестра, — вимовив Річард, не дивлячись на неї. — Здається, я можу тебе зрозуміти. Але нехай я і не послухався тебе, те, що сталося сьогодні, не має до цього відношення. Тут мова йде про боротьбу за істину і справедливість. Якщо ти хочеш вчити мене, то, сподіваюся, ти твердо дотримуєшся власних моральних принципів? Сподіваюся також, що сестри Світла не стануть витрачати час на тих, хто легко міняє свої переконання в залежності від обставин. Я зовсім не хочу образити тебе, сестра Верна. Просто я сам не зможу себе поважати, якщо дозволю вбивати людей, а тим більше — брати в цьому участь.

— Я розумію тебе, Річард, — сказала вона, — але нічого кращого ти створити все одно не зможеш. — Сестра оглянула їх речі, що лежали біля вогнища, і витягла з сідельної сумки шматок мила.

— Я приготую суп і коржики. А Дю Шайю треба помитися.

— Коли ці пси тримали мене на ланцюгу, — зі злістю в голосі промовила Дю Шайю, — мені не пропонували помитися, щоб вам подобалося, як від мене пахне.

Сестра Верна, присівши навпочіпки, почала діставати з сумки провізію.

— Я зовсім не хотіла образити тебе. Я тільки думала, що тобі самій хотілося б змити з себе весь бруд, як нагадування про тих, хто так з тобою вчинив. Будь я на твоєму місці, у мене виникло б саме таке бажання. — Дю Шайю заспокоїлася.

— Звичайно, ти говориш правду. — Вона вихопила у Річарда мило. — Від тебе теж смердить цим конем, на якому ти їздиш верхи, — сказала вона. — Ти теж повинен помитися, інакше я не захочу сидіти з тобою поруч. Річард засміявся:

— Щоб ти втихомирилася, я готовий помитися.

Дю Шайю попрямувала до води, а сестра Верна тихо попросила Річарда затриматися.

— Три тисячі років її одноплемінники вбивали всіх чарівників, які потрапляли їм в руки, — сказала вона. — Зараз не час вчити тебе історії. Але від старих звичаїв позбутися нелегко. Будь пильний. Рано чи пізно вона спробує тебе вбити.

Від її спокійного тону йому раптом стало не по собі.

— Я постараюся залишитися в живих, сестра, — відповів він, — щоб ти змогла доставити мене в Палац і звільнитися нарешті від свого тягаря.

Він повернувся і швидко пішов до озера, наздогнавши в заростях очеретів Дю Шайю.

— Чому ти називаєш цей наряд «молитовною сукнею»? — Запитав він.

Дю Шайю підняла руки, і він побачив, як легкий вітерець колише різнокольорові смужки тканини.

— Це і є молитви.

— Ти про що? Про ці смужки? — Здивувався Річард. Вона кивнула:

— Кожна з них — молитва. Коли вітер розвіває їх, то кожна посилає свою молитву духам.

— Про що ж ти молишся?

— Усі ці молитви за тих людей, які просять мене передати духам помисли їхніх сердець, і всі вони — про одне: про те, щоб нам повернули нашу землю.

— Вашу землю? Але хіба ви не на своїй землі?

— Ні. Ми живемо не на своїй землі. Багато століть назад чарівники відібрали у нас нашу землю і вигнали нас в цей край.

Вони підійшли до води. На березі очерет ріс тільки місцями, переміжений невеликими галявинами, вкритими густою зеленою травою.

— Вашу землю відібрали чарівники? А де ви жили раніше? — Запитав Річард.

Дю Шайю показала в ту сторону, де перебувала Долина заблукалих.

— Земля наших предків там, за країною маженді. Я вирушила туди, щоб принести молитви і вблагати духів повернути нам нашу землю, але маженді захопили мене в полон, і я не дійшла.

— Але як же духи можуть повернути вам вашу землю?

— Є одне давнє пророцтво. Воно свідчить, що кожен рік ми повинні посилати в той край людину з молитвами до духів, і тоді наша земля повернеться до нас. — Дю Шайю розв'язала пояс, і він змійкою зісковзнув на землю. Ніж із зеленою ручкою вона встромила в землю біля самої води.

— Яким же чином? — Запитав Річард.

— Вони пошлють нам правителя.

— Але ж ви називаєтесь «люди без господаря»? Вона знизала плечима:

— Це тому, що духи ще нікого нам не послали.

Поки він роздумував над її словами, вона зняла сукню через голову.

— Що ти робиш?

— Я збиралася митися, а не прати сукню.

— Але навіщо ж роздягатися при мені?

— Так ти ж уже мене бачив. З тих пір я нітрохи не змінилася. А ти знову почервонів.

— Іди-но за очерет, — сказав Річард. — Ти будеш з того боку, а я — з цього. — І повернувся до неї спиною.

— Але вона дала нам лише один шматок мила!

— Добре, кинь мені його, коли помиєшся. Дю Шайю обійшла Річарда і знову стала до нього обличчям, а коли він спробував відвернутися, схопила його за гудзик.

— По-перше, — заявила вона, — я не можу сама помити собі спину. А потім, так нечесно. Ти вже бачив мене, значить, і я повинна на тебе подивитися. Тому ти і червонієш, що це нечесно. А коли я на тебе подивлюся, тобі самому стане краще.

Він прибрав її руки.

— Припини, Дю Шайю. У моїй країні інші звичаї. Чоловіки і жінки ніколи не миються разом.

— Та в мене навіть третій чоловік не так боязкий, як ти! — Вигукнула вона.

— Третій? — Здивувався Річард. — Так у тебе три чоловіка?

— Ні, п'ять.

— Тобто як це п'ять! Що це означає?

Вона подивилася на нього так, наче він запитав, чому в лісі ростуть дерева.

— Так це ж моя сім'я. П'ять чоловіків і наші діти.

— А дітей скільки?

— Троє. Дві дівчинки і один хлопчик. — Вона сумно посміхнулася. — Як давно я їх не бачила! Бідні діти, напевно, плачуть щоночі. Вони думають, що мене вбили. До цих пір ще ніхто не повертався від маженді. — Дю Шайю повеселішала. А мої чоловіки, коли я повернуся, напевно, пересваряться за право зачати нову дитину… — Обличчя її знову стало похмурим. — Але, здається, цей пес маженді вже випередив їх…

Річард простягнув їй мило.

— Все буде добре, ось побачиш. Іди мийся. Я сам піду за очерети.

Він із задоволенням занурився в прохолодну воду, прислухаючись до того, як хлюпається за очеретами Дю Шайю. На озеро опустився туман.

— Я ніколи ще не чув, — сказав він нарешті, — щоб у жінки було більше одного чоловіка. Так прийнято у всіх жінок бака-бан-мана?

Вони захихотіла.

— Ні, тільки в мене.

— Чому тільки у тебе?

— Тому, що я ношу молитовне плаття, — відповіла вона, наче це само собою було зрозуміло.

— Але що це… — Почав здивований Річард. Не встиг він договорити, як Дю Шайю несподівано випливла через очеретів.

— Перш ніж я дам тобі мило, ти повинен помити мені спину!

Він важко зітхнув:

— Гаразд, помию. Але потім ти повернешся на свою сторону.

— Якщо ти зробиш все, як слід. — Дю Шайю повернулася до нього спиною.

Мабуть, вона залишилася задоволена, тому що відпливла за очерети і стала одягатися, поки він мився. Коли він уже одягався сам, Дю Шайю крикнула, що зголодніла і що їм слід поквапитися до вечері. Вона побігла до стоянки, і Річард зауважив, що і в поставі, і манері триматися в неї з'явилася гідність.

Тим часом вже стемніло, туман ставав все густішим, і дерев майже не було видно.

Коли обидва вони вийшли до вогнища, Річард хотів було застебнути сорочку (поспіхом він не зробив цього раніше), але так і застиг, побачивши дивний вираз обличчя сестри Верни. Вона в жаху дивилася на його груди. Він зрозумів: вона дивиться на шрам, на відбиток долоні, не дозволяв Річарду забути, ким був його батько.

Вона запитала так тихо, що він ледве почув її;

— Звідки це в тебе?

Дю Шайю теж уп'ялася на шрам.

Річард застебнув сорочку.

— Я ж казав. Даркен Рал опік мене долонею. А ти сказала, що це просто мана.

Сестра Верна подивилася йому в очі. В її погляді він, здається, вперше прочитав переляк.

— Річард, — прошепотіла вона, — не показуй цього у Палаці нікому.

Нікому, крім ігумені.

Тільки вона може знати що з цим робити. Їй навіть треба показати це. Але більше — нікому.

Ти зрозумів мене?

— Але чому?

— Тому що вони вб'ють тебе. Це клеймо Безіменного. Гріхи батька, додала вона ледве чутно.

Звідкись здалеку долинуло вовче виття. Дю Шайю здригнулася, вдивляючись в туман. — Вночі хтось помре, — прошепотіла вона. — Про що ти? — Нахмурився Річард.

— Про вовків. Коли вовки виють вночі в тумані — значить, хтось помре насильницькою смертю.

44

І ось вони з'явилися з туману, як білі примари смерті. Їхні жертви, в першу мить заціпенівши від жаху, спробували рятуватися втечею, але білі смертоносні клинки, подібно іклами самої смерті, невблаганно наздоганяли їх.

Нічну імлу розірвали передсмертні крики. Збожеволілі люди самі кидалися на мечі. Безстрашні воїни Ордена упізнали смак страху перед тим, як смерть наздогнала їх.

Білий смерч привидів налетів на табір, перекидаючи все на своєму шляху.

Скрегіт сталі, тріск дерева і розірваної тканини, рев полум'я, хрускіт кісток, крики, дике іржання коней — все злилося в страхітливо немислимій какофонії смерті.

Ні їдкий запах диму від згорілого дьогтю і лампового масла, ні сморід паленого м'яса не могли заглушити різкий запах крові.

І білі клинки, і сніг під ногами почервоніли від крові. Вітер ніс клуби чорного диму. Палали намети і вози. Розліталися уламки розколотих списів.

Сотні мечів свистіли в повітрі над головами тих, хто намагався врятуватися втечею… Воїни падали в сніг…

Вартові були давно вбиті, і ніхто не підняв тривогу в таборі Ордена.

Небагато взагалі зрозуміли, що сталося.

Уже кілька днів у таборі влаштовувалися галасливі пиятики і багато хто був настільки п'яні, що взагалі вже мало що розумів. Чимало воїнів отруїлися банду, підмішаним в пиво, і лежали близько багать. Інші настільки ослабли, що не змогли навіть вибратися з палаючих наметів. Знаходилися і такі, хто, впавши в п'яне заціпеніння, посміхався ворогам, які з'явилися зарубати їх.

Але навіть ті, хто не був настільки п'яний, не змогли відразу зрозуміти, що трапилося. У них в таборі постійно спалахували п'яні бійки, і нікого не дивувало, якщо раптом десь виникали шум і плутанина. Всю ніч горіли великі багаття, так що вогонь пожеж не викликав тривоги в перші хвилини нальоту.

Поєдинки в таборі також були справою звичайною, і на крики поранених ніхто вже не реагував. Серед д'харіанців не прийнято допомагати один одному, кожен сам по собі. Міцна дружба тут зустрічалася нечасто, а частіше за все люди об'єднувалися ненадовго, в основному керуючись міркуваннями вигоди. До того ж, будучи одурманені алкоголем, вони і не могли відрізнити передсмертні крики від звичайних криків п'яних бійок.

У період бойових дій у війську Імперського Ордена панувала сувора дисципліна, але на відпочинку був повний безлад — справа цілком звична. Платою за військову службу для д'харіанців було перш за все награбоване добро, і коли вони розграбували Ебініс, їх бойовий запал помітно охолов. При перших звуках бойової тривоги військо Імперського Ордена, об'єднане загальним поривом, перетворювалося на могутню силу, але зараз це було просто збіговисько людей, де кожен займався лише власними справами. Отже, сигнал тривоги не пролунав, а на стоянці і так завжди шум і гам. Воїни пиячили, сміялися, щось вигукували, грали в кості, розпутничали, билися — так що неоголошена битва на іншому краю табору залишилася спочатку непоміченою. Привиди смерті застали д'харіанцев зненацька.

Багатьох воїнів вразив жах перед примарами Шахар, за яких вони сп'яну прийняли галейців. Деяким навіть привиділося, що кордон між їх світом і світом мертвих зовсім зник або ж — що вони раптом провалилися в Підземний світ.

Не будь пива, в яке до того ж підмішали отруту, можливо, такого і не сталося б. Але пияцтво, як і впевненість у своїй могутності, зробило людей Ордена вразливими, як ніколи. Правда, не всі були мертвецьки п'яні або хворі. Були й такі, хто робив людям Келен шалений опір.

Сама Келен, верхи на бойовому коні, безпристрасно дивилася на все, як і личить її сану.

Вона знала, що всі ці люди в таборі абсолютно аморальні, це звірі, що визнають тільки право сильного, гвалтівники та вбивці, які нещадно винищили населення Ебініса, не шкодуючи ні старих, ні дітей.

Якийсь чоловік, пробившись крізь кільце галейців, підбіг до Келен і вхопився за її сідло, мабуть, у пошуках захисту. Він шепотів молитву, звернену до добрих духів. Ударом меча вона розкроїла йому череп. Повернувшись до десятника Куллена, Келен запитала:

— Чи захоплено командирські намети? По сигналу десятника один з голих, побілених воїнів кинувся на розвідку. Десь за спиною Келен чула стукіт копит і дзенькіт ланцюгів — звуки, що несли ворогам смерть. Люди на конях, пов'язаних ланцюгами, на всьому скаку летіли на ворожі конов'язі. Відчайдушне іржання коней, що падали на землю, змішувалося з хрускотом ламання кісток. Навіть п'яні, налякані білими привидами, не могли не помітити, що коїться щось жахливе. Одні в повному подиві дивилися на погром. Інші бродили з кружками в руках і витріщалися на всі боки, як на базарі. Галейці вбивали їх одного за другим.

Але не всі були настільки п'яні. Знайшлися воїни, які зрозуміли, що на них напали зовсім не привиди, а набілені ворожі мечоносці. А зрозумівши це, воїни Ордена зі зброєю в руках кинулися на ворога. Галейцям вдалося придушити вогнище відчайдушного опору, але без втрат не обійшлося. Все ж Келен та її людям вдалося пробитися в глиб ворожого табору.

Мати-сповідниця помітила двох воїнів верхи на ломових конях, пов'язаних ланцюгом. Мабуть, покінчивши з тими ворожими кіньми, яких вдалося виявити, вони тепер обрушилися на намети, сіючи паніку. Ланцюг володів великою нищівної силою. Коні д'харіанців стикалися між собою, а вершники падали на землю, відразу стаючи здобиччю мечів і бойових сокир галейців.

Раптово один воїн, озброєний мечем і, як із занепокоєнням зауважила Келен, тверезий, з'явився поруч з нею. Він кинув на неї лютий погляд, і вона раптом відчула себе просто голою жінкою верхом на коні.

— Це ще що за… — Почав він, але несподівано для себе отримав удар мечем у груди і впав.

— Мати-сповідниця! — Гукнув її голий воїн, вказуючи мечем кудись удалину. — Командирські намети он там!

— Вперед, до командирських наметів! За мною! — Крикнула вона.

Галейці, кинувши переслідувати і знищувати свої жертви, кинулися слідом за нею. Вони бігли, вбиваючи всіх, хто попадався на їхньому шляху. Іноді спалахували сутички з тими, хто пробував чинити опір.

— Галейські мечоносці щільним кільцем оточили просторі намети ворожих воєначальників. Чоловік п'ятнадцять вдалося взяти в полон. Ще тридцять нерухомо лежали на снігу.

Галейці покидали в багаття захоплені ворожі прапори.

На землі валялося кілька порожніх бочок. У момент нападу на табір Ордена командири не змогли віддати наказ своїм воїнам.

Помічник командира Слоан показав на нерухомі тіла на землі.

— Ці були вже мертві, — сказав він. — Отрута зробила свою справу. Але ті, що подалі, — ще живі, хоча й не в кращому виді. Вони валялися в наметах, і нам ледве вдалося витягти їх звідти. Можеш собі уявити, вони просили у нас рому! Ми вчинили, як ти розпорядилася.

Келен спочатку оглянула тих, хто лежав на снігу, потім перевела погляд на полонених, що стояли перед нею. Але ні серед тих, ні серед інших вона не знайшла того, хто найбільше її цікавив.

Подивившись на кельтонского командира, вона запитала в нього, намагаючись, щоб її голос звучав владно:

— Де Рігс?

Він кинув на неї злий погляд і плюнув. Келен перевела погляд на галейця, який захопив у полон цього командира. Коли вона провела пальцем по своєму горлу, галеанец, не вагаючись, зарубав кельтонца.

— Де Рігс? — Запитала Мати-сповідниця у наступного бранця.

Він в жаху подивився на неї, очевидно, вирішивши, що перед ним — привид.

— Він був поранений Матір'ю-сповідницею… Тобто тобою… — Голос бранця тремтів. — Коли ти ще… була жива.

— А де він зараз?

Д'харіанец злякано замотав головою.

— Не знаю, о дух! Його вдарив копитом в обличчя твій кінь. Зараз він у когось із лікарів. Я не знаю, де їх намети.

— Хто знає, де намети лікарів? — Піднесла голос Келен.

Полонені, з жахом дивлячись на неї, кивали головами. Раптом вона помітила знайоме обличчя.

— Воєначальник Карш! — Вигукнула Мати-сповідниця. — Дуже рада бачити тебе. Де Рігс? Він презирливо посміхнувся, оглянувши її:

— Я не сказав би тобі, навіть якщо б знав. А ти в голому вигляді виглядаєш краще, ніж я думав! Навіщо ти розпутничаєш з цією бандою? Ми могли б зробити те ж саме краще цих хлопчаків.

Галеєць, що стояв з мечем за спиною Карша, вивернув йому руку.

— Як ти смієш виявляти неповагу до Матері-сповідниці, кельтонська свиня?

— Кого це я повинен поважати? — Глузливо перепитав кельтонець. — Повію з мечем в руці? Ніколи! Келен нахилилася до нього:

— Ці «хлопчаки» взяли тебе в полон, Карш. По-моєму, вони більше чоловіки, ніж будь-який з вас. Ви хотіли війни, і ви її отримали. Це не різанина, не вбивство жінок і дітей, а справжня війна без пощади, і очолюю її я — Мати-сповідниця! Ти можеш передати Володареві Підземного світу, Карш, при вашій зустрічі, яка вже близька, що йому скоро буде потрібно багато місця, щоб прийняти його учнів, яких я відішлю до нього.

Перевівши погляд на своїх людей, Келен знову швидко провела пальцем по горлу. Ті, так само швидко, взялися за справу. Але коли полонені стали падати на землю, вона скрикнула, схопившись за шию. Біль обпекла те саме місце… Їй здалося, ніби губи Дарка Рала знову торкнулися шиї, і знову, як тоді, в будинку духів, вона відчула біль. Тоді він обпік Річарда, доторкнувшись до нього, і поцілував її, безмовно обіцяючи неймовірні жахи.

Стривожені воїни кинулися до неї, запитуючи, що з нею сталося.

Подивившись на руку, якою вона перед цим торкнулася шиї, Келен побачила, що її пальці в крові. Вона була впевнена, хоча й сама не знала чому, що кров пішла від укусу гострих, як ножі, сніжно-білих зубів Дарка Рала.

— Мати-сповідниця, у тебе на шиї кров! — Вигукнув хтось із воїнів.

— Нічого страшного, просто випадкова стріла, — відповіла Келен, намагаючись не втратити холоднокровність. Оволодівши собою, вона продовжувала:

— Посадіть голови всіх цих командирів на жердини, щоб всі тут бачили, що вони залишилися без командирів. І швидше.

Перш ніж вони встигли до кінця виконати наказ, їх з усіх боків оточили д'харіанці. Хоча більшість були п'яні і, мабуть, розцінювали все, що відбувається просто як бійку, але їх число само по собі викликало побоювання.

Галейці люто відбивалися, але їх було надто мало. Ті, кого вона тільки що вела за собою в бій, падали на землю з криками страху і болю. Вони занадто затрималися у ворожому таборі. Уже зав'язалася справжня битва. Д'харіанці тіснили галейців назад, відрізаючи їм шлях до втечі. Вони не могли піти тим же шляхом, що прийшли сюди, тому що різанина змусила д'харіанців прийти в себе і повернула їм здатність битися.

Втім, весь загін Келен складався з купки голих хлопчаків з мечами. Те, що вийшло один раз завдяки винахідливості і раптовості, другий раз вже не пройде. Тепер її людям слід було пробити собі дорогу в долину в іншому кінці табору.

Д'харіанці продовжували напирати. Хтось схопив Келен за ногу. Вона відрубала йому руку. Не звертаючи уваги на передсмертні крики її воїнів, забувши про обіцянку не піддавати себе небезпеці і не залишати охороняючих її найсильніших галейських бійців, Келен змусила Ніка кинутися вперед, прямо на ворогів.

Вона рубала ворожих воїнів направо і наліво, відчуваючи, що рука її вже втомилася за час цієї битви, і побоюючись, що вона недовго ще зможе наносити удари мечем.

Боячись, що Келен захоплять вороги, її люди кинулися за нею. Їм вдалося трохи потіснити людей, одягнених в темну шкіру.

Підвівшись в стременах, Келен підняла над головою меч і закричала:

— За Ебініс! За вбитих! В ім'я духів! Це справило бажану дію.

Люди Ордена, які були збентежені навалою білих привидів, але все-таки вирішили знищити ворогів, хто б вони не були, тепер стали зупинятися, в подиві дивлячись на білу жінку, яка сиділа верхи на коні, яка раптом виникла з туману в самій середині їх війська. Виникла було упевненість, що на них напали люди, а не духи, знову похитнулася. Келен оглянула розгублених ворогів і, розмахуючи мечем, проголосила:

— Від імені духів я постала помститися за вбитих! Д'харіанці опустилися перед нею на коліна, кидаючи зброю, молитовно склавши руки. Вони просили про помилування. Келен з подивом подумала про те, як би вони всі це сприйняли, будь вони тверезими. Але зараз вона справила на них приголомшуюче враження.

— Ми нікого не щадимо!

Вони як і раніше в переляці дивилися на неї. Її люди вже приставили до їх спин мечі. Д'харіанці, мабуть, впевнилися, що потрапили до полон до духів. Їх товариші, які ще боролися, здригнулися і побігли, кидаючи зброю, в страху перед Підземним світом.

Галейці зробили все, заради чого вони з'явилися сюди. Час зараз працював проти них. Тепер їм самим потрібно рятуватися. Вони кинулися вперед, пробиваючи собі дорогу через ворожий табір, сіючи паніку серед тих, хто ще не бачив білих привидів, вбиваючи всіх на своєму шляху. Білі примари смерті знову йшли, щоб зникнути в тумані, з якого прийшли.

Келен озирнулась і побачила позаду кілька пар ломових коней, з'єднаних ланцюгами. Вершники відкидали ланцюги, роз'єднуючи пари, щоб дати коням більшуу свободу руху тепер, коли треба було швидше забратися.

Келен замахала їм рукою, щоб вони поквапилися.

Вдалині, крізь туман, вона побачила ще одну конов'язь. Брін і Пітер знову з'єднали свою пару коней ланцюгом і погнали їх галопом вперед. Келен хотілося крикнути, щоб вони йшли разом з іншими, тому що вони і так вже багато зробили, а всіх коней у таборі їм все одно не знищити. Але вона розуміла, що вони все одно не почують. Вона в останній раз подивилася на Бріна і Пітера, думаючи, що більше ніколи не побачить їх у цьому житті. Потім вона знову стала дивитися вперед.

— Он там вози з припасами! — Крикнула вона, вказуючи мечем.

Її люди знали, що треба робити. Вози облили ламповим маслом і підпалили. Вози спалахнули, як смолоскипи. Галейці підпалили ще декілька наметів. Їх мешканці, прокинувшись від шуму, занадто пізно зрозуміли, що намети охоплені полум'ям. Келен і її люди продовжували свій шлях до порятунку. І раптом вони зрозуміли, що ворожий табір уже скінчився, що вони вирвалися на волю і опинилися на відкритому просторі. Ті, хто їхав попереду, сповільнили крок, щоб озирнутися.

— Вислати розвідників вперед! — Закричала Келен. — Де розвідники?

Двоє вийшли вперед. Келен пошукала очима інших, але більше ніхто не з'явився.

— Де ж решта? — Запитала вона. — Їм було наказано вести нас назад.

Відповідь Келен прочитала в сумних очах воїнів.

— Ну що ж… Ви знаєте дорогу. Виводьте нас звідси.

П'ятдесят чоловік відправилися шукати дорогу назад. Цілих п'ятдесят чоловік, щоб була впевненість, що провідники у її людей будуть в будь-якому випадку. Тільки двоє залишилися в живих.

Келен про себе прокляла духів, але, засоромившись, тут же взяла свої слова назад. Вони врятували життя хоча б цим розвідникам, інакше Келен та її людям довелося б бродити в тумані, поки вони не замерзнуть або поки їх не наздоженуть люди Імперського Ордена.

Зупинивши Ніка, Келен закричала, звертаючись до мечоносцями:

— Швидше, швидше, будьте ви прокляті! Втікайте! Вони ось-ось наздоженуть нас! В цей час з нею порівнялися візники, верхи на ломових конях. Пітера і Бріна серед них не було. — Гей, візники! — Крикнула вона. — Слідуйте за розвідниками попереду. Вони знають дорогу.

Ті мовчки закивали.

Слідом за ними з'явилася група галейців, одягнених в д'харіанські мундири.

Тих самих, що проникли в табір ворога, переодягнувшись в мундири ворожих вартових.

— Не забудьте про віхи, коли будете сідати на коней, — нагадала Келен. — Треба їх прибрати.

Вони повинні були сісти на ломових коней позаду погоничів, щоб їхати на одну із стоянок, влаштованих раніше неподалік від ворожого табору. Ще вдень вони проклали кілька обманних стежок, так що потрапити на стоянки можна було, тільки орієнтуючись по віхах. По слідах на снігу, залишеним пішими воїнами, ворогові було б легко їх вистежити, тому вони і придумали цей спосіб.

Незабаром Кален помітила, що їх ар'єргард вступив в бій з противником.

Помічник командира Слоан повинен був запобігти цьому. Проклинаючи все на світі, вона повернула коня, і галопом поскакала назад. Вона вклинилася між галейцями і д'харіанцями на подив тих і інших. Скориставшись розгубленістю, Келен влетіла в натовп галейців.

— Що відбувається? — Закричала вона. — Ви ж знаєте наказ? Відходьте!

Воїни почали рухатися. Хтось із них зібрався тягнути за собою мертве тіло.

— Де Слоан? — Запитала Келен. — Йому слід було бути тут!

Один з воїнів показав на вбитого. Це і був Слоан. Д'харіанці знову кинулися в атаку. Келен натягнула поводи, і Нік встав на диби. Вороги зупинилися, з побоюванням дивлячись на білу жінку на коні.

— Він уже мертвий! — Продовжувала Келен, звертаючись до своїх. — Залиште його.

Тікайте! Та біжіть же, бовдури! Якщо хоч хтось із вас ще хоч раз затримається, не важливо через що, то я примушу вас до кінця цієї війни битися голими. Швидше! Кому я кажу!

Немов розбуджені її словами, вони помчали вперед, рятуючи своє життя. І знову галейцям вдалося прорватися, змусивши розступитися ворогів, викликавши серед них замішання.

Келен зрозуміла, що зараз вона знову повинна відвернути на себе увагу, щоб виграти час. Вона помчала прямо на д'харіанцев, давлячи тих, хто опинявся на її шляху. Але не всі в страху розбігалися, побачивши білий привид на бойовому коні, деякі схопилися за зброю і кинулися за нею. Якщо їм вдасться схопити Ніка за ноги…

Поки вона тиснула ворожих воїнів і рубала їх мечем, замикаюча група галейців вже зникла в тумані. «Біжіть, — благала вона. — Біжіть швидше».

Оглянувшись в черговий раз, вона вже нікого не побачила.

Відбиваючись від ворогів, намагаючись виграти час, щоб дати своїм піти, Келен зрозуміла, що перестала розуміти, де знаходиться. Навколо були д'харіанські воїни, причому їх, здається, ставало дедалі більше. Вона чула, як хтось кричав, підбадьорюючи товаришів, що вона, Келен, — ніяке не привид, а просто баба, і щоб вони не надумали її вбивати. Здається, ніколи за всю цю ніч вона не відчувала так гостро свою наготу.

Д'харіанци намагалися затримати Ніка, і, хоча він вставав на диби і лягав їх, місце впали займали нові. Келен відрубувала їм руки, розкроювала черепи, наносила удари в груди. Але як і раніше її з усіх боків оточували вороги. Вона зрозуміла, що відбитися від них не зможе. Ясно було, що якщо їм вдасться стягнути її з коня, то їй кінець, а кінь уже зашкутильгав. Вперше за всю ніч вона відчула страх. Невже вона так і загине в цій засніженій долині і ніколи більше не побачить Річарда?

І знову Келен відчула біль у шиї, немов у неї вп'ялися крижані голки. Боліло вкушене місце. Їй здалося, що вона чує тихий сміх Даркена Рала.

Все важче ставало відбиватися від натиску д'харіанців. Вона продовжувала наносити удари мечем направо і наліво, але все нові руки хапалися за вуздечку Ніка. Напевно, ворожі вояки не хотіли вбивати хорошого бойового коня без особливої потреби: він міг стати прекрасною здобиччю.

Якийсь здоровенний чолов'яга вхопився за луку її сідла.

— Не вбивайте її! — Закричав він. — Це ж Мати-сповідниця! Не вбивайте.

Беріть живцем. Їй потім повинні відрубати голову.

Вона нанесла йому удар мечем в шию, і його кров бризнула їй на ноги. Але вже хтось ще волав:

— Беріть її живою! Тягніть з коня цю суку!

Регіт товаришів був йому відповіддю.

Келен з останніх сил наносила удари людям, які норовили схопити її за ноги. Нік відчайдушно намагався вирватися, але кілька сильних рук вже міцно тримали його за вуздечку.

Ще один д'харіанець стрибнув на неї ззаду, схопив за волосся і став стягувати її з коня. Келен закричала від болю. Вона сама не помітила, як опинилася на землі.

Чиїсь ручища хапали її за ноги, за руки, за груди. Почалася звалище.

Хтось з ворогів спробував ухопитися за меч, щоб вирвати його у Келен, але вона вивернулась і відсікла йому пальці. Вона ще намагалася відбиватися, але була вже притиснута до землі, так що їй важко стало дихати.

Келен кусала руки, затискають їй рот. Тоді чийсь величезний кулак вдарив її в щелепу. Ворогів було надто багато. Нарешті їм вдалося схопити її за руки, позбавивши можливості чинити опір.

«О, Річард, де ти?» — Безнадійно подумала Келен.

45

Келен не могла дихати. Їй здавалося, що ще трохи, і її розчавлять. Хтось навалився на неї і, дихаючи перегаром, боляче уперся ліктем їй у бік.

Очі затягла пелена сліз, і вона майже нічого не бачила. Розбиті губи кровоточили, і вона відчувала солоний смак крові. І тут вона почула щось дивне, ніби грім десь далеко. Спочатку вона ясно відчула, як тремтить земля. Звук все наростав, і ось вона вже чує крики людей.

Раптом Келен стало трохи легше, напевно, той, хто навалився на неї, підвівся, щоб подивитися, що там таке. Вона навіть змогла вдихнути. Ніколи ще їй не доставляла такого задоволення сама можливість вільно вдихнути ковток повітря.

Коли велетень, той, що навалився на неї і вдарив по обличчю, повернув голову на шум, Келен помітила у нього страшний шрам через всю щоку. У воїна не було одного ока. Келен вдалося вивернутися і схопити його за горло.

Тільки тепер вона зрозуміла, що дивний гуркіт — це стукіт кінських копит.

Вона побачила Бріма і Пітера, які, верхи на Дейзі і Піпе, скакали вздовж лінії д'харіанцев, натягнувши ланцюг. Вороги падали на землю, як дерева, що захоплюються селевим потоком в горах. Вони ще явно не отямилися від раптовості атаки і навіть не намагалися чинити опір.

І тоді Келен дала волю своїй магічну силу, вразивши цього — зі шрамом.

Беззвучний грім прокотився вздовж людського ланцюга. Сильний поштовх відкинув багатьох геть. Вони закричали від болю при зіткненні з настільки потужною силою магії.

Нік, який так і стояв поруч з Келен, теж здригнувся від болю і вдарив копитом по голові ворога праворуч від Келен. Затріщала кістка, і на обличчя її потрапили бризки крові.

Одноокий з благоговінням дивився на Келен. Він прошепотів:

— Пані, повелівай мною!

— Захисти мене! — Наказала вона.

Він тут же сів зручніше і, піднявши за волосся кожною рукою по воїну, відкинув їх убік, як кошенят.

Права рука Келен тепер була вільною, і вона завдала удару мечем ще одному воїну, смертельно поранивши його.

Одноокий гігант з диким ревом розкидав воїнів, як кеглі. Тепер Келен зовсім звільнилася і схопилася на ноги. Треба поспішати.

— Допоможи мені сісти на коня! — Звеліла вона. Одноокий схопив її за ногу однією рукою і підсадив в сідло, Келен з розмаху вдарила мечем того, хто тримав Ніка, і він упав. Одноокий рубав голови воїнам Д'хари своєю бойовою сокирою.

— Біжи, пані, рятуйся! — Закричав він. — Орск прикриє тебе.

— Зараз, — відповіла вона. — Біжи сам, Орськ, не дозволяй їм схопити себе.

Д'харіанці залишили Келен в спокої, тепер їм було не до неї, треба подумати про власний порятунок, коли одночасно нападають Орск з його сокирою і люди з ланцюгом. Сповідниця пришпорила Ніка голими п'ятами, коли під'їхали Брін і Пітер. Утрьох вони поскакали геть.

Вони мчали долиною по засніженій стежці, яка губилася в тумані, а люди Ордена тим часом схаменулися і кинулися в погоню. Загинуло не так вже й багато д'харіанців, в живих залишилися ще багато тисяч.

Пітер підібрав ланцюг, яким він вразив сотні ворогів, і, щоб він не мішав, обгорнув навколо хомутів.

Під час цієї гонкии в пітьмі Келен почувся чийсь тихий сміх за спиною.

Вона зіщулилась, чомусь виразно згадавши, як її цілував у шию Даркен Рал. І знову вона гостро відчула свою наготу. Незважаючи на холод, її кинуло піт. З розпухлої губи текла кров.

— Я вже й не думала, що знову побачу вас, — крикнула вона. Брін і Пітер посміхнулися.

— Ми ж говорили, що зробимо свою справу, — відповів Брін.

У перший раз за всю цю ніч Келен посміхнулася. Тут вона розгледіла в тумані вершників на ломових конях, які віддалялися.

— Он там ваші, — сказала вона. — Бажаю удачі.

Брін і Пітер поскакали, помахавши їй на прощання. Келен поскакала далі одна і незабаром догнала тих, хто йшов пішки. Спочатку вона помітила одного з них — він був поранений в ногу і не міг йти. Вона знала, що їй доведеться залишити його тут на снігу. Д'харіанці занадто близько, от-от наздоженуть. Побачивши її, поранений підняв голову, намагаючись встати. Він теж знав, що вона повинна буде залишити його. Адже це був її власний наказ: триматися, або тебе залишать.

Порівнявшись з пораненим. Сповідниця нахилилася над ним, простягнула руку і допомогла сісти на коня позаду неї.

— Тримайся, воїн! — Сказала вона. Пораненому важко було триматися і не впасти з коня на землю.

— Але… за що? — Пробурмотів той.

— Тримайся за мою талію.

— Але…

— Ти що, ніколи раніше не обіймав жінок?

— Але ж не голих…

— Так зроби це зараз, не то впадеш, і я не повернуся за тобою.

Все ще замучений сумнівами, він все ж обійняв її за талію, і схоже, руки його не слухалися, були як дерев'яні. Сповідниця поплескала його по руці:

— Коли потім будеш хвалитися, нічого не додавай.

Він лише жалібно застогнав у відповідь.

Вони поскакали далі, і Келен відчула, як по нозі тече кров. Вона чула, що переслідувачі зовсім близько. Поранений втратив багато крові.

Знесилівши, він поклав голову їй на плече. Якщо його не перев'язати як слід, він може стекти кров'ю, подумала Келен. А вона гола, і їй нема чим перев'язати його, навіть якби вони й могли зараз зупинитися.

— Затисни рану, — сказала вона. — І обійми мене міцніше іншою рукою. Я не хочу втратити тебе по дорозі.

Він послідував її раді. В цей час вони порівнялися із загоном піхоти.

Келен бачила, що всі вони дуже втомилися і замерзли. Оглянувшись, вона побачила воїнів Ордена і була вражена, що їх так багато.

— Біжіть! Біжіть, поки нас усіх не схопили! — Закричала вона.

В тумані виднілася скеля, яка подекуди поросла чахлими деревцями. І вони що є сил побігли по ущелині, намагаючись врятуватися.

Коли всі увійшли в ущелину, Келен тричі вдарила мечем об камінь, подавши сигнал.

Той, хто біг попереду, обернувся і крикнув:

— Ще рано! Ми ще не досягли потрібного місця. Келен вдарила мечем по каменю ще три рази. Вона сподівалася, що її вчасно почують.

— Покваптеся! — Крикнула вона. — Інакше ворог теж зможе пройти тут.

Спочатку вона просто відчула струс. Піднявши голову, Келен глянула на вершину скелі, не видну в тумані. Поки нічого не видно, але вона зрозуміла, що це почалося. Залишалося тільки сподіватися, що ідучий попереду помилився, і це сталося не занадто рано. Почувши позаду бойової клич, Келен подумала, що вибору у неї вже немає.

І ось воно почалося… гуркіт, затремтіла земля, затріщали зламані стовбури… І вона відчайдушно закричала:

— Швидше! Біжіть швидше, а то так тут і залишитеся, поховані живцем!

Вона знала, що бігти швидше вони не можуть. Але сама вона скакала на коні, і їй здавалося, що вони рухаються страшно повільно. Вона злякалася за них.

Снігова лавина мчала зверху, погрожуючи обрушитися їм на голови. Келен зраділа, що людям нагорі вдалося влаштувати лавину по її команді, але як би не виявилося, що вони занадто поквапилися. Грудка снігу потрапила їй в обличчя, інша вдарила у плече. Гуркіт лавини оглушив. Позаду Келен звалилося на стежку дерево. Її загону вдалося обігнути сніговий завал.

Людям Імперського Ордена не пощастило. Снігова лавина, тягнучи за собою валуни і зламані дерева, обрушилася на них, як біла смерть. Гуркіт лавини заглушив передсмертні крики ворогів.

Келен з полегшенням зітхнула. Тепер ворог не пройде.

Втомившись від бігу, люди перейшли на крок, але повільно йти не можна, можна замерзнути. Ноги у них були обмотані білою тканиною, тільки який це захист від морозу? Ці люди віддали всі свої сили справі Келен, справі Серединних Земель.

Багато їх товаришів віддали за це життя.

І сама сповідниця відчувала, що сили її під кінець — безсоння, довга битва до того ж їй довелося використовувати силу магії. Вона насилу боролася зі сном. «Скоро… Тепер вже скоро можна буде відпочити», — подумала Келен.

Вона погладила руку пораненого.

— Ми з тобою молодці. Тепер ми в безпеці.

— Так, сповідниця, — ледь чутно озвався він. — Про одне тільки я шкодую.

— Про що ж?

— Я вбив всього сімнадцять ворогів. А я поклявся, що вб'ю двадцять.

— Я знала героїв, яким вдавалося знищити вдвічі менше. Я пишаюся тобою. Всі люди Серединних Земель вправі пишатися тобою, воїн! — Він пробурмотів у відповідь щось, чого вона не розчула. — Скоро тобі нададуть допомогу, тримайся!

Скоро все буде добре.

Але він нічого не відповів.

Озирнувшись, Келен побачила тільки порожню засніжену стежку. Кругом було тихо. Тільки вовк завивав десь далеко в горах.

Незабаром вони добралися до табору. Ті, що прийшли першими, вже отримали одежу, ковдри і, закутавшись тепліше, грілися біля вогнищ. Ті, хто залишався в таборі, не втрачаючи часу, зайнялися пораненими. Деякі відчули біль тільки тепер, коли пройшла гарячка бою і напруга втечі.

Біля вогнища метушилися навколо новоприбулих Пріндін і Тоссідін.

Переконавшись, що з Келен все благополучно, обидва вони зітхнули з полегшенням і радісно їй посміхнулися.

Командир Райан, все ще одягнений в д'харіанський мундир, з перев'язаною лівою рукою, кинувся їй назустріч. Підійшли ще кілька людей і допомогли зняти з коня пораненого, якого привезла Келен. Пріндін підбіг до неї, тримаючи напоготові її накидку. Він чекав, коли вона злізе, щоб накинути накидку їй на плечі.

Ще сидячи в сідлі, Келен простягнула до накидці руку:

— На мене вже стільки понавитріщалося, що я сита по горло. Кинь-но її сюди.

Пріндін так і зробив. Ті, що стояли навколо відвернулися. Настало незручне мовчання. Келен накинула накидку на плечі і зав'язала.

Ледве опинившись на землі, вона зрозуміла, що не зробить і кроку. Довелося спертися на меч, а то б вона звалилася на землю від втоми. Келен подивилася на воїна, який нерухомо лежав на снігу біля її ніг.

— Що ж ви стоїте? — Крикнула вона. — Гей, хто-небудь, допоможіть йому!

Всі продовжували стояти нерухомо. Командир Райан підійшов до неї і сказав, дивлячись вниз:

— Я дуже шкодую. Сповідниця. Він помер. Вона стиснула кулаки.

— Він не помер. Я тільки що розмовляла з ним! Всі як і раніше стояли на своїх місцях. Келен вдарила Райана в груди.

— Ні ж! Він живий!

Воїни відверталися, намагаючись не зустрічатися з нею поглядом. Всі продовжували мовчати. Келен безсило опустила руку.

— Ця людина убила сімнадцять ворогів, — сказала вона командиру. Сімнадцять! — Повторила вона голосніше, щоб чули інші.

Райан кивнув:

— Він справжній герой. Ми всі пишаємося ним. Келен обвела поглядом воїнів, що обступили її.

— Вибачте мені. Ви всі відважно билися. Я пишаюся вами. Ви герої, і так будуть вважати не тільки я, але і всі жителі Серединних Земель.

Воїни трохи підбадьорилися. Біля найближчих багать вже повернулися до перерваної трапези і їли бобову юшку, зварену в казанках.

— А де Чандален? — Запитала Келен, натягуючи чоботи, які передав їй Тоссідін.

— Пішов з лучниками. Можливо, зараз його стріли летять в д'харіанцев.

Коли брати пішли, капітан Райан нахилився до неї і сказав:

— Я радий, що ці троє — на нашому боці. Ти б бачила, як вони знімають вартових! Пріндін, з цією своєю трогою, — ну прямо дух смерті. Вони вміють так переміщатися з місця на місце, що й не видно, як вони рухаються.

Не встиг я оком моргнути — а на них вже мундири ворожих вартових.

— Бачив би ти, як вони таке роблять на відкритій місцевості, серед білого дня! — Келен оглянула його з ніг до голови. — Тобі йде цей наряд! посміхнулася вона.

— Не знаю, як вони можуть постійно тягати таку важку броню, — відповів Райан. — Втім, я радий, що на мені були ці обладунки.

— Як все пройшло? Які втрати?

— Ми добилися майже всього, чого хотіли. Завдяки цій збруї нам не довелося довго боротися. Нас помічали тільки ті, кого ми убивали. Втратили ми всього кількох людей. Схоже, на твою долю випало найгірше. За моїми прикидками, ми не дорахуємося приблизно чотирьохсот з тисячі воїнів, що брали участь в битві.

Келен подивилася на людей, що сиділи біля вогнищ.

— Ми мало не втратили їх усіх. Але вони повели себе як справжні воїни.

Їм є чим пишатися. Капітан помацав поранену руку.

— Як я зрозумів з розпитувань, мало хто з них убив менше десятка ворогів.

Ми непогано сьогодні пошарпали Орден.

— Але і вони сильно пошарпали нас, — з гіркотою сказала Келен.

— А вони виконали мій наказ? Чи зробили вони все можливе, щоб захистити тебе?

— Вони не підпустили до мене ворогів, так що я навіть не можу розповісти, як вони виглядають. Боюся тільки, що я не додала слави твоєму клинку, хоча я вдячна тобі за нього. Я молю духів, щоб ти міг пишатися тим, що він був у мене в сьогоднішній битві. Він насупився, намагаючись краще розгледіти її обличчя при світлі багаття.

— У тебе губа поранена. А твій кінь, я бачу, заляпаний кров'ю. Ти теж у крові. Що це означає? Питання його прозвучав майже як звинувачення.

Келен зніяковіло відвернулася.

— Якийсь п'яний д'харіанець жбурнув в мене чимось і розбив мені губу. А цей поранений, якого я привезла в табір, спливав кров'ю, так що на мені його кров. — Вона знову подивилася на молодих воїнів біля вогнищ. — Які вони молодці! Хотіла б я зробити хоча б половину того, що зробили вони.

— Я дуже радий знову бачити тебе, — відповів капітан. Схоже, їй не вдалося розсіяти його підозри.

— А як інші? В якому стані лучники, кіннота? Ми повинні скористатися нагодою, поки вороги п'яні і отруєні. Треба б використати цей туман. Не можна зупинятися, треба наносити удар за ударом.

— Вони всі добре знають свою справу, — сказав Райан. — І вони чекають своєї черги. Спочатку — лучники, потім — кіннота, потім — списники. Ми готові знову напасти на їх сторожові пости. Наші люди будуть спати по черзі, але людям Ордена ми очей не дамо стулити.

— Так, ти правий. Нехай ті, хто боровся, зараз відпочинуть, а завтра знову настане їхня черга. І не забувай самого головного. — Вона повторила слова свого батька:

— Головна зброя, яке позбавляє супротивника розуму, — страх і насильство.

Вони самі завжди використовували цю зброю, а зараз ми повинні повернути її проти них.

До них підійшов Пріндін:

— Сповідниця, ми з братом побудували для тебе курінь. Туди ми принесли твій одяг і гарячої води, щоб ти могла вимитися, якщо побажаєш.

— Спасибі, Пріндін, — сказала Келен, намагаючись не показати, наскільки її радує можливість змити з себе бруд і кров.

Він показав їй невелику галявину, де стояв просторий курінь із гілок бальзамника, покритий зверху снігом. Келен обережно пролізла в низьке отвір входу. Засніжена підлога була встелена гілками, що видавали приємний запах бальзаму. Горіли свічки. Відро гарячої води щойно поставили біля нагрітих каменів. Вона простягнула змерзлі руки до тепла, відчуваючи вдячність за таку турботу.

Там же лежав її мішок і акуратно складений одяг, Келен зняла намисто, подарунок Еді, — єдине, що було на ній під час бою. Ця прикраса була дорога їй тим, що нагадувала про матір.

Зануривши голову у відро, Келен спочатку вимила волосся, а потім вимилась вся.

Звичайно, у ванні було б куди як краще, але й таке купання краще, ніж нічого, і їй полегшало. Вона змусила себе забути про негаразди і думати про щось приємне. Келен думала про Річарда… про його хлоп'ячу посмішку, від якої і в неї завжди ставало веселіше на душі. Помившись, вона прилягла, щоб просушити волосся на гарячих каменях.

Їй страшенно хотілося спати. Вона відчувала спустошення… адже її магічна сила поки що не відновилася після навернення цього одноокого, Орска. Ну, нічого, з часом відновиться. Головне зараз — гарненько виспатися.

Але перш ніж розстелити постіль і влягтися, вона знову одягла на шию намисто, потім одяглася сама, дістала з мішка мазь і помазала хвору губу.

Тут Келен побачила кістяний ніж, який дав їй Чандален, і знову прив'язала його до руки.

Але перш ніж заснути, їй слід було ще раз зустрітися з воїнами, щоб вони знали: сповідниця завжди пам'ятає про них. Вони билися, не шкодуючи життя, і вона вважала за необхідне сказати, що захоплюється їх самовідданою боротьбою на благо Серединних Земель.

Отже, висушивши волосся і тепло вдягнувшись, Келен переходила від багаття до багаття: слухала розповіді воїнів, відповідала на їх питання, посміхалася їм, підбадьорюючи всіх, хто цього потребував, всім своїм виглядом показуючи, що вона пишається ними. Вона схилялася над пораненими, перевіряла, чи тепло вони вкриті, втішала, підбадьорювала і бажала їм швидше видужати.

Біля вогнища, навколо якого сиділи в мовчанні десять чоловік, Келен помітила одного юнака — він тремтів, як їй здалося, не тільки від холоду.

— Що з тобою? — Запитала вона. — Тобі недобре? Ти не можеш зігрітися?

Він здивувався і зрадів, побачивши її:

— А, сповідниця. Я не думав, що ти тут будеш. Тут зі мною мої друзі, А шестеро не повернулися.

— Мені дуже шкода. Я теж сумую про них. Але я хочу, хлопці, щоб ви знали: я пишаюся вами. Я ще не бачила таких відважних бійців.

Він нервово засміявся:

— Та ми б усі загинули, якби не ти! Ти прийшла нам на допомогу, коли вони почали рубати нас. Ледве вони тебе побачили, так більше ні про що і думати не могли — так їм хотілося розправитися з тобою, а ми скористалися розгубленістю і знову перейшли в наступ. Ти врятувала нас. — Він похитав головою і продовжував: — Хотів би я розправитися хоча б з половиною ворогів, яких ти взяла на себе.

Його товариші схвально закивали.

— Ми всі дякуємо тобі. Сповідниця, — сказав юнак. — Ми б загинули, якби не ти.

— Непогано вона володіє мечем, а, що скажете? — Запитав хтось із темряви.

Келен підняла очі і побачила, що поруч стоїть капітан Райан.

— Я думаю, — продовжував він, — що ми всі зможемо в неї дечому повчитися.

Знаєте, як вона… Келен поплескала його по плечу:

— У вас є їжа?

Він показав на казанок з бобової юшкою.

— Не погодишся ти розділити з нами трапезу, сповідниця?

Келен відчула нудоту.

— Ні-ні, їжте без мене. Вам потрібно набратися сил. Спасибі за пропозицію, але мені треба ще з багатьма побачитися, Капітан Райан відвів її в сторону і тихо сказав:

— Я знаю, ти не все сказала… Коли розсідлали твого коня… мені говорили, що в упряжі заплуталися обрубані пальці.

Келен посміхнулася проходячим повз воїнам, і ті радісно її вітали.

— Хіба ти забув, — жорстко сказала вона Райану, — чия я дочка? Невже ти думаєш, що мій батько не навчив мене орудувати мечем?

— Сповідниця, але це не означає…

— Молодший командир Слоан убитий. Він замовк і якийсь час мовчав.

— Я знаю. Мені розповідали… — Келен спіткнулася і ледь не впала, Райан підхопив її і допоміг утриматися на ногах. — Ти виглядаєш не дуже-то добре.

Напевно, навіть ті, хто набралися отруєного пива, і то виглядали краще.

— Я давно не спала і смертельно втомилася… — Келен вирішила промовчати, що їй знову довелося закликати силу своєї магії.

Біля куреня Тоссідін простягнув їй миску юшки.

Келен затиснула рот руками. Вона злякалася, що впаде в непритомність при вигляді їжі. Тоссідін зрозумів її стан і прибрав юшку.

Пріндін взяв її за руку.

— Сповідниця, ти повинна поїсти, — сказав він, — але спочатку краще відпочити. — Вона стомлено кивнула. — Я приготував тобі трохи чаю, сподіваюся, він допоможе тобі краще заснути. Він там, в курені.

— Так, мабуть, ти правий. — Вона потисла руку капітана Райана. — Розбуди мене завтра вранці, перед новою атакою. Мені необхідно бути разом з усіма…

— Тільки якщо ти як слід відпочинеш… — Почав він, але Келен кинула на нього спопеляючий погляд, і він замовк. — Добре, — продовжив він після паузи. Будь по-твоєму, сповідниця. Я сам розбуджу тебе завтра.

В курені було тепло і затишно. Келен повільними ковтками пила гарячий чай, і дуже скоро у неї злегка закрутилася голова. Як хочеться спати… Напевно, якщо виспатися, вона відчує себе краще. Уже зараз виникло радісне передчуття, що її сила повертається.

Сховавшись під хутряною накидкою, Келен почала перебирати в пам'яті, що належить зробити в першу чергу. Вона з тривогою думала про всіх, хто завтра і в наступні дні піде в бій, ризикуючи життям. І багато хто не повернуться назад… Але ж вони ще такі молоді, зовсім хлопчаки! І як усвідомлювати, що ти сама почала цю війну?!

Але ні, почала не вона. Вона тільки не могла допустити, щоб тривав розбій і гинули невинні люди. У неї як у сповідниці не було вибору. Вона відповідає за всіх жителів Серединних Земель. Якщо не зупинити Імперський Орден тисячі і тисячі людей загинуть, а ті що залишилися в живих заздритимуть мертвим!

Що може бути гірше долі рабів Ордена? Вона згадала молодих жінок… там в палаці, в Ебінісі. Зараз у неї вже ні на що не залишилося сил, немає сил навіть оплакувати їх. Вона їх потім оплаче, а зараз треба мститися.

Жага помсти томила Келен.

Переслідувати військо Ордена, переслідувати до тих пір, поки воно не перестане існувати. Завтра вона знову поведе своїх людей в нерівний бій. Вона повинна дожити до того дня, коли вони помстяться за кожного. Ніхто не залишиться невідомщеним! Якщо не зупинити Імперський Орден, загинуть не тільки невинні люди, загине магія, вся магія — добра і зла, і всі, хто наділений даром, теж загинуть.

А Річард наділений даром.

Келен знову стала думати про Річарда. І тут раптом вона заплакала, підтримуючи в собі надію, що він не зненавидить її за те, що вона зробила.

Тільки б він зрозумів і не засудив її! Адже вона все робить, щоб врятувати його, щоб врятувати життя в Серединних Землях. Потроху Келен заспокоїлася і перестала плакати. Думки про Річарда трохи впорядкували її почуття. І вперше за декілька минулих днів вона могла подумати про щось інше, крім битви і вбивств. Тепер їй вдалося подумати і про те, что найважливіше, про те, що на деякий час немов забулося.

Келен знову згадала про Даркена Рала, який випалив Річарду клеймо.

Сестри Світла взяли його до себе. А вона, Келен, повинна була відправитися в Ейдіндріл, щоб допомогти Зедду і Річарду…

Річард повинен зупинити Володаря. Келен насупилася. Завіса Підземного світу все ще розірвана.

Їй, сповідниці, негоже ганятися з мечем за людьми Ордена. Вона згадала, як сміявся Даркен Рал.

Торкнувшись шиї, Келен відчула пухлину. Це їй не наснилося. Він сміявся тоді над її дурістю.

Сповідниця сіла. Що ж вона робить? Їй потрібно зупинити Володаря. Шота говорила, що завіса пошкоджена. Те ж саме говорили Даркен Рал і Денна. Сама Келен вже бачила скрійлінга — тварюку, що з'явилася з Підземного світу. І вона, Келен, говорила з Денною. Денна зайняла місце Річарда, щоб він міг жити і відновити завісу.

Келен треба б не грати в солдатики, а вирушати до Зедда.

Але ж хтось повинен зупинити Орден… А з іншого боку, треба відновити завісу… Їй потрібно негайно потрапити в Ейдіндріл! Їй треба до Зедда. Ці люди чудово зуміють боротися і без неї. Це їхня справа. А вона сповідниця. Їй не слід даремно ризикувати своїм життям, коли Серединні Землі, весь світ-живих балансує на вістрі.

Ну, зрозуміло, Даркен Рал сміявся над її дурістю. Келен взяла чашку, в якій був чай Пріндіна, і стала гріти руки, притискаючи до чашки пальці. Вона стала предводителькою людей Серединних Земель і повинна вести себе, як годиться ватажку, вибираючи із справ найголовніших, такі, з якими може впоратися тільки вона. Келен випила залишки чаю, який здався їй занадто гірким.

Вона знову лягла, затиснувши в руках чашку з-під чаю. І знову вона згадала мертвих жінок. Страх і насильство найчастіше перемагають розум. Так сталося і з нею: жах перед скоєним Орденом скаламутив їй розум.

Вона згадала момент, коли вона і її люди напевно зазнали б поразки, якби були вбиті всі розвідники. Так, без цих людей, що вказують шлях, вони б програли.

Вона сама повинна бути та, хто вказує шлях іншим. Її місце — в Ейдіндрілі, в Раді, щоб об'єднати всіх перед обличчям нової небезпеки. Без цього люди не будуть знати, що їм робити.

І Річарду теж потрібна її допомога. Без неї йому не зможе допомогти Зедд. Без її допомоги Річард загине, як і всі живі.

Келен знову сіла на ліжку. Не дивно, що над нею сміявся Даркен Рал. Вона дозволила ворогові затьмарити свій розум. Вона ледь не забула свій істинний обов'язок і тим самим дала Володареві час будувати підступи. Але тепер вона знає, що слід робити. Тепер ці воїни знають, — і саме вона допомогла їм це дізнатися, — що слід зробити, щоб їхня боротьба з ворогом була вдалою. Так, все правильно… Вона повинна була їм допомогти і зробила все, що від неї залежить. А тепер кожен повинен зайнятися своєю справою.

Настав час повернутися в Ейдіндріл.

У неї раптом стало так легко на душі. Виявляється, Річард, хоч він і далеко, все одно допомагає їй. Він допоміг їй згадати її істинний обов'язок.

Келен знову подивилася на чашку. Чай випитий, і чашка спорожніла. В голові шуміло, очі злипалися. І вона знову прилягла на ліжко. Цікаво, де зараз Річард і що він робить? Може бути, він у сестер, вчиться керувати своїм даром.

Нехай добрі духи допоможуть йому зрозуміти, як вона любить його…

Її рука раптом безсило опустилася, і чашка відкотилася убік. Вона занурилася в сон.

46

Вона немов провалилася в порожнечу, де немає ні часу, ні простору.

Неможливо визначити, що з нею і де вона знаходиться. І раптом — якийсь неясний відчуття, може бути, надія на повернення до життя з цієї порожнечі лихоліття.

Вона зусиллям волі спробувала вирватися з чорної порожнечі і раптово відчула, що повертається до життя.

Спочатку Келен не відчувала нічого, крім головного болю. Вона намагалася зрозуміти, де вона і що з нею відбувається. Ось хтось покликав її: «сповідниця!»

Ні, це не її звуть, це не її ім'я, звичайно, її звуть інакше…

Ну так, її звуть Келен. Хтось тряс її за плече, намагаючись розбудити.

Келен відкрила очі. Це був капітан Райан. Він кликав її:

— Сповідниця, що з тобою? Тобі погано?

— Я… я… — Вона озирнулась. Поруч з Райаном стояв Тоссідін. Келен поторгала лоб.

— Голова болить… Котра година?

— Скоро світанок, — сказав капітан. — Ми прийшли розбудити тебе, як ти веліла. Воїни готові виступити прямо зараз.

Келен відкинула накидку, замінював їй ковдру.

— Я зараз встану, і ми… — Тут вона згадала, що вирішила відправитися в Ейдіндріл, до Зедду. Вона повинна допомогти Річарду. Якщо дійсно завіса прорвана…

— Сповідниця, ти не дуже добре виглядаєш. Ти поспала всього кілька годин за останні кілька діб. Думаю, тобі треба ще відпочити.

Капітан був правий. Хоча їй вдалося відновити магічну силу, все одно стан не цілком прийнятне.

— Капітан Райан, я повинна повернутися в Ейдіндріл. Я повинна…

Він посміхнувся:

— Вам треба трохи відпочити, давно пора. Коли ми повернемося, ти зможеш відправитися в дорогу. Вона кивнула:

— Добре. Але тоді вже я точно піду туди. Мені потрібно в Ейдіндріл. Я дочекаюся вашого повернення і вирушу туди. — Келен трохи здивовано подивилася по сторонах: крім Райана і Тоссідіна, тут нікого не було.

— А де Чандален і Пріндін?

— Мій брат пішов подивитися, чи немає поблизу ворога, — сказав Тоссідін. — Нам необхідно напасти несподівано.

— Чандален — на вилазці з списоносцями, — додав Райан. — Я повинен змінити його в наступній.

— Тоссідін, — веліла Келен, — попередь Чандалена, що після битви нам треба йти. Ви повинні провести мене в Ейдіндріл. — Вона раптом відчула, що їй страшенно хочеться спати, і насилу промовила:

— Я дочекаюся вашого повернення.

Райан явно заспокоївся, дізнавшись, що вона не збирається на цей раз лізти у саме пекло, а залишиться тут, в безпеці.

— Я поставлю тут вартових, поки ти будеш відпочивати, — сказав він.

Келен спробувала заперечити:

— Табір добре укритий. Мені й так нічого не загрожує. Райан продовжував наполягати:

— Десять воїнів все одно погоди не роблять. А мені буде легше думати про справу, якщо я буду за тебе спокійний. Келен була зараз занадто слабка, щоб сперечатися.

— Ну добре, — знехотя погодилася вона і знову лягла. Тоссідін дбайливо вкрив її накидкою. Вона відчула якусь дивну сонливість. Якийсь час вона намагалася боротися з цим — їй не хотілося знову провалитися в чорну порожнечу. Але всі зусилля виявилися марними. Келен раптом стало страшно: вона не розуміла, що з нею відбувається. Вона спробувала думати про що-небудь, але думки плуталися… Так, безсумнівно, з нею щось не так, але вона безсила що-небудь зробити.

Все ж вона вирішила не здаватися до останнього і постаралася зосередитися на думках про Річарда, якому потрібно допомогти. Це трохи допомогло їй самій.

Дивний стан між сном і дійсністю тривав, і думки про Річарда мовби підтримували зв'язок Келен з дійсністю. Так минуло, як їй здалося, кілька годин.

Неймовірним зусиллям волі Келен нарешті струсила сонне заціпеніння..

Голова важка, все тіло болить… Насилу їй вдалося піднятися. В курені темно і тихо. Свічка майже догоріла.

Може бути, на свіжому повітрі вона прокинеться остаточно?

Руки і ноги погано слухалися, і їй насилу вдалося вилізти з куреня. Уже стемніло, і на небі з'явилися перші зірки. Зробивши перший крок, Келен спіткнулася об щось і впала на сніг. Розплющивши очі, вона побачила, що спіткнулася об чиюсь ногу. На снігу нерухомо лежав чоловік… Людина з відрубаною головою. А поруч на снігу ще мертві… Так, мертві галейці.

Ніхто не встиг навіть вихопити меч, очевидно, їх застали зненацька.

Келен захотілося втекти звідси геть, але вона взяла себе в руки. Думати було важко в тому стані дивного напівсну, від якого ніяк не вдавалося позбутися. Але вона розуміла: той, хто вбив цих людей, напевно, і зараз десь поблизу. Вона торкнулася руки лежачого на снігу. Рука ще тепла. Значить, це сталося тільки що.

У темряві, за деревами, Келен розгледіла якихось людей. Вони теж помітили її і вийшли на поляну. Вони сміялися і голосно перемовлялися, і вона зрозуміла, хто це. Тут було близько дюжини д'харіанців і ще двоє кельтонців.

Воїни Імперського Ордена. Скрикнувши, Келен схопилася на ноги.

В одного з них, у того, хто стояв найближче, на обличчі був слід від копита Ніка. Рана була нашвидку зашита. Він єхидно посміхнувся. Келен дізналася командувача Рігса.

— Ну, от я і знайшов тебе. Сповідниця, — сказав він.

Але тут з бойовим кличем на галявину увірвався якийсь здоровань, ламаючи чагарник. Воїни мимоволі відступили, а Келен відскочила в бік. Одним ударом бойової сокири великан уклав двох. Це був Орск. Мабуть, він всюди шукав її, щоб захистити: той, кого торкнулася сповідниця, не може інакше.

Незважаючи на те що ноги і раніше погано слухалися, Келен побігла геть.

За її спиною чулися крики і дзвеніла зброя. Орск з диким ревом трощив її ворогів. Гілки дерев чіплялися за одяг, вона провалювалася в сніг і не могла бігти швидко.

Переслідувач вхопив її за ногу, і вона впала. Келен шалено пручалася, відбиваючись руками і ногами, але той схопив її за пояс і навалився зверху. Це знову був Рігс.

Там, за деревами, на галявині, йшов бій. А тут їх тільки двоє: вона й Рігс.

Келен з усіх сил намагалася вирватися. Рігс однією рукою схопив її за волосся, а іншою боляче вдарив у бік — у Келен перехопило подих. За першим ударом послідував другий.

— Тепер ти попалася. Сповідниця, — прошипів Рігс. — Тобі більше не втекти, і не думай!

Але він тут один. Що за самовпевненість? Келен долонею торкнулася його грудей. Задихаючись під його вагою, вона промовила:

— Куди втекти, Рігс! Тобі кінець. Тепер ти мій.

— Навряд чи. — Він знову посміхнувся. — Мені сказали, що зараз ти поки позбавлена своєї сили.

Він вдарив її головою об сніг. В очах почорніло. Вона намагалася зосередитися на тому, що необхідно зробити. Рігс знову схопив її за волосся, щоб другий раз вдарити головою об землю. Не можна втрачати свідомість! Треба захистити себе!

Келен дала волю магічній силі. Знову пролунав беззвучний грім. Рігс здригнувся. З дерев посипався сніг, припорошив особа Келен.

Рігс завмер в повному ошаленй.

— Пані, наказуй! — Як би мимоволі вимовив він звичайну в таких випадках фразу.

— Хто сказав тобі, що я зараз безсила?

— Пані, це був…

І тут пущена кимось стріла встромилася йому в шию, ледь не зачепивши Келен. Не встигнувши договорити, Рігс уткнувся головою в сніг.

Хтось схопив убитого за плече і відтягнув убік. Келен подумала було, що це Орск, але вона помилилася. Над нею схилився стривожений Пріндін.

— Сповідниця, ти не поранена? Він не встиг поранити тебе?

Пріндін простягнув Келен руку, допомагаючи їй встати, але вона не торкнулася його руки. Необхідність використовувати свій магічний дар на цей раз підірвала її сили більше звичайного.

На обличчі воїна з'явилася звичайна посмішка.

— Ну, я бачу, ти не поранена, — сказав він. — Ти виглядаєш дуже добре.

— Тобі не було потреби вбивати його, — відповіла вона. — Я вже застосувала свою магію, і він був мій. Він саме збирався розповісти, хто повідомив йому, ніби я безсила…

І тут Пріндін подивився мимо неї так, що вона похолола. Його усмішка раптом здалася їй жахливою. Продираючись крізь зарості, до них підійшов Орск.

— Пані! Ти не постраждала? — Запитав він. Вона вже чула, що сюди підходять її друзі. До неї долинув голос Чандалена. Пріндін швидко приготувався стріляти з лука. Орск підняв сокиру.

— Пріндін! Не треба! — Закричала Келен. — Орск, тікай!

Велетень негайно повернувся до неї спиною і кинувся назад, в гущавину, але стріла Пріндіна наздогнала його. Велетень похитнувся і впав на землю.

Келен спробувала підвестися, але у неї не було сил. Руки і ноги були немов ватяні. Сили залишили її. Вона знову провалилася у чорну порожнечу.

Пріндін, все ще посміхаючись, повісив лук на плече і повернувся до неї.

Келен було важко навіть говорити. Вона запитала майже пошепки:

— Пріндін, навіщо ти це зробив? З дивною посмішкою він відповів:

— Щоб ми могли побути одні, перш ніж тебе обезголовити.

Так це Пріндін! Пріндін сказав Рігсу, що вона, Келен, не зможе пустити в хід свою магічну силу, щоб вона витратила її на Рігса і залишилася беззахисною. Ноги її затремтіли, вона знову спробувала підвестися, але не змогла.

Крізь дерева знову долинув голос Чандалена, який кликав її. Потім Келен почула голос Тоссідіна, який теж її шукав. Вона спробувала закричати, щоб вони її почули, але змогла лише прохрипіти щось невиразне. Темрява обволікла її.

«А може бути, я все ще сплю?» Вона ледь могла говорити і рухатися, немов у кошмарному сні. Добре б, щоб це дійсно був лише кошмарний сон!

Але Келен знала, що це не сон.

Пріндін повернувся в ту сторону, звідки долинали голоси.

Зібравши останні сили, Келен трохи відповзла вбік. Вона намацала лежачу на землі палку.

Пріндін кинувся до неї. Келен, керована смертельним жахом, сяк-так піднялася і підняла палку, готуючись нанести удар, але Пріндін з легкістю вихопив у неї деревину, перш ніж їй вдалося що-небудь зробити. Він затулив їй рота, щоб вона не покликала на допомогу Чандалена. Вона знала, що Пріндін, хоч і невеликий зріст, але дуже сильний. Втім, зараз з нею могла би впоратися навіть дитина.

До них підбіг Чандален з ножем у руці. Келен вкусила Пріндіна за руку і, коли він відпустив її, закричала. Але Пріндін, що рухався з надзвичайною швидкістю, зумів вдарити Чандалена по голові кийком. Той впав у сніг із закривавленою головою.

Підбіг Тоссідін, задихаючись від швидкого бігу.

— Що тут сталося? Пріндін!

Але, побачивши все сам, він зупинився як укопаний, Перекидаючи погляд з Чандалена на Пріндіна.

Пріндін повернувся до брата, звертаючись до нього на їхній мові:

— Чандален намагався нас вбити. Я не дав йому вбити сповідницю. Вона поранена.

Допоможи мені. Келен впала на коліна і закричала:

— Ні… Тоссідін… ні… Тоссідін підбіг до неї:

— Про яку небезпеку хотів мене попередити Чандален? Що з тобою, брат?

Що ти робиш?

— Допоможи! Сповідниця поранена! — Повторив той. Тоссідін схопив брата за плече.

— Пріндін! Що ти…

Пріндін встромив ножа у груди брата. Той відкрив рот, але сказати нічого не встиг. Ноги його підкосилися, і він звалився на землю. Удар був нанесений в серце.

Келен закричала.

Чандали сів на сніг, застогнавши від болю, затискаючи рукою рану на голові.

Подивившись на пораненого, Пріндін дістав зі своєї сумки коробочку з банду.

Коробочка була майже повною — він витратив на Келен далеко не все зілля.

Келен була безсила йому перешкодити, вона могла тільки дивитися, як Пріндін натирає отрутою наконечник стріли. Чандален насилу підняв голову, марно намагаючись підвестися. Пріндін підійшов до нього і прицілився в шию. В цей момент Келен зібравшись з силами, кинулася на Пріндіна, і він промахнувся: стріла влучила Чандалену в плече.

Пріндін вдарив Келен кулаком в обличчя, і вона впала. З жахом, вона, не пам'ятаючи, що робить, стала відповзати на четверіньках в сторону… крижаний холод снігу на долонях… треба зосередитися на почутті холоду, щоб прийти в себе. Вона обережно озирнулась.

Пріндін дістав з сагайдака другу стрілу і намазав отрутою наконечник. Він дивився на неї так само, як дивився на Чандалена, коли цілився. Закричавши від жаху, вона схопилася і побігла. Невже все це не кошмарний сон?

Стріла потрапила в ліву ногу… опік від поранення… вона знову впала, застогнавши від болю. Пріндін кинувся до неї, опустився поруч на коліна і витягнув стрілу. Вона відчула, як біль, викликана не стільки стрілою, скільки отрутою, вогнем розтікається по нозі.

— Не бійся. Сповідниця, — сказав Пріндін, звертаючись до неї на своїй мові.

— Я не став витрачати на твою стрілу стільки ж отрути, як для Чандалена. Мені потрібно тільки мати впевненість, що ти не заподієш мені неприємностей. Він-то помре через хвилину. Ти ж будеш жити, поки тебе не вирішать обезголовити. Може бути, вони не захочуть довго чекати. Втім, тут дуже холодно. Нам треба повернутися.

Він схопив Келен за руку і потягнув по снігу. Вона намагалася вирватися, навіть вдарити його, верещала і пручалася, як могла, але тіло перестало їй коритися. Її тягли по снігу, немов ляльку. А між тим Келен відчувала, як отрута поширюється по тілу.

Вона заплакала. Орск, Тоссідін, Чандален… а тепер її черга. Як міг Пріндін зробити таке? Як він зважився? Адже він заколов власного брата як ні в чому не бувало! Як людина взагалі могла піти на таке. Людина це, чи…

Дитя Згуби!

Келен була вражена раптовою страшної здогадкою. До сих пір вона не дуже-то вірила в існування дітей погибелі, хоча Чарівники говорили їй про них. Їй здавалося, що це лише забобони забобонних людей, що немає цих посланців Смерті, Підземного світу, які полюють за живими. Але тепер вона переконалася: це правда.

Тепер вона сама потрапила в лапи такого Посланця погибелі. О добрі духи, чому ж ніхто не зрозумів цього? Він допомагав їй стільки разів, і вона довіряла йому!

Ось так він і отримав можливість постійно стежити за нею і повідомляти про все володареві. Недарма Даркен Рал сміявся над її дурістю!

Тепер у Келен не залишилося сумнівів: завіса дійсно розірвана.

Даркен Рал не обдурив її. Він з'явився, щоб остаточно знищити завісу, а вона, Келен, через свою дурість вважала, що прекрасно знає, що робить. І весь цей час Даркен Рал і сам Володар спостерігали за нею очима Пріндіна!

Але чому він чекав так довго, чому дозволив їй брати участь в битвах, допустив, щоб загинуло стільки людей?

Здається, Келен зрозуміла, чому. Володар належав світу Смерті, і його мета — побільше смертей. Він ненавидів життя, усе живе. Для того, щоб принести смерть всьому живому, йому і треба було розірвати завісу.

Ненавидячи живе, він насолоджувався, коли люди вмирали. Він зовсім не хотів надто скоро переривати біль, страждання, вбивства.

Пріндін тягнув Келен через ліс так, наче вона була вже мертва. Ліва нога оніміла. Принаймні тепер не буде так боліти рана.

Коли вони дісталися до куреня, Келен побачила, що поляна завалена мертвими тілами, не тільки галейців, але і воїнів Імперського Ордену, яких убив Орск.

Незабаром, очевидно, Пріндін повинен буде передати її війську Ордена, і вони відрубають їй голову. Тоді всьому кінець, і вона ніяк не зможе перешкодити всьому цьому. Вона ніколи не побачить більше Річарда, і він ніколи не дізнається, як вона любить його!

Пріндін втягнув Келен в курінь і поклав на підстилку з гілок. Потім він запалив ще дві свічки. Келен дуже намагалася не втратити свідомість.

— Я хочу бачити тебе, — сказав він їй. — Я хочу добре бачити тебе: ти виглядаєш дуже спокусливо.

Вона завжди любила його посмішку, але зараз вона ненавиділа її.

Пріндін відкинув убік хутряну накидку. Він більше не посміхався. Очі його стали дикими. Тепер він не говорив більше на її мові, тільки на своїй.

— Роздягайся! — Наказав Пріндін. — Я хочу спочатку надивитися на тебе.

Він приставив їй ніж до горла, але вона не могла коритися: вона надто ослабла.

— Пріндін, — прошепотіла Келен, — воїни скоро повернуться і застануть тебе тут.

— Вони будуть дуже зайняті. — Він знову посміхнувся. — Не так вже скоро вони повернуться, як ти думаєш. — Його обличчя раптом спотворила злоба. — Їх чекає така битва, якої вони зовсім не очікували! Я тобі сказав: роздягайся!

— Пріндін, ти ж був мені другом. Будь ласка, не роби цього!

— Ну, так я сам роздягну тебе! — Він розв'язав її пояс.

Вона плакала від безсилля. Вона втратила друга, який в божевіллі зрадив володаря.

— Пріндін, навіщо тобі це? Він сів на підлогу, немов здивований її питанням.

— Великий дух говорив мені, що ти будеш моєю, перш ніж він забере твою душу в Підземний світ. Він говорив, що це буде мені нагородою за службу. Великий дух задоволений мною, адже я передам йому тебе.

Укушене місце на шиї Келен знову заболіло. Вона з гіркотою подумала про загиблих Тоссідіна і Чандалена. І її власне становище було страшним у своїй безвиході. Отрута діяла все сильніше.

Пріндін навалився на неї і поцілував в шию, в те місце, якого колись торкнулися губи Дарка Рала, де зараз горів слід від укусу. Келен відчула гострий біль.

— Пріндін, прошу тебе… коли ти… зробиш це зі мною… відпусти мене, будь ласка.

Келен сподівалася, що прохання на його власній мові зачепить його більше.

Він підняв голову і подивився їй в очі.

— Для мене не вийде нічого хорошого, якщо я відпущу тебе. Ти отруєна, спочатку — чаєм, потім стрілою. Так чи інакше, ти скоро помреш. Але тебе повинні обезголовити перш, ніж ти помреш від отрути. Так буде краще. Ти будеш менше страждати. В цьому полягає моя милість по відношенню до тебе.

Пріндін знову нахилився над нею, щоб поцілувати її в шию. Сльози текли по щоках Келен.

— Я ненавиджу тебе і твого великого духа, — відповіла вона, плачучи.

Він раптом випростався, наскільки це можна було зробити в курені, і кинув на неї злий погляд.

— Ти будеш моєю! Мені це було обіцяно. Я подбав про те, щоб твоя магія не завадила мені. Якщо ти не захочеш віддатися мені, я візьму тебе силою!

Ти принесла моєму народові своє ненависне чаклунство! Ти — породження зла, але я опаную тобою, зламавши твою злу силу. Великий дух говорив, що так і повинно бути!

Пріндін зняв через голову сорочку. Він знову навалився на Келен… І в наступну мить вони дивилися один на одного, не розуміючи, що сталося.

Точніше, Пріндін не зрозумів, що сталося, а Келен не розуміла, як це сталося.

Келен відчула, як кров Пріндіна потекла по руці. Він раптом закашлявся, спльовуючи кров. Потім завмер в нерухомості. Його життя закінчилося.

Сльози все текли по щоках Келен. У неї не було сил, щоб скинути з себе його нерухомо тіло, і вона задихалася під його вагою. Так вона і лежала, відчуваючи, як його кров тече по її тілу, розуміючи, що вже не може чинити опір дії отрути.

47

І знову вона провалилася у чорну порожнечу. Вона не знала, скільки це тривало, але трохи отямилася і почула крізь сон:

— Зроби ковток! Ти мене чуєш? Спробуй зробити ковток. Вона бездумно корилася.

— А ну, ще раз! — Звелів той же голос.

Келен знову виконала наказ невідомого, сподіваючись, що її нарешті залишать у спокої. Так і сталося. Вона знову забулася важким сном, не знаючи, ні де вона зараз, ні скільки пройшло часу.

Коли Келен знову відкрила очі, то виявила, що вона у своєму курені і свічки все ще горять. Вона була вкрита накидкою.

Над нею схилився усміхнений Чандален.

— Ну, от ти і повернулася до нас, — сказав він. — Тепер небезпека минула.

— Чандален? — Вона не вірила своїм очам. — Що, я вже потрапила в Підземний світ, чи ти залишився живий?

Він тихо засміявся. — Чандалена не так легко вбити. Келен облизала пересохлі губи. Вперше за дуже довгий час вона дійсно прокинулася по-справжньому. Вона вже забула, як це буває. І все ж вона лежала нерухомо з побоювання, що чорна порожнеча повернеться.

— Але ж Пріндін потрапив в тебе отруєною стрілою, я сама бачила.

Він злегка повернув голову, і вона зауважила кров, що запеклася на його темному волоссі. Чандали махнув рукою, немов збентежений тим, як все пояснити.

— Пам'ятаєш, я розповідав тобі, що наші предки перед битвою жували квессін-доу — це для того, щоб отрута не діяла, якщо в них потрапить така стріла. Ну так от, в пам'ять про моїх предків-воїнів я теж перед битвою жую листя квессін-доу. Ти ще дала мені їх тоді, в місті. Загалом, я це роблю, просто щоб вшанувати наших предків, розумієш?

Келен кивнула, посміхнулася йому і торкнулася його руки.

— Твої предки можуть пишатися тобою! Він допоміг їй сісти. Тепер Келен помітила, що поряд нерухомо лежить Пріндін, пронизаний тим самим ножем, з яким вона останнім часом не розлучалася. Вона сама не могла зрозуміти, як у неї вийшло нанести удар Пріндіну, коли той накинувся на неї.

Келен згадала біль у всьому тілі, своє дивне і страшне заціпеніння, почуття безпорадності. Вона пам'ятала і напад Пріндіна.

Вона не пам'ятала тільки, як ударила його ножем…

— Вибач, Чандален, — сказала вона тремтячим голосом. — Мені шкода, що я вбила твого друга. Чандален злобно глянув на мертве тіло. — Він не друг мені! Мої друзі не намагаються вбити мене. Його послав до нас великий, темний дух смерті. І його серце стало чорним.

Келен схопила його за руку.

— Чандален, цей великий темний дух прорвав завісу, щоб прийти в наш світ. Він хоче ввергнути нас всіх у світ мертвих.

Чандален уважно дивився на Келен.

— Я вірю тобі. Ми повинні відправитися в Ейдіндріл, щоб ти могла завадити цьому темному духу. Келен зітхнула з полегшенням.

— Спасибі тобі, Чандален, і за те, що ти зрозумів мене, і за те, що ти врятував мене своїм квессін-доу. — Раптом вона здригнулася. — Наші воїни! Пріндін же влаштував їм пастку!

Чандали приклав палець до губ.

— Коли капітан Райан перед боєм прийшов до нас із Тоссідіном, я запитав у нього, де ти. Я знав, що ти хотіла бути з ними. А він мені сказав, що ти хвора, що ніяк не можеш прокинутися. Тоді я подумав, що це схоже на дію банду. Райан сказав ще, що ти нічого не можеш їсти, а тільки п'єш чай, який готував для тебе Пріндін. Тоді я зрозумів, що сталося, зрозумів, що він труїть тебе. Ми з Тоссідіном дуже стривожилися. Тоді ми вирішили перевірити, чи не змінилося розташування військ противника. Я зрозумів, що ворог попереджений про напад, який ми готували. І тоді я дав нашим людям новий наказ про те, що їм слід напасти на ворога в іншому місці. А після цього ми з Тоссідіном кинулися сюди. Я зрозумів, що Пріндін зрадив нас, але Тоссідін думав, що тут щось інше. За цю свою помилку, за довірливість він заплатив життям.

Келен на мить замислилася.

— А як же твої рани? — Запитала вона. — Треба оглянути їх.

Чандали розстебнув сорочку, показавши їй забинтоване плече:

— Вночі повернулися наші. Вони витягли стрілу і зашили рану мені на голові.

Знаєш, адже я багато чому навчив Пріндіна. Він користувався зазубреними стрілами.

Такі стріли приносять більше шкоди не коли потрапляють у ціль, а коли їх витягують. Тому один з наших, той, хто вміє лікувати поранених, вирізав стрілу і зашив рану. Стріла вдарила в кістку і тому не проникла глибоко. Зараз мені важко рухати рукою, і так буде ще досить довго.

Келен поторгала свою ногу. Її рана також була перев'язана.

— Наші люди зашили і мою рану? — Запитала сповідниця.

— Ні, просто перев'язали. Тобі дісталася стріла з гладким наконечником. Я не вчив його цьому. Не знаю, чому він так вчинив.

— Він хотів, щоб стрілу можна було легко витягти, — спокійно сказала Келен. — У нього були на те свої причини. Перш ніж віддати мене ворогам, а він мав намір вчинити саме так, Пріндін хотів мене згвалтувати.

Дивлячись в сторону, Чандален сказав, що він радий, що цього не сталося.

Вона знову торкнулася його руки.

— А я рада, що він потрапив тобі в плече, а не в горло. Він насупився.

— Я сам навчав Пріндіна стріляти. Він не міг би промахнутися. Чому він це зробив?

Келен знизала плечима, всім своїм виглядом показуючи, що знати нічого не знає. Чандали недовірливо гмикнув.

— Чандали, чому його труп не винесли звідси? — Тому, що ніж духа мого предка все ще в тілі убитого. Його дух, його кістки допомогли тобі захистити себе, повернути себе до життя. Тепер ти пов'язана узами з духом мого предка.

Ніхто, крім тебе, тепер не повинен торкатися цього ножа. Ти сама повинна його витягнути.

Келен задумалась. Може, краще взагалі не витягувати ніж. Хіба не можна поховати мерця прямо так? втім, вона відкинула цю думку. Люди Тіни вірили в магію духів предків, і вона образила б Чандалов своєю відмовою. До того ж вона могла образити і дух його предка. Адже, якщо подумати, вона не може з абсолютною впевненістю стверджувати, що це не дух допоміг їй вбити Пріндіна. Адже Келен сама не знала, як ніж опинився в її руці.

Вона простягнула руку, витягла ніж із рани на грудях Пріндіна і витерла його про гілки бальзамника.

Поцілувавши ручку ножа, Келен сказала:

— Дякую тобі, о дух предка Чандалена, за те, що ти врятував мене. Здається, належало зробити саме це. Чандален посміхнувся:

— Ти — справжня дочка нашого народу. Ти без підказки знаєш, що потрібно робити. Дух мого предка завжди буде з тобою.

— Чандален, нам треба відправитися в Ейдіндріл. Я зробила тут все, що могла.

— Коли ми вперше знайшли цих людей, — відповів він, — я не хотів брати участь в їх боях, щоб тобі не загрожувала небезпека. Потім же я забув про це і хотів тільки вбивати ворогів в бою.

— Знаю, — прошепотіла Келен. — І зі мною трапилося те ж саме. Можна подумати, що і я теж прислухалася до слів великого темного духа. Я про все забула. Завіса тепер прорвана, і, можливо, тому ми стали робити не те, що хотіли.

— Так саме тому ми забули все, окрім бажання вбивати?

— Чандален, я поки не знаю відповіді на ці питання. Мені потрібно в Ейдіндріл.

Чарівник краще знає, що робити. Річарду потрібна допомога. Ми і так занадто затрималися тут. Тепер треба поспішати. Ми повинні поговорити з воїнами і відправитися в дорогу. Вони тут? Він кивнув.

— Тоді нам пора.

Вона хотіла встати, але Чандален утримав її.

— Вони всю ніч стояли біля входу, я не впускав їх сюди, — сказав він. — Я боявся, що ти умреш цієї ночі. Я не знав, чи вчасно я дав тобі квессін-доу.

Ми не знали, що Пріндін труїть тебе, і труїть давно. Якби ти померла, я не зміг би повернутися до свого народу. Але не тільки тому я радію, що ти залишилася жива. Я радію тому, що ти — хороша дочка для Племені Тіни. Ти захищала наш народ, ти, як і я, билася з ворогами. Але все ж ти повинна залишити це мені. Ти повинна битися з ворогом не так, як Чандален, а так, як вмієш це робити ти.

Келен посміхнулася:

— Ти маєш рацію. Спасибі, що ти всю ніч просидів зі мною. Мені так шкода, що тебе поранили. Він знизав плечима:

— Коли-небудь, якщо я знайду собі подругу, я покажу їй шрами, і нехай вона знає, як хоробрий Чандален! Келен засміялася:

— Звичайно, на неї справить враження, коли вона побачить, що тебе поранили стрілою. Чандален похитав головою.

— Якщо в мене потрапила стріла, це не означає, що я — хоробрий. Стріла може потрапити в будь-кого. Я хоробрий тому, що не кричав, коли вирізали стрілу!

Нехай коли-небудь, подумала Келен, якась жінка знайде з ним щастя.

— Я рада, що добрі духи захистили тебе і ти тепер зі мною, — сказала вона.

Чандали пильно подивився на неї:

— Не знаю, як це вийшло, але мені чомусь здається — Пріндін промахнувся не тільки тому, що мене захистили духи.

Вона мовчки посміхнулася. Але, поглянувши на мертве тіло, перестала посміхатися.

— Бідолаха Тоссідін! — Сказала вона сумно. — Він так любив брата.

— Я знав його з дитинства, — відповів Чандалов. — Обидва вони приставали тоді до мене з проханнями навчити їх чому-небудь. Обидва вони хотіли слідувати за мною. — Він раптом замовк і якийсь час думав про щось своє. Потім він немов прокинувся і продовжував:

— Люди чекають нас. Вони дуже турбуються про тебе.

Вони вилізли з куреня. Уже було світло. При їх появі воїни встали.

Капітан Райан кинувся вперед, але тут раптом його відтіснив велетень з пораненою рукою. У здоровій руці він стискав величезну бойову сокиру.

— Орск! — Вигукнула Келен. — І ти живий! Очі його почервоніли від сліз.

Келен згадала, як плакав її батько, коли захворіла її мати і його пані.

— Пані! — Вигукнув Орск. — Ти жива! Наказуй!

— Орск, всі ці люди — мої друзі. Тобі немає чого їх зупиняти. Я в безпеці. Мені буде приємно, якщо ти поки спокійно посидиш тут.

Він тут же опустився на землю. Келен запитально подивилася на Чандалена.

Він знизав плечима:

— Я бачив, що він захищав тебе, а Пріндін хотів убити його, тому я і йому дав квессін-доу. Наші воїни просто витягли стрілу з його тіла. Не знаю, наскільки небезпечна його рана, але вона його зовсім не хвилює. Він думає тільки про тебе. Мені вдалося умовити його не входити в курінь, лише коли я сказав, що ти не видужаєш, якщо тебе зараз не залишити в спокої.

Келен тільки зітхнула. Їй боляче було дивитися на обличчя цього одноокого гіганта, який так віддано поглядав на неї.

— Як йдуть бої? — Запитала вона у Райана, що нетерпляче чекав її слів.

— Що там бої! Ти-то як себе почуваєш? Ти налякала нас до смерті! — Він подивився на Чандалена і Орска. — Ці двоє не дозволили мені навіть поглянути на тебе.

— Така вже у них робота, — сказала Келен. — Я дякую вам усім за те, що ви так тривожилися про мене. Чандален врятував мене.

— Але що тут сталося? Десять людей, котрих я залишив тут, убиті, Пріндін і Тоссідін — теж. І ще купа воїнів знайшли тут свій кінець. Ми боялися, що вони вбили тебе.

Келен зрозуміла, що Чандален їм нічого не сказав.

— Один з убитих, он той — Рігс, був головним в іхньому війську, — відповіла вона. Більшість його людей убив Орск. Воїни Ордена хотіли захопити і мене. Пріндін вбив наших вартових, свого брата і намагався вбити мене.

В рядах воїнів пролунали здивовані вигуки.

Райан витріщив на неї очі.

— Пріндін! Не може бути! О духи, але чому? Дочекавшись, поки настане тиша, вона відповіла:

— Пріндін — дитя погибелі.

Знову вона почула гомін. Хтось тихо повторив слова «дитя погибелі».

— Ви славно бились, хлопці, — продовжувала Келен. — Але тепер вам належить битися без мене. — Воїни не приховували свого розчарування. — Я ніколи не залишила б вас, якби не знала, що ви можете чудово впоратися самі. Ви всі боролися як герої.

Воїни відразу немов стали вище ростом. Вони слухали Келен, як слухали б свого полководця.

— Я пишаюся вами, але військо Імперського Ордена — не єдина загроза для Серединних Земель. І доказ тому — Володар тьми послав дитя погибелі, щоб покінчити зі мною. Сам Імперський Орден був підпорядкований Володареві. І зараз я повинна подумати про цю, більш страшну загрозу для всього світу живих. Я знаю, що такі воїни, як ви, можуть завдати поразки війську Ордена!

Тільки зараз Келен зауважила, що шия більше не болить. Вона торкнулася рукою того місця, де залишився слід від укусу — його більше не було.

Схоже, хватка Володаря дійсно ослабла.

Келен знову звернулася до воїнів:

— Хоча ви прекрасно вмієте боротися, ви не повинні уподібнитися тим, з ким ви воюєте. Ворог воює заради того, щоб вбивати, заради смерті і поневолення, а ви — заради життя і свободи. Завжди пам'ятайте про це! Не уподібнюйтеся тим, кого ненавидите. Я знаю, як це небезпечно. Це ледь не сталося і зі мною. Я ж обіцяю вам, що завжди буду пам'ятати вас всіх. Обіцяйте мені і ви, що коли все це скінчиться і не буде більше загрози ні від Ордена, ні від Володаря, то ви як-небудь зберетеся і з'явитеся в Ейдіндріл, щоб Серединні Землі могли віддати вам шану за все, що ви зробили.

Воїни підняли стислі кулаки на знак клятви.

Їх охопило радісне збудження.

— Командир Райан, — продовжувала Келен, — передайте ці мої слова вашим людям в інших таборах. Я сама хотіла б це зробити, але мені пора в дорогу.

Він запевнив, що виконає її прохання. Келен обома руками підняла меч над головою.

— Король Вайборн цим мечем захищав свою землю. Я, сповідниця, захищала цим мечем Серединні Землі. Зараз я повинна передати його в надійні руки.

Капітан Райан з повагою прийняв від неї меч, наче це була корона. Його обличчя сяяло.

— Я буду носити його з гордістю, сповідниця, — сказав він. — Дякую тобі за все, що ти для нас зробила. Ми були хлопчиками, коли вперше зустрілися з тобою. Ти не тільки навчила нас краще боротися, але, що важливіше, — бути справжніми захисниками Серединних Земель!

Піднявши меч над головою, Райан крикнув, звертаючись до своїх воїнів:

— Слава сповідниці!

Слухаючи захоплені, гучні привітання в її честь, Келен подумала, що до цих пір їй не траплялося чути, щоб хтось ось так прославляв сповідниць.

— Капітан Райан, мені знадобиться Нік і ще двоє коней, — сказала вона.

— Але навіщо тобі коні? — Не витримав Чандалов.

— Чандален, я була поранена в ногу. Мені важко стояти, а не те що йти, тому мені потрібен кінь, щоб потрапити в Ейдіндріл. Я думаю, через це ти не порахуєш мене слабкою?

— Ні, ні, — поспішно сказав той. — Звичайно, тобі не можна йти пішки. Але навіщо тобі ще двоє коней?!

— Якщо я буду скакати верхи, то і ти теж.

— Чандалену не потрібен кінь! Він — сильний.

Вона заговорила з ним на його мові:

— Чандален, я знаю, що люди Тіни не вміють їздити верхи. Але я навчу тебе, і ти впораєшся. Коли ти повернешся до своїх, то будеш вміти робити те, чого ніхто не вміє. Їм це сподобається. Жінки побачать, який ти молодець.

Він спохмурнів і пробурчав щось, потім запитав:

— А навіщо тоді ще один кінь?

— Ми візьмемо з собою Орска.

— Що?

Келен знизала плечима:

— Ти не можеш стріляти, поки не заживе твоя рука. Як же ти захистиш мене? Орск своєю здоровою рукою може тримати сокиру, а ти — метати спис.

Чандали пильно подивився на неї:

— Мені не вдасться відговорити тебе?

Келен посміхнулася:

— Ні. Ну добре, тепер нам пора збиратися. Вона в останній раз подивилася на воїнів. За той час, поки вона була з ними, вона багато втратила — і так багато здобула.

— Будьте обережні, бережіть себе, — сказала вона на прощання.

48

Вже темніє! Скоро ми зустрінемося з твоїми людьми, які проведуть нас в Палац? Дю Шайю обернулася, відкинувши волосся з лоба. Вона вела коня на поводу.

Річард втомився від її скарг і, коли Дю Шайю заявила, що не бажає більше їхати верхи, не став заперечувати. Він і сам вирішив трохи пройтися. Позаду них їхала верхи сестра Верна.

— Дуже скоро. — Холодний тон Дю Шайю спантеличив Річарда.

Як тільки вони ступили на землю бака-бан-мана, її ставлення до Річарда стало змінюватися. У поведінці Дю Шайю з'явилися гордовитість і відчуженість.

Сестра Верна не зводила з неї очей, але й Дю Шайю, в свою чергу, стежила за сестрою. Річарду вони нагадували двох розлючених котів.

Він не міг зрозуміти, що трапилося. Очевидно, сестра Верна зробила якесь неприємне відкриття. Поглянувши на сестру, він зрозумів, що зараз вона налаштовується на свій Хань.

Несподівано Дю Шайю повернула на вузьку стежку, яка петляла серед болота, зарослого очеретом і дрібним чагарником, усипаним жовтими і рожевими квітами. Коли вони виїхали на галявину, Дю Шайю зупинилася.

— Мої люди зараз прийдуть сюди. Почекай трохи, чарівник.

— Мене звати Річард, — різко відповів він. — І я врятував тобі життя. Не забула?

Дю Шайю задумливо подивилася на нього.

— Будь ласка, не думай, ніби я не вдячна тобі за все, що ти зробив.

Пам'ять про твою доброту назавжди залишиться в моєму серці. — Річард вловив в її інтонаціях щось схоже на жаль. — Але все ж ти залишаєшся чарівником.

Жди тут.

Вона різко повернулася і зникла в гущавині. Сестра Верна спішилася.

— Здається, вона збирається вбити тебе, — повідомила вона так буденно, ніби мова йшла про те, що завтра буде дощ.

Річард обурено подивився на сестру Верну.

— Але ж я врятував їй життя!

— Для цих людей ти — чарівник, а чарівників вони вбивають.

Як не сумно, але схоже було, що вона говорить правду.

— Якщо так, сестра, — сказав він, — скористайся своїм Хань, щоб запобігти кровопролиттю!

— Вона й сама може скористатися Хань. Ось чому ми, сестри, завжди уникали цих людей. Вони здатні закликати Хань, але якось по-особливому, і ми не знаємо, як вони це роблять. Я вже пробувала, але всі мої чари розсіюються як дим. До того ж Дю Шайю відчуває, що я роблю, і заважає мені. Я тебе попереджала, що ці люди небезпечні. Всю дорогу я намагалася зірвати її витівку. Але мої зусилля ні до чого не привели.

Річард зціпив зуби. Його рука мимоволі потяглася до руків'я Меча Істини, і він відчув виходячу від меча лють.

— Я не бажаю більше нікого вбивати!

— Гаразд. Але тільки не стримуй гнів магії. Він допоможе тобі, якщо ти хочеш залишитися в живих. Вони вже оточують нас, я це відчуваю!

Річарду стало не по собі. Він нікому не бажав зла, але події прийняли несподіваний оборот. Не для того ж він врятував Дю Шайю, щоб боротися з її народом!

— Все-таки краще тобі вдатися до свого Хань, сестра Верна. Я Шукач Істини, а не вбивця.

Сестра зробила крок до нього. Їй насилу вдавалося зберігати спокій.

— Річард, мій Хань зараз даремний. Дю Шайю знає, як протистояти моїм чарам. Прошу тебе, захисти себе сам!

— А може, ти просто не хочеш допомогти мені через те, що я порушив вашу угоду з маженді? — З підозрою в голосі запитав Річард. — Може, тобі цікаво подивитися, як я тепер буду викручуватися? Вона сумно похитала головою:

— Невже ти думаєш, Річард, що я півжиття витратила для того лише, щоб помилуватися, як тебе вб'ють? І ти віриш, що я не перешкодила б їм, якби могла? Невже ти про мене настільки низької думки?

Річард замислився. Мабуть, вона не бреше. Він заперечливо похитав головою і спитав, вдивляючись в темряву:

— Скільки їх?

— Людей тридцять.

— Тридцять?! — Він сплеснув руками. — Але що ж я зможу зробити проти тридцяти чоловік?

Сестра повернулася обличчям до лісу і простягла руки. І тут же порив вітру жбурнув в зарості хмари пилу.

— Це їх затримає, але не зупинить, — обернувшись, сказала вона і продовжила після паузи:

— Річард, я знову звернулася до свого Хань, щоб знайти відповідь.

Єдине, що я дізналася: тобі допоможе вціліти пророцтво. Ти назвав себе Несучим смерть, значить, пророцтво — про тебе. Тільки воно допоможе тобі впоратися з ворогами. В цьому пророцтві говориться, що Несучий смерть здатний закликати мертвих і воскресити минуле. Ось, що ти повинен зробити, якщо хочеш залишитися в живих.

— Мені належить битися з цілим загоном, а ти пропонуєш мені розгадувати загадки! — Обурився він. — Я ж казав, що не розумію цих слів. Якщо хочеш допомогти, скажи краще що-небудь зрозуміле.

Вона відвернулася і пішла до стриножених коней.

— Добре. Іноді зміст древніх пророцтв можна осягнути миттєво, шляхом осяяння. Але осяяння це дається не кожному. Тут мова явно йде про тебе, значить, тебе має відвідати осяяння. — Вона допитливо подивилася на Річарда.

— Пам'ятаєш, коли я застерегла тебе від цих людей, ти сказав, що тут ти не мій учень, але Шукач Істини. А Шукачеві має допомогти пророцтво. Ти сам створив це положення, і тільки ти зможеш знайти з нього вихід.

Поки вона заспокоювала коней, Річард розмірковував над її словами. Він вже не раз намагався збагнути сенс пророцтва. Іноді йому навіть здавалося, що він близький до розгадки. Але всякий раз сенс вислизав від нього. Він добре знав магічні властивості меча і свої власні можливості. Якщо він бився з ворогом один на один, він був непереможний. Але він — лише людина. А ворогів багато, не можна ж одним, нехай навіть чарівним, мечем вразити відразу всіх.

— А вони гарні бійці? — Запитав він.

— Бака-бан-мана не знають собі рівних. Це добірні воїни, майстри клинка, які тренуються щодня, зі світанку до заходу, і щоночі при місячному світлі. Військове мистецтво для них — культ. В Танімурі я бачила одного їх мечоносців, який зарубав п'ятдесят збройних стражників. Вони б'ються, як духи. Деякі вірять в те, що вони і є духи.

— Ну от, втішила, — пробурчав Річард.

— Річард, — вона відвела погляд, — я знаю, ми відчуваємо і думаємо по-різному. Ми з різних світів і не дуже любимо один одного. Але я прошу тебе зрозуміти, що справа тут не в моїй впертості. Ти вірно тоді сказав, що дієш як Шукач, а не як мій учень. Я не знаю як, але це теж пов'язано з пророцтвом. Головна роль зараз належить тобі. Я глядачка. Якщо загинеш ти, то, можливо, загину і я. — Вона подивилася на нього. — Я не знаю, як тобі допомогти. Вони оточили нас і стежать за нами.

Якщо я спробую втрутитися, вони вб'ють мене. Це пророцтво — про тебе. Про тебе і про народ бака-бан-мана. До мене воно не відноситься. Я не знаю сенс пророцтва, і, бачу, ти теж не знаєш. Просто пам'ятай про нього, і в потрібний момент воно допоможе тобі. Спробуй закликати свій Хань, якщо тобі це вдасться. Річард стояв, схрестивши руки на грудях. — Добре, сестра, я спробую. Шкода, що я погано вмію розгадувати такі загадки. І — якщо мене вб'ють — спасибі тобі за все.

Він подивився на небо, на щільний шар хмар, приховував місяць. Темрява на руку його ворогів. Ну що ж, темрява може стати і його перевагою.

Раніше, вдома, він був лісовим провідником, і нічний ліс не лякав його.

Нічний ліс — його стихія. Він не прийме їх правил гри. Крадькома, він відійшов від сестри і, причаївшись, став тінню.

Перший, кого він виявив, дивився в іншу сторону. Мовчазний і нерухомий, Річард стежив за темною фігурою в просторому одязі, що стояла, схиливши коліно, і спостерігала за сестрою.

Затамувавши подих, він короткими перебіжками наближався до супротивника. Ось він вже на відстані витягнутої руки. На відстані дюйма.

Річард завмер. Противник схопився, але він був вже дуже близько. Він відкинув убік лежало на землі спис і, одним ударом оглушивши ворожого воїна, поспішив сховатися, поки той не підняв тривогу.

«Ну що ж, — подумав Річард, — поки принаймні обійшлося без кровопролиття».

З темряви з'явився ще один чоловік… Другий… Третій… Річард зрозумів, що він оточений.

Одягнені в деревного кольору туніки, вони були практично невиразні в лісовій гущавині. Їхні обличчя приховували маски. Лише темні очі блищали у вузьких прорізах. І ці очі виражали похмуру рішучість.

Бігти було нікуди. Два кільця воїнів бака-бан-мана повільно кружляли навколо нього. Він обвів поглядом околиці. Може, все-таки вдасться обійтися без вбивств?

— Хто з вас буде говорити? — Запитав він. Воїни з внутрішнього кільця кинули запасні списи на землю, вістрями до Річарда. Не відводячи від нього поглядів, кожен взяв у руки по спису. Ті, що стояли подалі, опустили щити і списи на землю і по черзі торкнулися руків'я мечів.

В такт якомусь древньому заклинанню обидва кільця воїнів повільно почали рухатися по колу.

— Хто з вас буде говорити? — Знову запитав він, уважно стежачи за їх рухами.

З туману з'явилася темна постать, одягнена в довгі одягу.

— Я — Дю Шайю. Я буду говорити від імені всіх бака-бан-мана.

Річард відмовлявся вірити власним очам.

— Дю Шайю, я врятував тобі життя! Чому ж ти хочеш мене вбити?

— Бака-бан-мана не хочуть вбивати тебе, але за те, що зневажив ти наші землі, ти будеш страчений.

— Дю Шайю, у мене і в думках не було оскверняти ваші землі!

— Чаклуни відібрали у нас землю. Вони порушили наші закони. Ти — чаклун, і на тобі — гріхи інших чаклунів. У тебе на тілі — клеймо. Ми змушені це зробити. Ти стоїш в колі. Ти повинен померти.

— Дю Шайю, я ж казав тобі, що хочу припинити вбивства!

— Легко говорити, що ти хочеш припинити вбивства, коли вбити збираються тебе.

— Та як ти смієш? Я хотів зупинити вбивства! Я ризикував життям, щоб врятувати тебе!

— Я пам'ятаю, Річард, — тихо сказала вона, — і я завжди буду тобі вдячна.

Якби ти мене попросив, я б народила тобі синів. Я могла б померти за тебе.

Для нашого народу ти назавжди залишишся героєм. Я пришию до свого плаття ще одну молитовну стрічку, щоб духи були милостиві до тебе. Але ти — чаклун.

Таке веління наших предків: ми повинні вбивати кожного чаклуна, який ступить на нашу землю, інакше Дух Тьми поглине весь світ, і все живе загине.

— Але не можна ж вбивати всіх чарівників! Цьому пора покласти край!

— Через твої слова вбивства не припиняться. Їх може зупинити лише одне: ми повинні танцювати танець духів.

— Я не зрозумів тебе, Дю Шайю!

— Якщо ми не вб'ємо тебе, Дух Тьми вирветься на свободу.

Річард підняв спис.

— Дю Шайю, я не хочу вбивати нікого з вас, але мені доведеться захищатися.

Будь ласка, зупиніться зараз, поки ще не пролилася кров. Не змушуй мене вбивати. Будь ласка!

— Якби ти спробував бігти, ми вразили б тебе в спину, але, якщо вже ти вважав за краще залишитися, ти заслужив право зустрітися з воїнами лицем до лиця. Ти все одно помреш, як померли всі, кого ми захопили в полон. Якщо ти не будеш опиратися, ти помреш швидко і не будеш страждати. Даю тобі слово.

Вона змахнула рукою, і знову зазвучали стародавні заклинання. Воїни з зовнішнього кільця оголили мечі — довгі, темні, з кривими лезами, що розширювалися до кінця. Повільно рухаючись по колу, воїни перекидали мечі з руки в руку. Ті, що були ближче до Річарда, почали так само гратись списами. Зламавши древко списа об коліно, Річард оголив меч. Повітря наповнився магічним дзвоном.

— Не роби цього, Дю Шайю! Давай зупинимося, поки ніхто не постраждав!

— Не чини опір, чаклун, і ми подаруємо тобі швидку смерть. Ти заслужив подібну милість.

Спів набирав силу, і воїни рухалися все швидше в такт древньому заклинанню. Річард важко зітхнув і з ненавистю глянув на Дю Шайю, що стояла на камені.

— Дю Шайю! Я знімаю з себе відповідальність за те, що зараз станеться! Ти сама цього хотіла. Ти будеш за це відповідати!

— Нас багато. Ти один. Прости, Річард, — ласкаво сказала вона.

— Тільки дурні можуть бути настільки самовпевнені, Дю Шайю. Не можна всерйоз думати, що все вирішує число. Ви не можете всі кинутися на мене одночасно. Bи можете нападати тільки по одному, по двоє чи по троє. Ти помилилася, Дю Шайю.

— Річард і сам не розумів, звідки до нього прийшло це знання.

У місячному світлі він побачив, як кивнула Дю Шайю.

— Ти зрозумів танець смерті, чаклун.

— Я не чаклун, Дю Шайю! Я Річард, Шукач Істини. Я не по своїй волі йду з сестрою вчитися чаклунства. Я полонений, і ти це знаєш. Але я буду захищатися.

— Духи свідки, мені шкода тебе, Шукач Річард, але ти повинен померти.

— Не шкодуй мене, Дю Шайю. Шкодуй тих бака-бан-мана, які помруть сьогодні вночі ні за що.

— Ти не бачив бака-бан-мана в бою. Ти навіть не торкнешся нас. Тільки ти відчуєш сьогодні дотик сталі. Тобі не доведеться шкодувати, що ти когось вбив. Річард вивільнив магію меча, магію люті. Воїни співали і рухалися ще швидше. Буря гніву громом оглушила його. Але, навіть закликавши всю силу клинка, він розумів, що цього недостатньо. Занадто багато ворогів. Занадто вправні противники. Він знову закликав магію, але такої люті навіть він винести не міг. На мить у нього зупинилося дихання. Оточений ворогами, він повільно підніс холодний клинок до вкритого потом лоба.

— О клинок, будь справедливий сьогодні, — прошепотів він.

Не усвідомлюючи, що робить, Річард скинув з себе сорочку, щоб вона не заважала рухам. І знову здивувався: взагалі так правильно, але ж він не збирався цього робити? Схоже, хтось йому підказав. І знову, немов підкоряючись чиїйсь волі, він зосередився на острівці спокою і закликав свій Хань.

«Скористайся тим, що маєш, — почув він внутрішній голос. Скористайся тим, що тут. Не думай ні про що».

І тут Річард згадав, як стояв на Хмарному Камені. На цьому камені стояло багато чарівників ще до нього, ще до Зедда. І тоді, стоячи на камені, він немов сам пережив те, що переживали ті, що стояли на цьому камені колись. Він відчував, як вони, і бачив, як вони, і зрозумів, як діє магія.

Тепер він знав сенс пророцтва.

Раніше він користувався Мечем Істини, не замислюючись про природу його магії. Але ж цей меч побував у багатьох руках. Клинок зберігав пам'ять про кожнен поєдинок кожного Шукача. А значить, він, Річард, володів тепер військовим мистецтвом сотень і сотень чоловіків і жінок, сотень і сотень добрих людей і злих людей.

З кола вийшов перший боєць.

«Будь пір'їнкою, а не. Каменем. Лети по волі вітру».

І коли воїн кинувся на Річарда, його наче вітром віднесло в сторону.

Ні, Річард не став наносити удар, він просто підкорився магії меча. І противник, пролетівши повз, впав на землю.

Його місце тут же зайняв новий.

І знову Річард ухилився і, коли нападник виявився досить близько, мечем перерубав ратище його списа.

Ще один ворог напав ззаду. Річард збив його з ніг.

Він цілком віддався у владу магії меча і не замислювався більше, що робити. Все виходило само собою. Він лише намагався стримувати лють клинка — він не хотів нікого вбивати.

Чим швидше нападали вороги, тим швидше діяв Річард. Він маневрував, ухиляючись від ударів, намагаючись обеззброїти бійців бака-бан-мана, не вбивав їх. Нарешті він визнав, що цього достатньо. — Дю Шайю! — Крикнув Річард. — Зупини їх, поки ніхто не постраждав!

Це було помилкою. Варто було йому на мить відволіктися від битви, як списоносець мало не завдав йому удару. Загроза посилила лють магії. Але… Річард міг би вбити нападника. Він не вбив його. Ударом меча він відрубав воїну руку. Пролунав крик.

Жіночий крик.

Він знав, що серед воїнів бака-бан-мана є жінки. Але що робити? Якщо він перестане захищатися, вони вб'ють його. Перша кров підігріла лють, і тепер його охопило бажання вбивати. Адже він просив, щоб вони зупинилися. Але вони не побажали зупинятися…

Він розрубував списи, але вороги хапали нові і знову нападали на нього. Він ухилявся від них так, наче був тінню. Він прагнув зберегти сили і вимотував противника в безплідній боротьбі.

Тепер уже і воїни з зовнішнього кільця зупинилися і, граючи мечами стали — наступати на нього. Їм давали дорогу списники. Не чекаючи, поки мечоносці наблизяться до нього, Річард сам пішов їм назустріч. Вороги відступили в подиві, коли Меч Істини поламав леза двох мечів.

— Дю Шайю, прошу тебе! — Знову крикнув він. — Я Не хочу нікого вбивати!

Жодної відповіді.

Мечоносці рухалися набагато швидше тих, що з списами. Відвернувшись лише на мить, він здійснив ще одну небезпечну помилку. Раптово він відчув біль у боці. Він навіть не помітив, хто завдав удару, і лише інстинкт врятував його від вірної смерті. Поранення було легким.

Тепер, коли пролилася його кров, магія меча ще посилила гнів Ричарда, а його майстерність зросла, помножене на майстерність тих, хто раніше володів Мечем Істини. Тих, хто був немов незримо присутній тут разом з ним. Він дав ворогам можливість одуматися, але тепер шляху назад не було.

Він став Несучим смерть.

Він дав волю люті і перестав стримувати магію меча.

Він сам почав танець смерті.

Більше жоден ворожий меч не зачепив Річарда. Він відбивав удари так, наче робив це вже тисячі і тисячі разів. Так, наче був кращим воїном на світі.

Кожне напад тепер неминуче закінчувалося смертю нападника. Він бачив, як падали замертво вороги — чоловіки і жінки. Бачив кров, струмуючу по землі. Перед ним розгорталася нескінченна і страшна картина вбивства.

Коли на нього напали відразу двоє, він сам не помітив, як в лівій руці у нього опинився ніж. Одному він перерізав горло, другого зарубав мечем. І обидва впали мертвими.

Тиша настала раптово. Ніхто більше не рухався навколо Річарда. Одна тільки жінка стояла на колінах, намагаючись підвестися. Коли їй вдалося встати, вона витягла з-за пояса кинджал і з криком кинулася на нього.

Він продовжував стояти, немов статуя. Жінка занесла ніж. Меч Істини вразив її в серце.

Так, він був Несучим смерть, і це була воістину смертельна битва.

Річард в люті подивився на Дю Шайю, яка все так же стояла на камені.

Вона спустилася до нього з непокритою головою, схилила коліно і опустила голову.

Не тямлячи себе від гніву, він підійшов до неї і приставив до її горла вістря меча.

Дю Шайю подивилася йому в очі.

— Прийшов Кахарін!

— Хто це, Кахарін?

— Той, хто танцює танець духів, — відповіла вона, пильно дивлячись на Річарда.

— Танцює танець духів, — машинально повторив він.

Тепер він все зрозумів. Адже він брав участь у цьому танці смерті разом з духами тих, хто володів мечем до нього. Він закликав мертвих, викликав духів тих, що пішли! Річард ледь не засміявся.

— Я ніколи не пробачу тебе, Дю Шайю, — сказав він. — Не прощу того, що ти змусила мене вбити їх. Я врятував тобі життя тому, що вбивства ненависні мені, а ти змусила мене пролити кров тридцяти чоловік!

— Прости, о Кахарін, — відповіла вона, — що з моєї вини ти взяв на себе такий тягар! Але лише кров тридцяти бака-бан-мана могла зупинити вбивства.

Тільки так ми могли послужити духам.

— Як можна служити духам, вбиваючи?

— Коли чаклуни захопили нашу землю, вони вигнали нас в ці місця. Тоді вони веліли нам навчити Кахаріна, танцюючого з духами. Тільки Кахарін може перешкодити Духу Тьми захопити світ живих. Кахарін же прийде в світ подібно дитині, яку треба навчити. Ми повинні зробити частину цієї справи: навчити його танцю духів. Хіба ти нічому не навчився цієї ночі? — Річард мовчки кивнув. — Я хранителька заповідей нашого народу. Ми повинні були навчити тебе.

Якби ми не прислухалися до слів пророцтва, Кахарін не пізнав би самого себе і залишився б беззахисним перед силами смерті. Ми стали жертвою маженді, щоб завжди пам'ятати про наш обов'язок і зберегти своє бойове мистецтво.

Чаклунки з того боку допомагали маженді. Вони зробили так, щоб нам не було куди бігти, щоб нам постійно щось загрожувало і щоб ми не забули про свій обов'язок. Нам було передбачено, що поява Кахаріна призведе до смерті тридцяти бака-бан-мана і буде супроводжуватися танцем духів. І ще було передбачено, що, коли він з'явиться, ми повинні підкоритися йому. Ми перестанемо бути вільними людьми і будемо коритися його волі. Твоєї волі, Кахарін. Ще ми знали, що кожного року одна з нас, в молитовному платті, повинна відправлятися на нашу землю, молитися духам, і тоді нам буде посланий Кахарін, який поверне нам нашу землю, якщо ми виконаємо свій обов'язок. Річард стояв, як уві сні.

— Цієї ночі ти забрала в мене щось дуже дороге, Дю Шайю, — промовив він нарешті. Вона піднялася на ноги.

— Не говори мені про втрати, Кахарін. Мої п'ять чоловіків, яких любила я і любили мої діти, з якими ми не бачилися відтоді, як мене захопили в полон, були серед тих, кого ти вбив.

Річард впав на коліна.

— Прости мене, Дю Шайю! Вона поклала руку йому на голову.

— Для мене честь бути жінкою, присвяченою духам, саме тепер, коли з'явився Кахарін. Я повинна представити тебе моєму народу. Але і ти повинен повернути нам нашу землю, як було передбачено пророками.

Річард підняв голову.

— А хіба було передбачено, що саме я повинен повернути вам вашу землю?

Вона похитала головою.

— Тільки те, що ми повинні допомогти тобі, а ти допоможеш нам. Наказуй, Кахарін.

— Я наказую, — тихо сказав він, — припинити вбивства. Я дав тобі чарівний свисток, щоб встановити мир з маженді. Крім того, тобі потрібно буде виконати обіцянку і знайти нам провідника до Палацу пророків.

Не піднімаючи голови, Дю Шайю клацнула пальцями. Вперше Річард зауважив, що навколо галявини зібралися люди. Вони стояли на колінах, схиливши голови. По сигналу Дю Шайю кілька людей встали і пішли до них.

— Проведіть його у великий кам'яний будинок, — веліла Дю Шайю.

Річард подивився їй в очі.

— Пробач, що я вбив твоїх чоловіків. Я не хотів цього. Її очі стали такими ж бездонними, як у сестри Верни, відьми Шоти або у Келен. Він знав, що так буває у тих, хто відзначений даром. Вона посміхнулася. Як вона могла посміхатися зараз?

— Вони були найбільш гідними з бійців бака-бан-мана, — сказала вона. — Їм випала честь навчати Кахаріна. Вони віддали свої життя заради свого народу. Вони увінчали себе славою і будуть жити в наших легендах. — Вона торкнулася рукою його оголених грудей. — Тепер моїм чоловіком будеш ти!

Річард здивовано втупився на неї:

— Що?

— Я ношу молитовне сукню. Я жінка, присвячена духам. А ти — Кахарін.

Ти мій чоловік по древньому закону.

Річард похитав головою:

— Але я не можу. У мене вже є…

Він осікся. Келен прогнала його. У нього нікого немає.

Вона знизала плечима:

— Могло бути й гірше. Остання жінка, яка носила молитовну сукню, була зморшкуватою, беззубою старою. Я сподіваюся, тобі приємно дивитися на мене, і я зможу принести радість твоєму серцю. Але я повинна належати Кахаріну, і ні ти, ні я не можемо змінити це.

— Ні! — Річард озирнувся, побачив свою сорочку і знову надів її.

Сестра Верна, що стояла на краю галявини, насторожено стежила за ним. Він повернувся до Дю Шайю:

— Зараз у мене є інші справи. З вбивствами покінчено. Ми з сестрою Вірною повинні потрапити до Палацу. Дю Шайю поцілувала його в щоку. — До зустрічі, Річард Шукач, Кахарін і мій чоловік!

49

Річард і сестра Верна дивилися з зеленого пагорба на долину. Там, внизу, виднілося величезне місто. У променях призахідного сонця сяяли черепичні дахи.

Річард ще ніколи не бачив міста з такою впорядкованою забудовою. На околицях будинки були маленькі, але чим ближче до центру, тим вони ставали більше і красивіше. Навіть тут, на пагорбі, чути було гул тисячного натовпу і гуркіт кінних возів. Видовище настільки захопило Річарда, що він навіть забув, що прийшов сюди не по своїй волі. Здавалося, це місто не можна оглянути повністю, навіть якщо ходити по ньому кілька днів.

Внизу, звиваючись, текла річка, і частина міста на дальньому березі була приблизно вдвічі більше, ніж на їхньому. У дельті цієї величної річки розташовувалися портові будівлі: на березі і на воді виднілося безліч човнів і величезних суден під білими вітрилами. Серед них були навіть трищоглові кораблі. Річард і не знав, що кораблі бувають такі великі.

Вдалині, на горизонті, він побачив море, освітлене сонцем.

На одному з островів височів величезний палац, схожий швидше на фортецю.

Стіни, фортечні вали, башти, криті дворики становили ціле містечко з гаями, галявинами і ставками. Палац-фортеця панував над островом, придушуючи його своєю міццю. Звідси, зверху, коли вулиці міста, що розходяться від центра в усі сторони, здавалися тонкими, палац цей нагадував великого павука, що зачаївся посеред павутини.

— Он Палац пророків, — сказала сестра Верна.

— Тюрма, — кинув Річард, не дивлячись на неї. Не звертаючи уваги на його зауваження, вона продовжувала:

— Місто називається Танімура і стоїть на річці Керн. Сам же палац стоїть на острові Халзбанд.

— Ось як! — Вигукнув вражений Річард. — Схоже на злий насмішку!

— Чому? Хіба «Халзбанд» має якесь особливе значення?

— Так називають нашийник, що надягають на мисливського яструба.

Вона знизала плечима:

— Ти надаєш занадто багато значення дрібниці.

— Так? Ну що ж, подивимося.

Коли вони дісталися нарешті до місць, знайомих сестрі, провідники бака-банмана покинули їх. У густих лісах, де до того ж багато боліт, було дійсно легко заблукати. Втім, Річард відчував себе як вдома.

Єдиний раз за час їх дводенного подорожі сестра Верна сказала Річарду, що шкодує про те, що йому довелося вбити тридцять чоловік.

Розчулений і трохи здивований її щирістю, він подякував їй.

Зараз, дивлячись на родючу долину, яка простягалася внизу, він запитав:

— А чому я не бачу тут розораних полів? Адже для такої кількості народу треба багато їжі.

Сестра Верна показала на дальню частину міста.

— Полів багато по ту сторону ріки. По цей бік немає спокою ні для людей, ні для тварин. Від бака-бан-мана виходить постійна загроза.

— Так вони тут не обробляють землю тільки тому, що бояться бака-банмана?

— Бачиш он там темний ліс? — Простеживши за її поглядом, Річард побачив безліч величезних, кострубатих, оброслих мохом дерев. Ліс дійсно здавався темним і похмурим. — Це Хагенський ліс. Він тягнеться на кілька миль. Бережись цього лісу! Всі, хто зустрічав там захід сонця, гинули. Багато хто загинув ще до заходу сонця.

Цей ліс — джерело чорного чаклунства.

Дивна річ: коли вони поскакали до міста, Річард зловив себе на тому, що йому важко відвести погляд від темного і похмурого лісу, немов він відповідав похмурому настрою самого Річарда, немов між ним і лісом було щось спільне.

Зблизька місто Танімура здавалося не таким привабливим, як здалеку.

Безлад і запустіння панували на околицях. Назустріч раз у раз траплялися бідно одягнені люди, які штовхали перед собою візки з мішками, дровами, шкірами і навіть зі сміттям. По обидві сторони дороги безліч дрібних торговців продавали Овочі, смажене м'ясо, чоботи, намисто, зелень і ще багато всякої всячини. Запах смаженого м'яса злегка заглушав сморід дубильних майстерень.

Якісь обшарпанці з криками й сміхом грали в карти або в кості. У вузьких і тісних провулках стояли старі халупи з жерсті і парусини. Голі дітлахи возилися в калюжах і бігали по брудних вулицях, граючи в квача. Жінки, сидячи навпочіпки, прали білизну в коритах і перемовлялися між собою.

Сестра Верна пробурмотіла, що такого запустіння і скупченості вона не пам'ятає, а Річард подумав, що ці люди виглядають більш радісними, ніж можна було очікувати. Сама сестра, незважаючи на тяготи похідного життя, поруч з цими городянами виглядала майже царствено.

Городяни шанобливо кланялися їй, вона ж благословляла їх і молилася за них Творцеві.

Убогі халупи змінилися дерев'яними будинками, такими ж старими і старими.

На балконах висіла різнобарвна білизна. На підвіконнях стояли горщики з квітами та зеленню. Шум і сміх доносилися з дверей шинків і готелів.

Чим ближче вони під'їжджали до центру, тим чистіше ставало місто. Вулиці стали ширше і навіть провулки тут виглядали якось пристойніше. Маленькі тісні лавочки змінилися магазинами з великими вітринами і з товарами кращої якості. Вони виїхали на широку мощену вулицю, по боках якої росли дерева. Будинки тут були великими і красивими, готелі були схожі на палаци, а біля дверей стояли придверні в червоних лівреях. На кам'яному мосту через Керн ліхтарники вже запалювали ліхтарі на стовпах. Під мостом запалили ліхтарі рибалки на своїх човниках. По берегах річки ходили дозором воїни у гарних білих сорочках із золотим шиттям і в червоних плащах.

Тут сестра Верна нарешті заговорила:

— Коли в Палац прибуває людина, народжена з даром, це завжди вважається великим святом. Ця подія рідкісна і радісна. Вони будуть щасливі бачити тебе, пам'ятай це, Річард! Хоча сам ти сприймаєш все інакше, вони хочуть, щоб ти відчув їх радість і гостинність.

Річард дійсно не поділяв її почуттів.

— Іншими словами, — буркнув він, — ти хочеш, щоб я не привів їх там всіх в жах?

— Цього я не говорила. — Вона раптом насупилася, дивлячись на воїнів, які охороняли міст, і знову повернулася до нього. — Я тільки прошу тебе зрозуміти, що покликання сестер полягає в їх роботі.

— Одна мудра жінка, та, яку я люблю, якось сказала, що ми можемо бути тільки самими собою, ні більше ні менше. — Відповідаючи їй, Річард намагався уважніше розглянути невідомих воїнів та їх озброєння. — Я — боєць смертник, і мені нема чого більше жити.

— Це неправда, Річард, — спокійно сказала сестра. — Ти молодий, і тобі є заради чого жити. У тебе ще все життя попереду. І нехай ти називаєш себе Несучим смерть, але я помітила, що ти тільки і прагнеш до того, щоб припинити вбивства. Іноді ти шкодиш самому собі, не слухаючи порад, але це — від невігластва, а не від зіпсованості.

— Ти, сестра, не можеш брехати. Чому ж ти хочеш, щоб я прикидався?

Вона тільки зітхнула. У цей час Річард і сестра Верна проїжджали під аркою у зовнішній стіні замку. Дорога, що проходила через внутрішній двір, була обсаджена деревами. З вікон лився світ. Біля дальньої стіни, прикрашеної фризом з різьбленими зображеннями коней, стояли лавки.

Незабаром вони в'їхали на кінний двір. Хлопчаки-слуги в акуратних чорнокоричневих лівреях підійшли до них прийняти коней. Річард став розвантажувати свої речі.

— Не треба турбуватися, Річард, — зауважила сестра. — Тут є кому зайнятися твоїми пожитками.

— Ніхто не повинен торкатися моїх речей, крім мене, — відповів він.

Вона знову зітхнула і похитала головою, а потім наказала хлопчикові віднести її речі на місце. Той вклонився і накинув мотузку на Джека. Кінь уперся.

Хлопчина вдарив його батогом.

— Ворушися, бидло! — Вилаяв він коня.

Джек заіржав і спробував вирватися.

У наступну мить хлопчик-слуга на очах у Річарда відлетів до паркана, стукнувся об нього і впав на землю. До нього кинулася розсерджена сестра Верна, кричачи:

— Не смій бити коней! Як би тобі сподобалося, якщо б я те ж саме зробила з тобою? — Хлопчисько, онімівши від несподіванки, тільки тряс головою. Якщо я ще раз побачу щось подібне, ти вилетиш з роботи, але спершу я відшмагаю тебе батогом.

Слуга поспішно кивнув. Сестра Верна свиснула, підкликаючи коня. Коли Джек підійшов до неї, вона заспокоїла його, відвела до стайні і подбала про те, щоб його напоїли і дали сіна. Річард постарався, щоб вона не помітила його усмішки.

Коли вони вийшли з кінного двору, сестра сказала:

— Пам'ятай, Річард, тут немає жодної сестри або навіть послушниці, яка між ділом не могла б тебе відкинути до стіни таким же чином.

Коли вони ввійшли в коридор, прикрашений дерев'яними панелями і жовто-синіми килимами, їх вже чекали три жінки. При вигляді сестри Верни вони страшно зраділи.

— Сестра Верна!

— О, люба сестра!

Всі троє були явно молодші сестри Верни.

Верна ніжно вітала дівчат:

— Сестра Феба! Сестра Амелія, сестра Жанет! Як я рада бачити вас! І як давно ми не бачилися.

Кругловида сестра Феба, не звертаючи уваги на Річарда, запитала:

— Де ж він? Чому ти не привела його до нас? Верна кивком вказала на Річарда:

— Ось він. Річард, це мої подруги: сестри Феба, Амелія і Жанет.

Сестри, не вірячи своїм очам, втупилися на Річарда, уражені його далеко не дитячим віком і солідним ростом. Нарешті, оговтавшись від подиву, вони сказали, що дуже раді його бачити, і знову повернулись до сестри Верни.

— Звістка про ваше прибуття переполошила весь Палац! — Вигукнула сестра Феба.

— З тих пір, як ти вирушила за Річардом, до нас більше ніхто не надходив, — повідомила Амелія. — Всі прямо згорають від нетерпіння побачити його.

Здається, для них це буде великий сюрприз. — Вона почервоніла. — Особливо для наймолодших сестер. Господи, який він здоровань!

Річард згадав, як він, ще в дитинстві, в негоду сидів удома. Його мама розмовляла зі своїми подругами так, начебто його не було в кімнаті. Вони говорили про те, як він росте, мама розповідала, як він їсть і скільки читає.

Зараз він відчув приблизно таку ж незручність, як і тоді.

Сестра Феба, мабуть, помітила це і з посмішкою торкнулася його руки.

— Не звертай уваги! Нам, звичайно, не варто говорити про тебе так, ніби тебе тут немає. Ласкаво просимо, Річард, в Палац пророків.

Річард мовчки дивився, як сестри з цікавістю роздивляються його. Амелія захихотіла і повернулась до сестри Верни:

— Здається, він не дуже балакучий.

— Він досить говіркий, — відповіла та і ледве чутно додала — Дякуйте Творцеві, що він поки що мовчить.

— Ну що ж, ходімо? — Запропонувала сестра Феба.

Несподівано сестра Верна запитала:

— Сестра Феба, що це за воїни в незнайомій мені формі, яких я бачила в місті? Феба задумалась.

— А, ці війська… — Вона махнула рукою. — Кілька років тому у нас трапився переворот. У той час тебе якраз не було. У Старому світі знову новий уряд.

Тепер замість всіх цих королів у нас імператор. — Вона подивилася на сестру Жанет. — Як вони там себе називають?

Сестра Жанет задумалась, дивлячись в стелю.

— Ага, ну так. Вони називають себе «Імперський Орден», і у них є імператор, це ти вірно сказала. Сестра Феба похитала головою:

— Все це дурниці. Уряди приходять і відходять, а Палац пророків залишається. Рука Творця захищає нас. Так підемо ж, треба познайомити наших.

Вони довго йшли по пишних залах і коридорах. Річард відчував себе як на ворожій території. І ще він відчував, що магія меча намагається захистити його. Поки що він тримав лють меча під контролем. Часом він ловив — сердиті погляди сестри Верни. Вже вона-то добре його знала.

Нарешті вони увійшли у величезний зал з двома ярусами балконів і зі склепінчастою стелею, прикрашеною фресками, які зображували безліч людей в просторих шатах, що оточували сяючу фігуру. Паркет був викладений з темних і світлих квадратиків. У залі знаходилося, здається, не менше ста жінок, причому багато стояли на балконах. На другому ярусі Річард помітив кілька хлопчиків і дорослих чоловіків. Жінки — очевидно, всі сестри Світла, були у святкових вбраннях самих різних кольорів і фасонів, від скромних до кокетливих. Чоловіки і хлопчики також були одягнені по-різному, але дуже скромно — так, як, на думку Річарда, личило тільки високородним панам.

При їх появі настала тиша. Потім всі вибухнули оплесками.

Сестра Феба вийшла на середину залу і підняла руку, закликаючи всіх до мовчання.

Оплески стихли.

— Сестри! — Голос Феби тремтів від хвилювання. Прошу всіх привітати сестру Верну, яка повернулася додому. — Оплески поновилися, але сестра Феба знову підняла руку. — А тепер я хочу представити вам нашого нового учня, нове дитя Творця. — Вона зробила жест, немовби запрошуючи Річарда виступити вперед. Він підійшов до Феби, за ним — сестра Верна.

Сестра Феба пошепки запитала:

— Річард… чи є у тебе прізвище?

— Сайфер, — відповів він неохоче. Вона повернулася до слухачів.

— Привітаємо ж Річарда Сайфера, який прибув до Палацу пророків!

Знову пролунали оплески. Річарда злило, що він опинився в центрі уваги. Присутні жінки були різного віку — від тих, кого цілком можна було назвати бабусями, до таких, яких ще навряд чи можна було назвати жінками, пухкенькі й худорляві, блондинки і брюнетки. Річард звернув увагу на жінку, що стояла поблизу. Вона посміхалася йому так, наче він був дорогою її серцю людиною, і штовхала ліктем зарозумілу жінку, свою сусідку, щоб та аплодувала разом з усіма.

Річард уважно оглядав зал, вивчаючи входи і виходи, розташування коридорів і пости. Коли оплески нарешті вщухли, до нього підійшла дівчина в блакитній сукні з білим мереживом — зовсім, як весільна сукня Келен, Незнайомка зупинилася прямо напроти нього. Вона була років на п'ять його молодше, на голову нижче, з пишними каштановим волоссям і великими карими очима.

Дівчина дивилась на Річарда в усі очі. Вона повільно підняла руку і, обережно торкнувшись пальцями його щоки, стала гладити його бороду.

— Воістину, Творець почув мої молитви, — прошепотіла вона. Потім, наче прокинувшись, відсмикнула руку і почервоніла. — Я… я… — Почала вона, запинаючись.

Нарешті, опанувавши себе, дівчина повернулась до сестри Верни:

— Я — Паша Маєс, послушниця третього ступеня, напередодні посвячення. Мені доручено піклування про Річарда.

Сестра Верна роблено посміхнулася:

— Здається, я пам'ятаю тебе, Паша. Твої успіхи радують мене. Я передаю тобі Річарда. І нехай благословить вас Творець.

Паша, гордо усміхаючись, повернулась до Річарда. Деякий час вона продовжувала дивитися на нього, потім привітно сказала:

— Я рада познайомитися з тобою, молодий чоловік. Мене звуть Паша. Ти поступаєш в моє розпорядження. Я повинна допомагати тобі в заняттях і у всьому, що тобі буде необхідно. Я буду твоєю наставницею. Можеш звертатися до мене з усіма питаннями, і я зроблю все можливе, щоб тобі допомогти. Ти, здається, тямущий хлопець. Думаю, справи у нас підуть добре.

Піймавши його похмурий погляд, вона на мить зніяковіла, але, швидко оговтавшись, знову посміхнулася:

— Перш за все, Річард, ми не дозволяємо учням носити зброю в Палаці пророків. Мені доведеться забрати твій меч. — Вона простягла руку.

Річард відчув, як спалахнула лють, що виходила від меча.

— Ти зможеш взяти мій меч тільки після моєї смерті!

Паша запитально подивилася на сестру Верну. Та повільно похитала головою, немов попереджаючи її. Паша знову перевела погляд на Річарда.

— Ну добре, про це ми поговоримо потім. Але Тобі варто навчитися хорошим манерам.

Коли Річард заговорив, від його тону Паша зблідла.

— Хто з цих жінок абатиса?

Паша пирхнула:

— Абатиси тут немає. Вона занадто зайнята, щоб…

— Відведи мене до неї.

— Абатису не можна побачити просто тому, що ти цього хочеш. Вона сама зустрінеться з тобою, коли вважатиме за потрібне. Не можу повірити, щоб сестра Верна не пояснила тобі, що ми не дозволяємо…

Річард легко відсторонив її і зробив крок вперед, звертаючись до присутніх.

— Я хочу дещо сказати вам.

Настала тиша. Річард раптом згадав слова, які прочитав у своїй улюбленій дитячій книжці, — в «Пригодах Бонні Дея». Ті ж слова підказувала йому магія меча, немов ті, що колись володіли чарівною зброєю, намагалися зараз допомогти йому. «Коли ти оточений переважаючими силами і положення безвихідне, то вибору немає: треба атакувати».

Річард знав, навіщо потрібен нашийник. Становище справді було безвихідним, і в нього не залишалося вибору. Він мовчав, і напруга в залі наростала.

Нарешті, торкнувшись Рада-Хань, він заговорив:

— До тих пір, поки на мені ошийник, ви — мої тюремники, а я — ваш бранець.

— Річард почув ремствування і почекав, поки всі замовкнуть. — Я не нападав на вас, але ми стали ворогами. Сестра Верна обіцяла, що мене будуть вчити керувати даром, а коли навчать тому, що необхідно, відпустять на свободу. Поки ви будете виконувати цю обіцянку, між нами зберігається перемир'я.

Але у мене є деякі умови.

Річард підняв над головою червоний жезл, що висів у нього на шиї.

Заглушена люттю меча, біль від ейджа здавалася просто укусом комахи.

— У минулому мені вже довелося носити нашийник. Та, що змусила мене надіти його, хотіла заподіяти мені біль, щоб змучити і зламати мене, щоб підпорядкувати мене своїй волі. В цьому і полягає суть усіх нашийників. Нашийники надягають на звірів або на ворогів. Так само, як і вас, я просив цю жінку відпустити мене.

Вона не відпустила мене, і тоді мені довелося убити її. Будь вона жива, жодна з вас не коштувала б її мізинця. Вона діяла так тому, що її саму змучили і зламали, тому, що, дійшовши майже до безумства, вона вирішила, що теж повинна мучити і поневолювати людей. Ви ж робите так тому, що вважаєте це своїм правом.

Ви позбавляєте людей свободи в ім'я вашого Творця. Я не знаю, хто він такий, ваш Творець, але точно знаю одне: за межами Старого світу так поступає тільки Володар. — Річард знову почув ремствування. — По мені, так ви цілком могли б бути ученицями Володаря. Якщо ви, подібно тій жінці, з допомогою нашийника заподієте мені біль, перемир'я закінчиться. І тоді повідок, за який, як ви сподіваєтеся, ви можете тримати мене, перетвориться в блискавку, і блискавка вразить вас. — Настала мертва тиша. Річард оголив Меч Істини. — Бака-бан-мана — мій народ. Вони погодилися надалі жити в мирі з усіма сусідніми народами. Я запитаю з будь-якого, хто завдасть їм зло. Якщо ви не погодитеся з цим і не дасте бака-бан-мана жити в світі, перемир'я між нами закінчиться. — Він вказав мечем на свою недавню супутницю. — Сестра Верна взяла мене в полон. Весь час нашої подорожі я намагався чинити опір. Але вона зробила все, щоб привести мене сюди живим. Хоча вона теж ворог мені, я дечим їй зобов'язаний.

Якщо хтось із вас через мене зачепить її хоч пальцем, перемир'я закінчиться.

Сестра Верна зблідла і закрила обличчя руками. Річард розрізав собі мечем передпліччя. Натовп ахнув.

Він підняв меч, залитих кров'ю.

— Я даю вам клятву на крові! Той, хто застосує насильство проти бака-бан-мана, проти сестри Верни чи проти мене, хай знає: перемир'я закінчиться, і між нами розпочнеться війна! Якщо ж вона почнеться, я спустошу Палац пророків!

З далекого балкона він почув глузливий питання:

— Що, сам один?

— Не хочете — не вірте, вам же гірше. Я ваш бранець, і жити мені нема чого.

Про мене сказано в пророцтві, я — Несучий смерть. — На цей раз ніхто не ризинув нічого сказати. Річард вклав меч у піхви. Несподівано він посміхнувся. Тепер ми з вами розуміємо один одного, розуміємо умови перемир'я, і ви, милі дами, можете відсвяткувати мій полон.

Всі мовчали. Сестра Верна стояла, не піднімаючи голови.

Паша була похмуріше грозової хмари.

Огрядна жінка з суворим обличчям підійшла до Верни, зупинилася навпроти неї і продовжувала стояти, поки сестра не підняла голову.

— Сестра Верна, — сказала вона. — Очевидно, що в тебе немає ні здібностей, ні вмінь, необхідних сестрі Світла. Твій провал занадто очевидний. Ти знижена до послушниці першого ступеня. Ти залишишся послушницею до тих пір, поки, якщо буде на те воля Творця, знову не заслужиш право стати сестрою Світла.

— Так, сестра Марена, — кивнула Верна.

— Послушниці не звертаються до сестер без дозволу. Я не просила тебе звертатися до мене. — Вона простягла руку. — Здай дакрил.

Верна витягла з рукава срібний ніж і простягла його сестрі руків'ям вперед.

— Завтра вранці, — продовжувала сестра Марена, — ти підеш на кухню мити і чистити посуд, поки тебе не визнають придатною до чогось кращого. Ти мене зрозуміла?

— Так, сестра Марена.

— А якщо ти, як я бачу, маєш намір і надалі зі мною сперечатися, ти підеш не на кухню, а на конюшню, вигрібати гній!

— В такому разі, сестра Марена, краще я відразу піду на конюшню, позбавивши тебе від необхідності вислуховувати те, що я думаю.

Сестра Марена почервоніла.

— Добре, послушниця, вирушай на конюшню! Вона подивилася на Річарда, зобразивши подобу усмішки.

— Сподіваюся, це не порушить нашого перемир'я? — З цими словами вона пішла геть.

У залі як і раніше панувало мовчання. Річард глянув на сестру Верну, але вона стояла, нікого не помічаючи, дивлячись в одну точку. Між ними встала Паша.

— Верна не повинна більше цікавити тебе, — різко сказала вона. — У тебе рука в крові, і я зобов'язана про тебе подбати. — Вона зробила глибокий вдих, щоб заспокоїтися. — Сьогодні в твою честь влаштована урочиста вечеря. Можливо, після неї ти відчуєш себе краще. Всі хочуть привітати тебе. — Вона погрозила йому пальчиком. — А ти повинен вести себе добре, наш юний гість!

— Я не голодний, — відповів він. — Покажи мені мою в'язницю, дівчинко.

Вона стиснула кулаки і зло подивилась на нього.

— Добре. Будь по-твоєму. Відправляйся спати без вечері, як бридка дитина.

— Вона повернулася. — Йди за мною.

50

Сестра Верна смикнула бронзову ручку. Кімната була закрита. Вона зітхнула і постукала. Через тяжкі двері долинув приглушений голос:

— Заходьте.

Двері відчинилися, і сестра увійшла до приймальні. По обидві сторони від дверей, що вели у слідуючий кабінет, за столами сиділи дві жінки. Обидві щось писали в товстих зошитах.

— Я слухаю, — сказала одна з жінок, не піднімаючи голови від роботи. — Я прийшла здати подорожній журнал, сестра Юлія.

— Добре, поклади його на стіл. — Сестра Юлія перевернула сторінку. Хіба тобі не слід бути на урочистій вечері на честь вашого прибуття?

Мені здавалося, ти захочеш побачитися з друзями.

— У мене є важливіші справи, ніж відвідини урочистих вечерь, відповіла сестра Верна. — Я повинна вручити шляховий журнал особисто абатисі. Я бажаю поговорити з нею, сестра Юлія.

Обидві жінки відірвалися від роботи.

— Але абатиса не збиралася розмовляти з тобою, сестра Верна, — сказала сестра Юлія. — Вона дуже зайнята, і її не можна турбувати по незначних питань.

— Незначних?! У мене не незначне питання.

— Не слід підвищувати тут голос, сестра Верна, — попередила друга жінка.

Верна зробила крок вперед. Повітря замерехтіло і ущільнилося. Незримий щит заступив двері в кабінет.

— Абатиса зайнята, — повторила сестра Юлія. — Якщо вона вважатиме за потрібне, вона сама пошле за тобою. Поклади на мій стіл шляховий журнал, і я передам його їй.

Зціпивши зуби, Верна постаралася говорити спокійно.

— Мене понизили до послушниці. — Обидві жінки разом подивилися на неї. Так, понизили до послушниці, хоча я виконувала всі вказівки абатиси. Незважаючи на всі мої прохання, вона не дозволила мені виконати свій обов'язок, і тепер я покарана за свою слухняність. Я повинна хоча б дізнатися, чому це відбулося.

Сестра Юлія повернулася до другої жінки.

— Сестра Фінелла, відправте рапорт наставниці послушниць, що послушниця Верна Совентрін прийшла до приймальної абатиси без дозволу і без запрошення і дозволила собі висловлювання, неналежні послушниці, яка сподівається стати сестрою Світла.

Сестра Фінелла невдоволено подивилася на Верну.

— Однак, послушниця Верна, в перший же день твого вступу на шлях послушниці — письмове зауваження! Я сподіваюся, ти навчишся поводитися як слід, якщо хочеш стати сестрою Світла.

— Це все, послушниця, — сказала сестра Юлія. — Ти вільна.

Верна повернулася до них спиною, але, почувши клацання пальців, озирнулася і побачила, що сестра Юлія тепер стукає долонею по столу.

— Не забудь про дорожний журнал. І хіба так повинна йти послушниця, коли сестри відпускають її?

Верна витягла з-за пояса чорну книжечку і поклала її на стіл.

— Ні, сестра, не так. — Вона зробила реверанс. — Дякую, сестри, що приділили мені увагу.

Тихенько зітхнувши, Верна вийшла, закривши за собою двері.

Вона йшла по залах і коридорах, опустивши очі, дивлячись у підлогу. І раптом, звернувши за ріг, ледь не зіткнулася з кимось. Піднявши голову, вона побачила того, кого не надто сподівалася побачити.

Він посміхнувся такою рідною, знайомою посмішкою.

— Верна! Яка зустріч!

Зовсім молодий, з пухкими по-дитячому щоками, він, здається, зовсім не змінився. Хіба що каштанове хвилясте волосся стало трохи довше, а плечі трохи ширше. Вона насилу втрималася, щоб не кинутися до нього на шию, і лише привітно схилила голову.

— Джедідія! Ти все так же гарний. Так само… як і колись. Час не владний над тобою.

— А ти виглядаєш… я б сказав… е…

— Постаріла, ти хочеш сказати?

— Е, Верна… Кілька зморшок і кілька зайвих фунтів не в змозі зменшити твою красу!

— Я бачу, ти все такий же майстер говорити компліменти. — Вона подивилася на його простий коричневий балахон. — Ще я бачу, що ти був старанним учнем і досяг успіхів. Я пишаюся тобою, Джедідія!

Не звертаючи уваги на її слова, він попросив:

— Розкажи мені про новачка, якого ти привела. — Верна насупилася:

— Ти не бачив мене двадцять років, з тих пір, як я вирушила в подорож і нам довелося розлучитися. І ось про що ти мене питаєш в першу чергу!? Не про те, як, у мене справи. Не про те, чи думала я про тебе весь цей час. Не про те, чи зустріла я когось ще. Видно, ти був так вражений, зауваживши мої зморшки, що всі ці питання тобі і в голову не прийшли? — Він лукаво посміхнувся:

— Верна, ти ж не дівчинка! Не могла ж ти думати, що тепер, через стільки років, ми з тобою…

— Зрозуміло що я не маю ілюзій! Я тільки сподівалася, що зможу розраховувати на більший такт і розуміння. Він знизав плечима:

— Пробач, Верна. Я думав, що ти завжди була за щирість і проти словесної мішури. — Він задумливо додав:

— Знаєш, я так багато дізнався про життя… з тих пір, як подорослішав.

— Доброї ночі, Джедідія, — сказала вона, не дивлячись на нього.

— Як же щодо мого питання? — Наполегливо нагадав він. — Що він собою являє, цей новенький?

— Ти ж був там, я тебе помітила. Ти сам бачив, хто такий цей Річард.

— Так, я там був. Я все бачив. У мене з'явився деякий вплив серед сестер. Можливо, я зможу чимось допомогти тобі. Якщо ти будеш зі мною відверта і задовольниш мою цікавість, може, я і допоможу тобі вийти з неприємного становища.

Вона пішла геть, кинувши через плече:

— Доброї ночі, Джедідія.

— Ми ще побачимось у Палаці, Верна, — сказав він їй услід. — Подумай над моїми словами.

Вона сама здивувалася, наскільки оманливими були весь цей час її уявлення про знайомих. Верна пам'ятала Джедіді як людину щиру і чуйну. Що у неї з пам'яттю?

А може, вона зараз просто дуже зайнята собою і сама не дала йому можливості проявити доброту? Вона, напевно, жахливо виглядає. Перш ніж побачитися з ним, слід було привести себе в порядок, зачесатися, надіти гарне плаття. Але ж у неї на це не було часу.

Якби вона торкнулася його обличчя, може, це пробудило б у ньому спогади? Може, він згадав би, як плакав у день розставання? Згадав би свої обіцянки… Хоча вона навіть тоді не дуже вірила цим обіцянкам.

Дійшовши до коридору, який вів в кімнати послушниць, Верна зупинилася.

Вона втомилася. А робота в стайнях буде дуже важкою. Але перш ніж відправитися спати, їй треба зробити ще одну справу.

Паша зупинилася перед дубовими дверима між двома кам'яними колонами, повитими майстерно вирізаною лозою.

— Ось твоя тюрма, — сказала вона Річарду.

— Тюрма? Я не бачу засува. Як же ви мене тут триматимете?

Пашу, мабуть, здивував його питання.

— Але ми не замикаємо наших хлопчиків. Ти вільний йти, куди захочеш. Річард насупився:

— Ти хочеш сказати, я можу вільно бродити по Палацу?

— Ні, взагалі скрізь, де захочеш. Хочеш — по Палацу, хочеш — по місту.

Наші учні багато часу проводять в місті. — Вона злегка почервоніла і відвела очі.

— А як щодо передмість? Паша знизала плечима:

— Ну звісно. Не знаю, навіщо тобі йти за місто, ніхто з наших хлопчиків туди не ходить, але перешкод для цього немає. Тільки ти повинен триматися подалі від Хагенського лісу. Це жахливо небезпечне місце. Тебе попереджали по шляху до Палацу? Річард кивнув.

— Як далеко я можу відійти від міста? — Запитав він.

— Рада-Хань не дозволить тобі піти дуже далеко. Ми завжди повинні мати можливість знайти тебе. Але на кілька миль від Палацу пророків ти відійти зможеш.

— На скільки миль?

— Навіть далі, ніж захочеш. Майже до самої землі дикунів.

— Ти хочеш сказати, землі бака-бан-мана? — Вона кивнула. — Без охорони?

— Ти довірений моїй опіці, і поки що я буду всюди супроводжувати тебе, — відповіла Паша. — З часом, коли ти тут освоїшся, ти зможеш гуляти по місту і сам.

— А можу я прогулятися сам по вашому Палацу?

— Звичайно, адже тут твій дім. До того ж ти повинен відвідувати заняття. З тобою буду займатися не тільки я, але й інші сестри. Спочатку ми будемо вчити тебе, як закликати свій Хань.

— А чому різні сестри? Чому не одна з них або не ти?

— Тому, що іноді з чужим Хань легше впоратися спільно. І у сестер більше знань і досвіду, ніж у мене. Коли з тобою позаймаються різні сестри, ми зможемо зрозуміти, з ким тобі краще працювати.

— А серед цих сестер буде сестра Верна? Паша насупилася.

— Верна більше не сестра, вона — послушниця, і її слід називати просто Верна. Послушницям, крім тієї, якій це доручено, тобто крім мене, не дозволено займатися з тобою. Послушниці першого ступеня, як Верна, не мають права взагалі розмовляти з нашими хлопчиками. Їх обов'язок — вчитися, а не вчити.

Річарду було дивно називати сестру Верну просто Верною.

— А коли вона стане знову сестрою? — Запитав він.

— Вона повинна служити як послушниці, просуваючись вперед крок за кроком, як інші. Я сама починала з того, що чистила казанки на кухні. Мені довго довелося чекати, коли переді мною відкрилася нинішня можливість. Коли-небудь, якщо Верна буде працювати так само ретельно, як і я, вона теж зможе стати сестрою Світу.

Річард здригнувся. Всі ці неприємності обрушилися на сестру Верну через нього. Він змінив тему.

— А чому нам дозволено вільно розгулювати?

— Тому, що ви не являєте небезпеки для населення. Коли ти оволодієш своїм Хань, з'являться певні обмеження. Городяни бояться хлопчиків, наділених даром: у минулому бували нещасні випадки. Тому тих, хто вільно володіє Хань, просто так в місто не відпускають. Коли ж вони стають чарівниками, на них накладаються ще більш суворі обмеження, і до тих пір, поки їх навчання не закінчиться, їм дозволено перебувати лише в строго певних покоях і залах Палацу. Але ти поки зможеш гуляти вільно.

Я все одно буду знати, де ти, завдяки Рада-Хань.

— Отже, з цієї проклятої штукою мене зможе знайти кожна сестра?

— Не кожна, а тільки та, яка тобі її дала. Та, яка здатна розпізнати її силу. А оскільки я за тебе відповідаю, я теж повинна знати, де ти знаходишся. Тому мій Хань буде налаштований на твій нашийник.

Паша увійшла в темну кімнату, і за помахом її руки відразу загорілися всі лампи.

— Ти повинна навчити мене цьому фокусу, — пробурмотів Річард.

— Це не фокус. Це мій Хань. І це одна з найпростіших речей, яким я буду вчити тебе.

Стеля в його кімнаті було багато розписана і прикрашена ліпниною. На високих вікнах висіли красиві темно-сині штори, стіни були оброблені світлими дерев'яними панелями. По обидві сторони великого каміна стояли колони. Килими встеляли дерев'яну підлогу. Уздовж стін стояли затишні дивани і крісла. Річарду здалося, що ця кімната значно більше його старого будинку в Оленячому лісі. Він зняв заплічний мішок і поставив його біля стіни, поклавши поруч лук і сагайдак зі стрілами.

Праворуч, за заскленими дверима, він виявив вихід на просторий балкон, з якого відкривався прекрасний вид. Річард задумливо подивився вниз — на місто, на рівнину, на пологі пагорби, з яких вони з сестрою Верною почали сьогодні вранці свій шлях.

— Звідси можна милуватися чудовим заходом сонця, — тихо сказала Паша.

Але Річарду було не до того. Він ретельно вивчав розташування фортечних стін і воріт, мости, дороги і вартові пости, намагаючись краще все запам'ятати.

В іншому кінці кімнати були ще одні двері, які вели в спальню, що розмірами лише трохи поступалася вітальні. Річард ще ніколи не бачив такого широкого ліжка. Тут теж була засклені двері, що вели на балкон, але звідси відкривався вид на море.

— Який чудовий краєвид! — Вигукнула послушниця. Помітивши, що Річард вивчає споруди внизу, вона пояснила. — Он там — жіночі покої, в них живуть сестри. — Вона погрозила йому пальчиком. — Від цих покоїв, молодий чоловіче, тобі слід триматися подалі. Хіба що якась сестра сама запросить тебе, — ледь чутно додала вона.

— Як мені слід називати тебе? Сестра Паша? запитав Річард. Вона хихикнула:

— Ні, молодий чоловіче. Я — послушниця. Поки я не доб'юся успіхів у роботі з тобою, я просто Паша. Річард зло покосився на неї.

— Мене звати Річард. Невже так важко запам'ятати?

— Послухай, ти вступив під мою опіку, і…

— Якщо тобі так важко запам'ятати це, — перебив він, — ти ніколи не станеш сестрою. Тому що, якщо ти будеш принижувати мене, не бажаючи називати по імені, я зроблю все, щоб ти не впоралася з випробуванням. Ти зрозуміла мене, Паша?

— Не треба підвищувати на мене голос, молодий… — Вона осіклася. — Не треба підвищувати на мене голос, Річард.

— Так-то краще. Дякую.

Він сподівався, що Паша зрозуміла: він не бажає бути ввічливим з нею, якщо вона сама неввічлива.

Так як на балконі більше нічого цікавого для Річарда не було, він повернувся в спальню.

Паша пішла за ним.

— Послухай, Річард, або ти навчишся поводитися, або…

Його терпіння лопнуло. Він різко повернувся, і Паша зупинилася, ледь не зіткнувшись з ним.

— Ти ж ніколи ніким не керувала, вірно? — Запитав Річард. Вона стояла не рухаючись. — Я бачу, що тобі доручили таку справу вперше, і ти боїшся провалити її. А оскільки ти недосвідчена, то сподіваєшся за допомогою зовнішньої строгості обдурити людей, змушуючи їх думати, що ти знаєш, що робиш, вірно?

— Ну, я…

Він нахилився до неї і подивився прямо в очі.

— Тобі не слід боятися показати мені, що в тебе немає досвіду в роботі з людьми. Тобі варто боятися, що я вб'ю тебе.

— Не смій погрожувати мені!

— Для тебе це гра, — спокійно продовжував він, — виконання якогоось загадкового завданя. Щось на кшталт прогулянки з собачкою на поводку. Ти вважаєш, що отримаєш підвищення, якщо навчиш цю собачку лизати руки. Але для мене це зовсім не гра! Для мене це — питання життя і смерті. Я полонений, на якого почепили ошийник, немов на звіра або на раба. Я навіть не можу сам розпоряджатися собою. Я знаю, ви всі хочете зламати мою волю. Але ти помиляєшся, Паша, якщо думаєш, що я тобі погрожую. Це — не загроза, це — обіцянка.

— Але ти не зрозумів мене, Річард, — прошепотіла вона. — Я хочу стати твоїм другом.

— Ти мені не друг, ти моя тюремщиця. І не треба злити мене чи виявляти зневагу. Адже я можу вбити тебе, як убив ту, що колись наділа на мене інший нашийник.

Паша виглядала розгубленою.

— Річард, я не знаю, що сталося з тобою в минулому, але ми тут ні при чому. Я хочу стати сестрою Світла, щоб нести людям світло Творця.

Річарда охопила лють. Зараз він боявся одного — що магія меча вийде з-під його контролю.

— Ваша філософія мене не цікавить. Просто я прошу тебе запам'ятати мої слова. Паша посміхнулася:

— Добре. Я прошу вибачення, що назвала тебе не по імені. Я дійсно ніколи ще не працювала з людьми і просто робила те, що вважала себе зобов'язаною робити, дотримуючись правил, яким мене вчили.

— Забудь про правила. Просто будь собою, і в тебе буде менше неприємностей в житті.

— Я постараюся зробити так, щоб ти повірив: я хочу тільки допомогти тобі.

Сідай сюди, на край ліжка.

— Навіщо?

Паша стояла, не рухаючись, але Річард відчув легкий поштовх і, сам того не бажаючи, опустився на ліжко.

— Перестань…

Вона підійшла до нього зовсім близько.

— Тихіше. Не заважай мені працювати. Я ж казала, я повинна налаштуватися на твій Рада-Хань, щоб завжди знати, де ти знаходишся.

Вона торкнулася його нашийника обома руками і закрила очі. І тут же Річард відчув, як приємне тепло проходить по всьому його тілу, з голови до ніг. Це створювало деяку незручність, але зовсім не здавалося неприємним. Навпаки, чим далі, тим краще він себе почував. Коли Паша прибрала руки, в перший момент він сприйняв це болісно. Голова закрутилася, і він насилу взяв себе в руки.

— Що таке ти робила? — Запитав він.

— Налаштувалася на твій Хань. — Вона здавалася втомленою, Річард навіть зауважив сльозу у неї на щоці. — Тепер я завжди зможу дізнатися, де ти знаходишся.

— Завжди? — Перепитав Річард. Вона кивнула, походжаючи по кімнаті, щоб заспокоїтися. Потім запитала вже спокійно:

— Чому ти віддаєш перевагу з їжі? Чи немає у тебе особливих вимог?

— Я не їм м'яса. І не дуже люблю сир.

— Ніколи не чула нічого подібного! — Вона на мить замислилася. — Я повідомлю кухарям.

Тим часом у Річарда визрів план, але, щоб здійснити його, треба було якось звільнитися від послушниці. Паша відкрила великий гардероб. Він був повний різних нарядів. Тут були і штани, і сорочки — переважно білі — з мереживами і без, і плащі самих різних кольорів.

— Це все твоє, сказала вона.

— Якщо всі здивувалися моєму росту, то чому все це мого розміру?

— Хтось, напевно, попередив наших. Мабуть, Верна.

— Сестра Верна.

— Прости, Річард, але все ж — просто Верна. — Паша дістала білу сорочку.

— Тобі подобається?

— Ні. В таких розкішних нарядах я буду виглядати нерозумно.

Вона кокетливо посміхнулася:

— По-моєму, тобі все це дуже до лиця. Але якщо тобі не подобається, он, на столі, монети. Я покажу тобі магазини в місті, і ти зможеш купити, що сам захочеш.

Річард глянув на мармуровий столик. Там стояла срібна ваза, повна срібних монет, а поруч — золота, повна золотих. Пропрацювавши все життя лісовим провідником, він і то не заробив би стільки золота.

— Це не моє.

— Чому ж? Твоє. Ти ж гість тут, а у нас є все необхідне для гостей. Коли ці запаси підійдуть до кінця, ми поповнимо їх. — Паша дістала червоний плащ, розшитий золотом. — Річард, на тобі це буде просто чудово.

— Нашийник, нехай навіть прикрашений діамантами, все одно залишиться нашийником.

— Ну при чому тут Рада-Хань? А твій одяг просто жахливий. Ти схожий в ньому на лісового дикуна. Ось, приміряй.

Річард вихопив у Паші плащ і жбурнув його на ліжко. Потім він схопив її за руку і проводив до дверей.

— Річард! Перестань! Що ти робиш? Він відкрив двері.

— Я втомився і хочу відпочити. Доброї ночі, Паша.

— Річард, я тільки хотіла, щоб ти краще виглядав. У такому вигляді ти не схожий на благородного пана. Ти схожий на ведмедя!

Він подивився на її синє плаття, так нагадувало весільне вбрання Келен.

— Цей колір тобі зовсім не до лиця! Зовсім!

Стоячи в коридорі, Паша розгублено дивилася на нього своїми великими карими очима. Єдиним стусаном Річард закрив двері. Через кілька секунд він виглянув у коридор. Послушниці вже не було. Тоді він підійшов до свого мішка і почав діставати речі. Зайвий вантаж йому ні до чого.

Хтось тихенько постукав у кімнату. Обережно ступаючи по килиму, Річард підійшов і прислухався. Якщо це знову Паша, то, може, вона постоїть і піде. Йому зовсім ні до чого зараз її дурні вказівки. Знайдуться справи і важливіші.

Знову тихенько постукали. А якщо це не Паша? Він дістав ніж і відчинив двері.

— Сестра Верна!

— Я бачила, як Паша побігла вниз, вся в сльозах, — сказала вона. — Довго ж ви з нею розмовляли, Річард. Я вже почала боятися, що мене тут виявлять.

Що такого вона накоїла, що ти довів її до сліз?

— Хай скаже спасибі, що це всього лише сльози, а не кров!

Верна ледь помітно посміхнулася.

— Можу я увійти? — Він зробив запрошувальний жест. — І я тепер просто Верна, а не сестра Верна. — Вона зайшла в кімнату.

Річард прибрав ніж у піхви.

— Винуватий, але мені важко називати тебе інакше. Для мене ти як і раніше сестра Верна.

— Називати мене так тепер не годиться. — Вона оглянула кімнату. — Як тобі тут сподобалося?

— Ці палати гідні короля, сестра Верна. Може, ти мені і не повіриш, але я дійсно жалкую про те, що трапилося. Я зовсім не хотів доставляти тобі неприємностей.

Вона широко посміхнулася:

— Ну, припустимо, ти мені їх доставляв завжди, але цього разу винен не ти. Інші.

— Сестра, я винен, але я, правда, не хотів, щоб тебе перевели в послушниці. А ось робота на стайні — дійсно не моя вина.

— Не завжди речі такі, якими здаються, Річард. Я ненавиджу мити посуд. У молодості, коли я була послушницею, я терпіти не могла роботу на кухні. До того ж від води у мене болять руки. А от коней я люблю. Вони не сперечаються зі мною і не грублять. І я дуже подружилася з Джеком. Сестра Марена думає, що провернула по-своєму, але насправді вона зробила, як хотілося мені.

Річард посміхнувся:

— Тобі палець в рот не клади, сестра Верна. Я пишаюся тобою. І все ж шкода, що через мене ти стала послушницею.

Вона знизала плечима.

— Я тут для того, щоб служити Творцеві, а яким чином — не так важливо. І ти тут ні при чому. Це через наказ абатиси.

— Ти маєш на увазі письмовий наказ? Вона заборонила застосовувати до мене силу?

— Як ти здогадався?

— Ну… Ти часто злилася на мене, мало не метала громи і блискавки, але жодного разу не пустила в хід магію, щоб мене зупинити. Думаю, не будь у тебе наказу, ти повела б себе інакше.

Верна похитала головою:

— Тобі теж палець в рот не клади, Річард. І давно ти це зрозумів?

— У вежі, коли читав твій зошит. Навіщо ти прийшла, сестра?

— Я хотіла подивитися, як ти. На новій службі у мене вже не буде такої можливості. Принаймні до тих пір, поки я знову не стану сестрою.

Послушницям першого ступеня взагалі забороняється мати справу з магією. Покарання досить суворе.

— Ось бачиш, не встигла ти стати послушницею, а вже порушуєш статут. Тобі не слід було сюди приходити. Верна знизала плечима:

— Є речі важливіші статуту.

— Чому ти не сідаєш?

— Мені ніколи. Я прийшла виконати обіцянку. — Вона щось вийняла з кишені. — Ось, що я тобі принесла.

З цими словами Верна поклала йому в руку якусь дрібницю. Коли Річард розтиснув пальці, у нього підкосилися коліна, і сльози підступили до очей.

Це був локон Келен, який він викинув.

— Тоді, на стоянці, я знайшла його, — сказала Верна.

— Що значить знайшла? — Прошепотів Річард. Вона відвела погляд.

— Коли ти заснув, так і не наважившись вбити мене, я пішла прогулятися і знайшла цю річ. Річард закрив очі.

— Я не можу взяти це, — видавив він. — Вона тепер вільна.

— Келен принесла величезну жертву, щоб врятувати тебе. Я дала їй слово, що не дозволю тобі забути, як вона тебе любить.

У Річарда затремтіли руки. — Я не можу це прийняти. Вона прогнала мене. Я дав їй свободу.

— Вона любить тебе, Річард, — тихо сказала Верна. — Будь ласка, візьми це з поваги до мене. Заради цього я порушила статут. Я обіцяла Келен, що ти отримаєш знак того, що вона любить тебе. Сьогодні я ще раз зрозуміла, яка це рідкісна річ — справжня любов.

Здавалося, стеля ось-ось обрушиться йому на голову.

— Добре, сестра, я зроблю це з поваги до тебе. Але я знаю, що не потрібен їй. Якщо когось люблять, його не просять одягнути нашийник і не відсилають геть. Вона хотіла свободи. Я люблю її, і тому я відпустив її.

— Коли-небудь, Річард, я сподіваюся, ти оціниш і її жертву, і силу її кохання, — відповіла Верна. — Любов — дорогоцінний дар, ним не можна нехтувати. Не знаю, що тебе чекає, але коли-небудь ти знову знайдеш любов. Однак зараз тобі найбільше потрібен друг. Я щиро пропоную тобі свою дружбу, Річард.

— Ти можеш зняти з мене нашийник?

Вона відповіла не відразу, і в голосі її прозвучала печаль.

— Ні, Річард, не можу. Це для тебе погано скінчиться. Я повинна берегти твоє життя. Нехай залишається. Річард кивнув.

— У мене немає друзів. Я — у ворожому таборі.

— Це неправда. Тільки, боюся, залишаючись послушницею, сама я не зможу переконати тебе в протилежному. Паша, по-моєму, приємна дівчина. Спробуй подружитися з нею, Річард.

— Я не можу подружитися з тими, кого міг би вбити. Я нічого не кажу дарма, сестра.

— Я знаю, Річард, — прошепотіла Верна. — Але Паша — твоя ровесниця, а одноліткам іноді буває легше зрозуміти один одного. Думаю, вона із задоволенням подружиться з тобою. Вона — послушниця, ти — майбутній маг. Відносини, які між вами встановлюються, — особливі відносини. Вони важливі для вас обох. Зв'язок, який може між вами виникнути, часто залишається на все життя. Їй зараз страшно. До сих пір Паша була ученицею. Тепер, вперше, її зробили наставницею. Адже вчаться не тільки юнаки, а й дівчата. Початок нового життя однаково важливо для всіх.

— Зв'язок раба і пана — ось і весь зв'язок, — буркнув Річард.

Верна зітхнула:

— Не думаю, щоб до цих пір хоч одна послушниця отримувала таке важке завдання, як Паша. Спробуй зрозуміти її, Річард. Паші і так з тобою занадто важко. Творець свідок, самій ігумені нелегко з тобою доведеться.

Річард задумався про своє.

— Чи траплялося тобі вбивати того, кого ти любила, сестра? — Несподівано запитав він.

— Ні, звичайно… Він показав їй ейдж.

— Денна, як і сестри, підпорядкувала мене собі силою моєї власної магії.

І, як і сестри, наділа на мене ошийник. Її саму мучили, поки вона, в божевіллі своєму, не стала робити те ж саме. Я зрозумів, чому вона так вчинила. Я і сам готовий був виконати будь-яку її вимогу, щоби вона не чинила мені біль. Він зціпив в кулаці ейдж. — Я зрозумів її і полюбив. Звільнитися я міг, тільки вбивши Денну. Вона підпорядкувала собі магію Меча Істини. Але, покохавши її, я знайшов владу над іншою стороною магії меча, і його лезо стало білим.

— О Творець! — В подиві прошепотіла Верна. — Тобі, Річард, вдалося зробити білим лезо Меча Істини?!

Він кивнув:

— Я знайшов у собі сили полюбити її, і тільки тоді мені вдалося зробити лезо білим. І лише коли я полюбив її, я зміг її вбити і втекти. Але, поки живий, я ніколи собі цього не прощу.

Верна обняла його, немов молодшого брата.

— Великий Творець! — Тихо сказала вона. — Що ти зробив зі своїм сином! — Річард відсторонився.

— Іди, сестра, не то накличеш на себе біду, — сказав він, витираючи очі. Я повів себе нерозумно.

— Але чому ти раніше мені цього не розповідав?

— Це не те, чим можна пишатися. І потім, ти мій ворог, сестра. Сьогодні я сказав правду: я можу вбити кого завгодно. Я несу смерть. Ось чому Келен покинула мене. — Вона погладила його по голові.

— Келен любить тебе, Річард. Вона хотіла врятувати тобі життя. Колись ти зрозумієш це. — Вона зітхнула. — Прости, мені пора. Тепер, сподіваюсь, все буде добре?

Він невесело посміхнувся:

— Не думаю, сестра. Боюся, між мною і сестрами ще буде війна. Боюся, що в кінці кінців я дійсно вб'ю когось із них. Сподіваюся, що це будеш не ти.

— Ми не можемо знати, що готує нам Творець, — відповіла Верна.

— Якщо у цього вашого Творця є якась влада, то ти, Верна, станеш сестрою Світла набагато раніше, ніж ти думаєш.

— Мені пора, — повторила вона. — Бажаю тобі щастя і віри, Річард!

Як тільки за нею зачинилися двері, Річард накинув плащ і надів на плечі помітно легший мішок. Слід було діяти швидко, поки його ще бояться.

Сагайдак він приторочив до мішка, лук повісив на плече і вийшов на балкон.

Там він прив'язав до кам'яних перил довгу мотузку. Потім, взявши ніж в зуби, став спускатися вниз під покровом темряви, яка стала його другом.

51

Навіть вночі на вулицях Танімура народу, здається, не поменшало. На вогнищах, як і раніше смажили м'ясо, а вуличні торговці все так же пропонували свій товар перехожим. Гравці запрошували Річарда пограти в кістки. Побачивши його нашийник, торговці відразу приймалися умовляти його купити всяку всячину, від їжі до бус для його дами. Річард відповідав, що у нього немає грошей, але торговці лише сміялися і говорили, що в Палаці за все заплатять. На що, опустивши очі, він швидко йшов далі.

Жінки в нарядах, які ледь прикривали тіло, посміхалися йому, чіпали його за плече, намагалися запустити руки до нього в кишені. Вони робили Річарду пропозиції, які дивували його. Відштовхувати їх було марно. Їх відлякував тільки його важкий погляд.

Вийшовши з міста, Річард відчув полегшення. Ніч була місячна, повітря — свіже. Ще раз озирнувшись на місто, освітлений численними ліхтарями і факелами, він став підніматися на найближчий пагорб.

Він постійно відчував тяжкість нашийника і думав про те, що трапиться, відійди він занадто далеко. Хоча, судячи зі слів Паші, для цього йому слід було зайти набагато далі, ніж він мав намір. Все ж Річард боявся, що вона помилилася.

Боявся відчути, що не може йти далі перш, ніж досягне мети.

Нарешті він відійшов на достатню відстань. За пагорбом, з якого виднівся місто, лежала топка низина. Неподалік чорнів ліс, похмурий, немов сама смерть. Деякий час Річард вдивлявся в цю моторошну темряву, борючись з бажанням негайно вирушити туди. Він немов знудьгувався по таких місцях.

Магія притягувала його. Йому потрібно було виплеснути на щось приховано клекочучі в ньому злість і ненависть.

Туга бранця, страх перед невідомістю, біль за Келен шукали виходу і, не знаходячи, лише посилювали злість і відчай. Здавалося, цей ліс принесе йому якусь розрядку.

Все-таки він не пішов одразу в Хагенський ліс, а для початку зібрав хмиз.

Розчистивши місце для багаття, Річард склав сухі гілки, висік вогонь, і коли багаття як слід розгорілося, додав гілок потовстіше. Потім він дістав казанок, налив туди води і поставив варитися юшку з квасолі з рисом. Поки юшка варилась, Річард доїв останній що залишився у нього корж.

Він сидів біля багаття, дивлячись то на зловісний ліс, то на далеке місто, то на зоряне небо, з хвилини на хвилину очікуючи побачити вгорі знайомий темний силует.

Чиїсь лапи схопили його і кинули на землю. Річард засміявся. Він почув булькаючий сміх Гратча, який, безглуздо махаючи крилами, намагався обхопити його передніми і задніми лапами. Гучна метушня завершилася тим, що Гратч нарешті опинився нагорі.

— Гратч люб Раачаарг, — прогурчав юний звір. Річард міцно обійняв його.

— І я тебе люблю, Гратч.

Гратч своїм зморщеним носом торкнувся носа Річарда.

— Гратч, від тебе чимось пахне. — Він сів, посадивши маленького гара собі на коліна. — Ти що, сам роздобув собі здобич?

Гратч радісно закивав, і Річард знову обійняв його.

— Я дуже радий за тебе. І ти зробив це без допомоги кривавих мух? Що ти спіймав сьогодні? Гратч мовчки схилив голову набік.

— Черепаху? — Гратч захихикав і похитав головою. — Ну, тоді, може, оленя? — Гратч похитав головою і пробурчав щось. — Може бути, кролика? Гратч знову похитав головою, явно насолоджуючись цією грою.

— Здаюся. Кого ж ти з'їв?

Гратч прикрив очі лапою, дивлячись на Річарда-під пазурів.

— Ти зловив єнота?

Гар кивнув, оголивши в усмішці здоровенні ікла. Річард поплескав звіря по спині.

— Молодець! Хвалю!

Гратч знову захихотів і спробував зіштовхнути Річарда на землю — він явно хотів трохи повозитися. Річард був дуже задоволений, що маленький гар нарешті навчився полювати сам. Змусивши Гратча сидіти спокійно, він переконався, що юшка зварилася, і зняв казанок з вогню.

— Хочеш повечеряти зі мною?

Гратч нахилився і понюхав вариво в казанку. Гаряче. Гар вже якось раз обпікся і був тепер обережніший з їжею. Він видав якийсь гортанний звук і пересмикнув плечем. Річард зрозумів, що його пропозиція не викликала у гара захоплення, але, якщо немає нічого кращого, він згоден спробувати. Річард налив юшку в миску і передав гару.

— Подуй! Гаряче!

Гар розсудливо послухав його поради. Річард, орудуючи ложкою, спостерігав за тим, як Гратч намагається язиком виловити з миски рис і квасоля. Нарешті він ліг на спину і, обхопивши миску лапами, вилив її вміст собі в рот. Потім сів і, жалібно бурчачи, простягнув миску Річарду. Той показав йому порожній казанок.

— Більше нема.

Гратч вчепився кігтями за миску Річарда і потягнув до себе, але Річард погрозив йому пальцем.

— Це моя вечеря!

Гратч заспокоївся і покірно чекав, поки Річард повечеряє. Коли Річард сів, обхопивши руками коліна, і став дивитися на далеке місто, гар сів поруч навпочіпки, намагаючись у всьому наслідувати людину.

Річард витягнув з кишені локон Келен і довго дивився на нього. Гратч простягнув лапу.

— Ні, зовсім не дам, — тихо сказав Річард. — Можеш помацати, але тільки дуже легенько.

Гратч обережно помацав кігтем локон і здивовано подивився на нього своїми палаючими зеленими Очима. Потім він торкнувся лапою волосся Річарда, потім — його щоки, По якій текла сльоза. Річард проковтнув клубок і сховав локон в кишеню.

Гар обійняв Річарда за плечі, Річард обійняв гара, і так вони мовчки сиділи в нічній тиші. Нарешті, вирішивши, що непогано б і поспати, Річард розстелив на густій траві ковдру. Гар, як вірний пес, ліг поруч, і обидва вони швидко заснули.

Прокинувся Річард, коли місяць уже майже зайшов. Він сів і потягнувся. Гратч знову спробував скопіювати його рухи. Річард потер очі. До світанку залишалося години зо дві. Пора діяти.

Він встав.

— Послухай мене, Гратч. Я повинен повідомити тобі щось важливе. Ти мене слухаєш?

Гар кивнув. Річард показав на місто.

— Бачиш он те місце, де багато вогнів? Я тепер буду жити там. Але тобі туди ходити не можна. Те місце для тебе небезпечне. Не приходь туди. Я сам буду приходити до тебе сюди. Добре?

Гратч подумав трохи і кивнув.

— Бачиш он там річку? — Продовжував Річард. — Річка — це вода, я показував тобі воду. Тобі потрібно бути з цього боку від води. Розумієш?

Річард не хотів, щоб гар шукав собі здобич в селах, на іншому березі річки. Це могло для нього погано скінчитися. Гратч прогурчав щось, мабуть, на знак того, що він розуміє.

— І ось ще. Якщо ти зустрінеш людей, — Річард ткнув себе кулаком у груди, потім показав на місто, — людей, схожих на мене, то не треба їх їсти. — Він погрозив гару пальцем. — Люди — не їжа. Не можна їсти людей. Ти мене зрозумів?

Гратч розчаровано кивнув. Річард знову обійняв гара за плечі і повернув його обличчям до Хагенського лісу.

— Є ще одна важлива річ. Бачиш он той ліс? Гар загрозливо загарчав, показавши ікла.

— Туди не ходи! Я не хочу, щоб ти туди ходив, Гратч. — Бачачи, що гар все ще дивиться в сторону лісу і бурчить, Річард труснув його за плече. — Не смій туди ходити, зрозумів? — Гратч нарешті кивнув. — Мені треба туди піти, — продовжував він, — але ти за мною не ходи. Для тебе це небезпечно. Тримайся від лісу подалі. Гратч заскиглив і спробував відтягнути Річарда назад. — Зі мною нічого поганого не станеться, у мене є меч. Пам'ятаєш, ти бачив мій меч? Він мене захистить. Але тобі туди не можна.

Річард сподівався, що це правда і що меч захистить його. Сестра Верна попереджала, що Хагенський ліс — джерело чорної магії. Але вибору у нього не було, як не було й іншого плану.

Він обняв гара.

— Будь хорошим хлопчиком., Полюй і сам собі добувай їжу. Я ще прийду, і ми з тобою поборемося, добре? — При слові «поборемося» Гратч радісно посміхнувся і схопив Річарда за руку. — Не зараз, Гратч. Зараз у мене справи. Ми з тобою поборемося в інший раз, коли я знову прийду.

Річард швидко зібрав речі, помахав гару і рішучим кроком пішов у низину. Гратч дивився йому вслід.

Він йшов близько години. Щоб привести план у виконання, йому потрібно було зайти в ліс досить далеко. Гілки, вкриті мохом, були схожі на лапи, які тягнулися до непроханого гостя, немов бажаючи схопити його. Крізь дерева долинали різкі звуки, схожі на тріск і гучний протяжний свист. У гнилих водоймах плескали невидимі істоти.

Нарешті, весь спітнілий і захеканий від важкої ходьби, він дійшов до невеликої галявини. Місце було високе, а тому не топке. Не виявивши ні колоди, ні каменю, Річард сів у густу траву і поклав поруч мішок. Закривши очі, він глибоко зітхнув.

Він згадав Оленячий ліс. Як же йому хотілося туди повернутися! Потім він подумав про друзів — про Чейза, про Зедда. Він так давно не бачився з ними. Зедд…

Річард з дитинства знав цього старого, але навіть гадки не мав, що Зедд — його рідний дідусь. Але вони все одно завжди були друзями. І вони любили один одного.

То яка різниця, що Річард не знав про їх спорідненість? Хіба вони з Зеддом менше любили один одного через це?

Річард вже давно не бачив Зедда. Хоча вони й зустрічалися в Д'харі, в Народному Палаці, там у них майже не було можливості поговорити спокійно. От було б здорово поговорити зараз з Зеддом, попросити в нього допомоги. Річарду і в голову не приходило, що Келен могла відправитися до Зедда. Навіщо? Хіба вона не хотіла звільнитися від нього, і хіба вона свого не досягла? Але більше всього на світі він хотів помилитися.

Він тужив за Келен, за її усмішкою, очима, тихим голосом. Йому так не вистачало зараз її мудрих порад. Тільки з нею його життя набувало сенсу. Він би все віддав, аби побути з нею хоч кілька хвилин. Але вона сама прогнала його.

А він дав їй свободу. І на краще. Хіба він гідний її?

Несподівано для себе Річард спробував закликати Хань, як і вчила його сестра Верна.

В дорозі він вправлявся щодня, і, хоча він і не відчував Хань, йому все одно було приємно налаштовуватися на нього. Це приносило йому спокій. І зараз це заняття трохи заспокоїло Річарда. Він відчув себе краще.

Знову, як завжди, він уявив собі Меч Істини, який немов висить в повітрі, намагаючись чітко розгледіти кожну деталь. У цьому стані спокійного споглядання Річард вийняв меч з піхов. Він і сам не знав навіщо.

Просто відчув, що треба.

Він поклав меч на коліна. Стан спокою пройшов, і він відчув магію. Ну що ж, якщо з'явиться ворог, він буде до цього готовий.

Тепер йому залишалося тільки сидіти і чекати. Він не знав, коли прийде Паша, але вона прийде обов'язково. Відразу прибіжить, як тільки зрозуміє, де він знаходиться.

Поки він був зосереджений на спогляданні, Річард не звертав уваги на дзижчання комах, квакання жаб, шурхіт мишей та інших дрібних тварин.

Зараз він почув всі ці звуки, наче вперше.

Потім раптом все стихло.

Річард сидів, закривши очі. Перед його внутрішнім зором виник неясний темний силует якогось чудиська.

Ззаду!

В одну мить він скочив, обернувся, і меч, діючи немов сам по собі, завдав удару. Тварюка відскочила, але тут же знову кинулася на нього. Річарда захлиснула хвиля радісного збудження. Добре, що все не скінчилося одразу.

Добре, що він може, виплеснути всю свою лють в танці духів.

Звір був чорний, як сама смерть, і пересувався з невблаганною швидкістю самої смерті. Вони бігали по галявині. Меч розтинав повітря, а жахливий противник Річарда намагався нанести смертельний удар. Його кігті були схожі на ножі. Річард весь віддався магії меча, з'єднавши свою лють з люттю чарівної зброї.

Він знову танцював танець смерті. Він знову помножив свою силу. Йому допомагали духи. Духи тих, хто раніше володів мечем. Він підкорився їх волі і тепер немов спостерігав збоку, як він сам завдає ударів і уникає ударів ворога.

Він жадав цього знання. Жадав танцю смерті.

Він діяв не замислюючись. Він уже не просто тримав в руках магічний меч. Тепер він став його повновладним господарем.

Чудовисько напало на нього і з передсмертним криком звалилося на землю, розрубане надвоє Мечем Істини.

І знову настала тиша.

Річард стояв, важко дихаючи. Йому було навіть шкода, що все скінчилося. У цьому чаклунському танці він знайшов бажане полегшення. Він дав вихід не тільки тузі і безсилій люті, а й чогось більш темному, що таїлося в самій глибині його душі.

Минуло години дві після сходу сонця, коли прийшла Паша. Спочатку Річард почув хрускіт гілок, потім вона з'явилася на галявині, насилу продираючись крізь колючий чагарник.

Річард сидів, закривши очі, схрестивши ноги, і меч знову лежав у нього на колінах.

— Річард! — Вигукнула послушниця.

— Доброго ранку, Паша, — відповів він, відкриваючи очі. — Гарна сьогодні погода, чи не так?

Її волосся розтріпалося, біла блузка намокла від поту.

— Тобі треба негайно піти! Це ж Хагенський ліс!

— Знаю. Сестра Верна мені про нього розповіла. Цікаве місце. Мені тут навіть сподобалося. Паша здивовано дивилася на нього.

— Річард, тут же небезпечно! Що ти тут робиш?

Він посміхнувся:

— Чекаю тебе.

— Який жахливий запах! — Пробурмотіла послушниця.

Вона присіла поруч з ним навпочіпки, посміхаючись так, як посміхаються тому, кого вважають збожеволілими.

— Річард, ти вже добре погуляв сьогодні. А тепер давай я візьму тебе за руку, і ми підемо звідси!

— Я звідси не піду, поки Верна знову не стане сестрою.

— Що? — Паша схопилася.

Річард, з мечем у руці, встав перед нею.

— Я звідси не піду, поки Верна знову не стане сестрою, — повторив він. Нехай у Палаці вирішують, що для них важливіше: моє життя або послушництво сестри Верни.

Паша відкрила рот від подиву.

— Але зняти покарання може тільки сестра Марена!

— Знаю. Ось чому ти повинна скоріше повернутися до Палацу і передати сестрі Марені, щоб вона прийла сюди сама і присягнулася мені, що Верна знову стане сестрою Світу.

— Річард, ти, звичайно, жартуєш! Сестра Марена нікуди не піде.

— Її справа. Ну а я не зійду з цього місця, поки вона не виконає моє прохання.

— Річард, давай повернемося разом і поговоримо про це з сестрою Мареною.

Тобі не можна тут залишатися. Сестра Верна все ж не варта того, щоб ти через неї загинув.

— Ну а це — моя справа, — холодно відповів Річард.

— Але ти сам не знаєш, що робиш! Тут дуже небезпечно. Я за тебе відповідаю, я не можу тебе тут залишити! Якщо ти відмовишся піти зі мною, мені доведеться вдатися до сили Рада-Хань. Ти ж цього не хочеш?

— Сестра Верна була покарана через мене, — флегматично відповів Річард. — Я дав собі слово, що зроблю так, щоб з неї зняли покарання. А раз я дав собі слово, значить, зроблю все, що від мене залежить. Я помру тут, якщо буде потрібно.

Якщо ж ти спробуєш відвести мене насильно, я воюватиму з тобою, як з ворогом.

Не знаю, хто переможе, але одне я знаю точно: хтось із нас загине. Якщо загинеш ти, почнеться війна між мною і вашим Палацом. Якщо загину я, ти провалиш своє завдання і покажеш, що негідна бути сестрою. До того ж провалиш його в перший же день. Сестра Верна залишиться послушницею, але я принаймні зроблю все, що в цьому відношенні від мене залежить.

— Невже ти готовий заради цього померти?

— Так. Для мене це важливо. Я не бажаю, щоб замість мене карали сестру Верну. Це несправедливо.

— Але… — Паша зам'ялася. — Сестра Марена — старша наставниця послушниць, а я послушниця. Не можу ж я прийти до неї і сказати, щоб вона скасувала свій наказ. Вона ж вб'є мене!

— Ти-то тут при чому? Прошу скасувати наказ я. Ти — лише посередник. Якщо вона покарає тебе, цього я теж не потерплю. Як і того, що сталося з сестрою Верною.

Якщо ж сестра Марена має намір дотримуватися перемир'я, нехай прийде сюди і прийме мої умови.

— Річард, але якщо вечірня зоря застане тебе тут, ти помреш! вигукнула Паша.

— Отже, тобі слід поквапитися. Вона повернулась, дивлячись у бік міста.

— Але… мені доведеться пройти таку відстань пішки! На це піде кілька годин. А потім мені ще треба буде розшукати сестру Марену, переконати її, що ти говориш цілком серйозно, і, навіть якщо вона погодиться прийти, нам знадобиться час на дорогу!

— Тобі варто було приїхати верхи.

— Та я помчала сюди з усіх ніг, як тільки зрозуміла, де ти знаходишся! Мені ніколи було думати про коня! Я боялася, що трапилася біда.

Річард байдуже подивився на неї.

— Отже, ти зробила помилку. Наступного разу ти, може, спочатку подумаєш, перш ніж щось робити.

— Річард, у нас так мало часу… — Паша благально притиснула руки до грудей.

— Тоді тобі краще поспішити. Інакше твій підопічний так і залишиться тут до заходу сонця.

— Річард, будь ласка, зрозумій, це не гра. Це дуже небезпечно! — На очах її стояли сльози.

— Знаю. — Він вказав мечем туди, де закінчився поєдинок. Паша озирнулася і ахнула. Потім неохоче підійшла до дерев — подивитися ближче. Річард не пішов за нею. Він і так знав, що там лежить розрубане чудовисько.

Огидна голова, наполовину — як у людини, наполовину — як у ящірки. Шия покрита гладкою чорною шкірою. Біля основи шиї луска. Гнучкий тулуб, схожий на людський. Шкура, покрита короткою шерстю, а зверху ще якийсь темний покрив, що нагадує плащ.

Те, що Річард в темряві прийняв за кігті, виявилося зовсім не кігтями, а трьома гострими ножами, прикріпленими до пальців — щоб краще наносити удари.

Паша стояла, як громом уражена. Річард нехотя підвівся і став поруч.

Що б це не була за тварюка, в її жилах текла звичайнісінька кров, і труп смердів, як риб'ячі тельбухи у спеку.

— О Творець! — Прошепотіла нарешті Паша. — Це ж — мрісвіз! Але що з ним сталося?

— Я вбив його, ось що сталося! А що це за тварина? Вона подивилася на нього широко відкритими очима.

— Тобто як це «вбив»? Мрісвіза вбити неможливо. Це ще нікому не вдавалося.

— Отже, тепер вдалося.

— Ти вбив його вночі?

— Так. — Річард нахмурився. — Звідки ти знаєш?

— Мрісвізи рідко покидають Хагенській ліс, — відповіла Паша, — але за останні кілька тисячоліть були розповіді людей, яким вдалося вижити після зустрічі з цим звіром. Мрісвізи завжди приймають забарвлення навколишньої місцевості. Бували випадки, коли вони маскувалися під колір прибережної грязюки і мулу або під колір піску в дюнах. Ще є одне оповідання про те, що на заході мрісвіз став золотистим. Вночі вони стають чорними. Їх не можна побачити, коли вони нападають на людей. Цей — чорний, ось я і здогадалася, що ти вбив його вночі.

Паша як заворожена дивилася на убите чудовисько. Річард м'яко відсторонив її. Він відчув, що вона тремтить.

— Паша, що вони собою являють?

— Вони живуть в Хагенському лісі. Я мало що знаю про них, але чула, що, коли була війна, що розділила Старий світ і Новий світ, чарівники створювали війська з цих тварюк. Є люди, які вважають, що мрісвізів в наш світ послав Безіменний. Але живуть вони, як і інші породження темряви, в Хагенському лісі. Ось чому люди не селяться на цьому березі річки. Іноді мрісвізи виходять з лісу і нападають на людей. Вони не пожирають жертви. Вони вбивають, щоб вбивати. Вони розпорюють людям животи, але деякі вмирали не відразу і встигали розповісти про цих тварюк.

— А давно існує Хагенський ліс?

— Наскільки мені відомо, принаймні стільки ж, скільки Палац пророків. Значить, більше трьох тисяч років. Але за весь цей час ще ніхто ніколи не вбивав мрісвіза! Серед їхніх жертв були сестри, були навіть чарівники, і нікому з них не допоміг Хань. Вони говорили, що не змогли відчути наближення чудовиська. Так, наче зовсім не мали вродженого дару. Як же тобі вдалося вбити його?

Річард згадав, як чудовисько виникло перед його думкою.

— Напевно, мені просто пощастило. Повинно ж це було рано чи пізно статися. А може, мені попався якийсь недоумок.

— Річард, прошу тебе, давай підемо звідси! — Продовжувала наполягати Паша. Не слід таким чином мірятися силою з нами. Тебе і так вже мало не вбили.

— Я ні з ким не міряюся силами. Я просто сам відповідаю за свої вчинки. З моєї вини постраждала сестра Верна, і я повинен це виправити. Я домагаюся справедливості. Якщо я навіть на це не здатний, отже, я нічого не вартую.

— Річард, якщо вечірня зоря застане тебе тут…

Він перебив її:

— Паша, ми втрачаємо дорогоцінний час!

52

Вечоріло. Нарешті Річард почув стукіт копит і голос Паші, яка показувала дорогу. Він вклав меч у піхви.

— Бонні! — Річард поплескав кобилу по холці. — Як життя, дівчинко? Кінь ткнувся носом йому в груди. — Я радий, сестра, що ти користуєшся звичайними удилами, — зауважив він, торкнувши вудила.

Сестра Марена підозріло зиркнула на нього.

— Конюхи кажуть, що не можуть знайти гострі вудила. Вони всі таємничим чином зникли. Річард знизав плечима:

— Он як? Не можу сказати, щоб я жалкував про це. Паша важко дихала.

Всю дорогу вона йшла пішки, намагаючись встигнути за конем, на якому їхала сестра Марена. Мабуть, остання змусила послушницю йти пішки в якості покарання.

— Отже, Річард, — сказала сестра, спішившись, — Я тут згідно твоєї вимоги. Чого ти хочеш?

Вона прекрасно знала, чого він хоче, але Річард вирішив не починати з загострення.

— Все дуже просто, — довірливо сказав він. — Верна повинна знову стати сестрою. І ти повинна повернути їй дакрил.

Вона махнула рукою.

— А я-то думала, ти хочеш чогось нерозумного. Це дійсно просто, і все вже зроблено. Верна вже знову стала сестрою. Для мене це не настільки вже й важливо.

— А якщо вона запитає, чому, — продовжував Річард, — я не хочу, щоб їй сказали, ніби це через мене. Скажи, наприклад, що ти передумала. Можеш сказати, що ти молилася цьому вашому Творцеві, щоб він вказав тобі шлях, і тоді тебе осяяло, і ти вирішила, що Верна повинна знову стати сестрою.

— Це мене влаштує, — посміхнулася сестра Марена. — Ну, тепер ти задоволений?

— Так, перемир'я відновлено.

— Добре. Тепер, коли ми покінчили з дрібницями, покажи мені цього убитого ведмедя. Паша роздзвонила по всьому Палацу, що ти, мовляв, убив мрісвіза. Сестра Марена кинула насмішкуватий погляд на послушницю, яка, насупившись, дивилася вниз. — Ця дурненька дівчинка завжди боялася забруднити ніжки. Вона висуває ніс з Палацу, тільки коли в Танімур привозять мережива. Кролика від бика не вміє відрізнити, а не те що… Що це за запах?

— Дохлий ведмідь смердить, — відповів Річард. Він жестом вказав на мрісвіза.

Паша з повагою відступила в сторону, і сестра Марена попрямувала до дерев.

Паша скоса глянула на Річарда, і коли сестра Марена скрикнула від подиву, послушниця підняла голову і заусміхалася.

Нарешті сестра Марена, смертельно бліда, повернулася до них.

— Ти сказала правду, дитя моє, — прошепотіла вона. — Прости. — Паша присіла.

— Зрозуміло, сестра Марена. Спасибі, що не пошкодувала часу засвідчити мої слова.

Колишня зарозумілість сестри змінилося щирою тривогою. Вона повернулась до Річарда.

— Як померла ця тварюка? — Річард напіввитягнув меч, показав їй клинок, і знову вклав його в піхви. — Отже, це правда? Ти вбив його?

Річард знизав плечима:

— Я багато років провів в лісах. Я-то знаю, що це не кролик.

Сестра Марена знову подивилася на убитого мрісвіза.

— Я повинна вивчити його. Така можливість не представлялася ще нікому.

Паша зморщилася від огиди, коли сестра почала обмацувати рот і вуха, а потім провела пальцями по чорній шкірі чудовиська. Оглянувши нутрощі, сестра Марена обернулася до Річарду:

— А де його покрив? Паша говорила, що він був на ньому.

Коли меч розсік чудовисько, покрив, що нагадував плащ, сам собою піднявся вгору і тому залишився неушкоджений. Чекаючи повернення послушниці з сестрою, Річард вивчив його і виявив одну дивну властивість. Тоді він відмив плащ від крові і повісив на дерево сушитися, а потім прибрав в мішок. Він не мав наміру розлучатися зі своєю здобиччю.

— Він у мене. Це мій трофей. Сестра Марена здивувалася.

— А як же… ножі? Хіба чоловіки не намагаються заволодіти саме такими трофеями? Навіщо тобі знадобився покрив?

— У мене є меч, — відповів Річард. — Навіщо мені ножі, які, як з'ясувалося, поступаються моєму мечу? А цей великий чорний плащ мені ще знадобиться, ось я і вирішив залишити його собі.

Сестра насупилася:

— Це що, теж умова перемир'я?

— Може, й так.

Вона зітхнула і махнула рукою.

— Ну, та це, мабуть, не важливо. Важлива сама тварюка, а не її покрив. Я повинна вивчити ці останки покраще.

Вона повернулася до вбитого чудовиська, а Річард приторочив до сідла мішок, лук і сагайдак, а потім і сам сів верхи на Бонні.

— Не залишайся в лісі до заходу, сестра Марена! — Крикнув він.

Вона обернулася.

— Це мій кінь! Ти не можеш залишити мене без коня!

Річард винувато посміхнувся:

— Я підвернув ногу, коли бився з мрісвізом. Ти ж не хочеш, щоб ваш новий учень всю дорогу йшов, накульгуючи? Я можу впасти і розбити голову…

— Але…

Нічого не кажучи, Річард схопив здивовану Пашу за руки і посадив її на коня позаду себе.

— Прошу вас, сестра Марена, ні в якому разі не затримуйтеся в Хагенському лісі до вечірньої зорі! Я чув, це дуже небезпечно, — крикнув він.

Паша не дивилася на сестру, але Річард, що сидів попереду неї, відчув, що вона беззвучно сміється.

— Добре, добре, — відповіла сестра Марена, поглинена вивченням мрісвіза. — Повертайтеся до Палацу. Ви обоє вчинили правильно. А я займуся рештками цього чудовиська, поки його не зжерли звірі.

Паша так міцно трималася за Річарда, що йому важко було дихати. Її пружні груди притискалися до його спини, і це відволікало його. Мабуть, вона дуже боялася впасти з коня.

Коли вони виїхали з лісу, Річард пустив Бонні кроком і прибрав руки Паші, але вона тут же знову схопилася за нього.

— Річард! Я впаду!

— Не впадеш. Тримайся вільно, рухайся в одному ритмі з конем, старайся тримати рівновагу. Тобі зовсім не обов'язково чіплятися за мене, щоб вціліти.

— Добре, я спробую, — відповіла Паша. Сонце вже сідало, коли вони спустилися з пагорбів і поскакали по дорозі, що вела до міста. Річард все згадував поєдинок з мрісвізом і несподівано зловив себе на думці, що його чомусь знову тягне в Хагенський ліс.

— Ти ж не підвернув ногу? — Після досить довгого мовчання запитала послушниця.

— Ні.

— Значить, ти збрехав сестрі. Річард, хіба ти не знаєш, що брехати погано? Творець ненавидить брехунів.

— Сестра Верна теж так говорила.

Річарду набридло, що Паша постійно притискається до нього. Він спішився і повів Бонні в приводу. Паша пересіла в сідло.

— Навіщо ж ти брешеш, якщо знаєш, що це недобре?

— Я просто хотів, щоб сестра Марена назад йшла пішки. Адже вона змусила тебе всю дорогу до лісу йти пішки в покарання за те, в чому ти була не винна.

Паша теж злізла з коня і пішла поруч з Річардом.

— Це дуже мило з твого боку, — сказала вона, торкнувшись його руки. Сподіваюся, ми з тобою подружимося.

Річард зробив вигляд, що йому чогось треба швидко озирнутися, і як би мимоволі скинув її руки.

— А ти можеш зняти з мене цей нашийник?

— Рада-Хань? Ні, звичайно. Тільки справжня сестра може зняти його. Я навіть не знаю, як це робиться.

— Ну, значить, не подружимося.

— Але ж ти ризикував заради сестри Верни. Виходить, з нею-то ти подружився?

Зазвичай такі речі роблять заради друзів. Ти подбав про те, щоб я їхала назад верхом. Це — теж по-дружньому.

— Сестра Верна мені не друг, — відповів Річард. — Я зробив так тільки тому, що з нею, з моєї вини, обійшлися несправедливо. А оскільки я хочу позбутися від ошийника, друзями мені можуть бути тільки ті, хто допоможе мені в цьому. Сестра Верна ясно дала мені зрозуміти, що не має наміру мені допомагати. Настане час, і якщо вона перешкодить мені, я уб'ю її, як вб'ю кожного, хто спробує зупинити мене.

— Річард! — Вигукнула послушниця. — Ти ж тільки учень. Тобі не слід так вихвалятися своєю могутністю. Тобі не слід навіть жартувати такими речами. Я не вірю, що ти здатний не те що вбити, але навіть просто поранити жінку.

— Значить, ти помиляєшся.

— У більшості молодих людей спочатку бувають труднощі, але я вірю: ти будеш довіряти мені, і ми станемо друзями.

— Це не гра, Паша! — Зло сказав Річард. — Якщо прийде така пора, що ти встанеш на моєму шляху, я перерубаю твою гарненьку шийку.

Вона посміхнулася вдавано соромливо.

— Ти справді знаходиш, що в мене гарна шия?

— Це я так, для красного слівця, — пробурчав Річард.

Він пішов далі, ведучи Бонні на повідку. Паша прискорила крок, щоб не відстати від нього. Деякий час вони йшли мовчки. Річард був не в кращому настрої. Розрядка, що наступила, коли він убив мрісвіза, знову змінилася напруженістю.

Повернулися туга і злість.

Між тим лице Паші прояснилося, і вона знову посміхнулася йому:

— Я ж нічого про тебе не знаю, Річард. Чому б тобі не розповісти щось про своє життя?

— Що тебе цікавить?

— Ну, наприклад, чим ти займався до того, як потрапив у Палац? Було в тебе якесь ремесло?

— Я був лісовим провідником.

— Так? А де?

— У себе на батьківщині, в Оленячому лісі. В Вестланді.

— Боюся, я не знаю, де це, — сказала Паша. — Я взагалі нічого не знаю про Новий світ. Коли-небудь, якщо я стану сестрою Світла, мені, можливо, доведеться відправитися туди, щоб допомогти якомусь хлопчикові. — Річард нічого не відповів, і вона, помовчавши, продовжила. — Значить, ти був лісовим провідником? Це, мабуть, страшно? Ти не боявся лісових звірів? Я б лякалася.

— Чому? Якщо, наприклад, заєць вискочить з-за кущів, ти можеш запросто спопелити його своїм Хань. Вона засміялася.

— А мені все одно було б страшно. Мені більше подобається в місті. — Паша поправила волосся і подивилася на Річарда. У неї була кумедна манера морщити носик. — У тебе була… ну, дівчина, кохана?

Питання застало Річарда зненацька. Він відкрив рот, але не знайшовся, що відповісти. Він не збирався говорити з Пашею про Келен.

— У мене є дружина, — нарешті вимовив він. Паша ледь не оступилася.

— Дружина? — Голос її став якимсь дитячим. — Як її звати?

— Дю Шайю, — відповів Річард, не дивлячись на неї.

— А вона гарненька?

— Так. У неї густе чорне волосся, природніше, ніж твоє, гарні груди… Ну і взагалі вона дуже приваблива жінка. — Він зауважив, що Паша почервоніла. Голос її став холодним, і вона намагалася показати, що їй це байдуже.

— А ви давно з нею знайомі?

— Кілька днів. — Тобто як? Як же ти тоді міг одружитися?

— Коли ми з сестрою Верною прийшли в землю маженді, а це було кілька днів тому, цю жінку тримали в оковах. Її хотіли принести в жертву духам.

Вони побажали, щоб убив її я. Сестра Верна сказала, що я повинен виконати бажання маженді, щоб вони пропустили нас через їх землю. Але я не послухався і вистрілив з лука в їх Королеву-Матір. Стріла пришпилила її руку до стовпа. А людям маженді я сказав, що, якщо вони не відпустять Дю Шайю і не помиряться з бака-бан-мана, наступна стріла вб'є їх Королеву. Вони проявили розсудливість і прийняли мою пропозицію.

— Твоя дружина — з племені дикунів?

— Вона з народу бака-бан-мана, і вона мудра жінка, а не дикунка.

— Значить, вона вийшла за тебе, бо ти врятував їй життя?

— Ні. Щоб прийти сюди, нам із сестрою Верною треба було пройти і через їх землю. На їхній землі я вбив п'ятьох її чоловіків.

Паша схопила його за рукав.

— Так адже бака-бан-мана найкращі фехтувальники!

Невже ти вбив всіх п'ятьох?

— Ні, я вбив тридцять чоловік. — Паша ахнула. — А серед тих тридцяти були і її п'ять чоловіків. Дю Шайю — жінка, присвячена духам, і вона сказала, що тепер я повинен стати вождем їхнього народу. А раз вона — жінка, присвячена духам, а я їх вождь, Кахарін, то ми з нею повинні стати чоловіком і дружиною. Паша знову посміхнулася:

— Значить, ти їй не справжній чоловік. Вона просто розповіла тобі чергову байку про духів. У цих дикунів… тобто у бака-бан-мана таких байок багато.

Річард нічого не відповів. Паша знову насупилася.

— Але звідки ж тоді ти знаєш, які в неї груди… І все інше? Вона пирхнула. — Напевно, ця жінка винагородила тебе за твою мужність?

— Я знаю це тому, що, коли маженді хотіли, щоб я вбив її, вона була прикута ланцюгом до стіни. Гола. Щоб кожен, хто захоче, зміг її гвалтувати.

— Паша знову відвела погляд. — Зараз, — продовжував Річард, — вона чекає дитину. Дитину від гвалтівника. Людей приносять у жертву, садять на ланцюг, надягають на них нашийник, а сестрам наплювати, що трапиться з людьми, на яких наділи нашийник.

— Це неправда, — тихо сказала послушниця.

Річард не став сперечатися. Вже сутеніло, але було ще тепло.

Паша здавалася замкнутою і відчуженою, але через деякий час вона знову подивилася на нього і посміхнулася.

— Так розкажи про себе. У тебе ж є дар. Значить, у твого батька теж був дар? Кажуть, дар передається у спадок?

У Річарда знову погіршився настрій.

— Так, у мого батька був дар.

— А він зараз живий?

— Ні, його недавно вбили.

— О, мені дуже шкода, Річард.

— Його вбив я.

Паша зупинилася, як вкопана.

— Ти вбив батька? Рідного батька?

Річард обдарував її гнівним поглядом.

— Він захопив мене в полон, надів на мене ошийник і став катувати. Я вбив молоду, красиву жінку, яка творила все це зі мною за його наказом. А потім я вбив його.

Паша дивилася на нього і чомусь розуміла: все, що він говорить, — правда. І це було страшно. У неї затремтіли губи. Розридавшись, вона побігла геть. Річард зітхнув і прив'язав коня до скелі. Він поплескав Бонні по шиї:

— Будь розумницею. Жди мене тут. Паша сиділа на камені і плакала. Річард підійшов до неї і хотів заговорити, але вона відвернулася. Плечі її здригались.

— Іди геть! — Промовила вона крізь сльози. — Чи ти прийшов вбити і мене?

— Паша!..

— Ти тільки і думаєш, що про вбивства!

— Це неправда. Я хочу тільки, щоб вбивства припинилися.

— Ну звичайно! — Вигукнула Паша. — Тому ти тільки й розказуєш про вбивства.

— Але це тільки тому…

— Я стільки ночей молилася про те, щоб нарешті настав цей день. Я так хотіла бути наставницею. Я завжди мріяла стати сестрою Світла. Сестри допомагають людям. Я теж хотіла, як вони. — Вона розридалася ще сильніше. — Тепер я ніколи не стану сестрою.

— Як це не станеш? Звичайно, станеш!

— Завдяки тобі? Ти ж весь час погрожуєш всіх нас перебити. Тільки про це й говориш з самого початку.

— Паша, ти мене не зрозуміла!

Вона підняла голову.

— Хіба? Ми влаштували в твою честь святкову вечерю. Більш пишну, ніж в честь збору врожаю. Ми так хотіли показати тобі нашу гостинність. А потім я прийшла одна і сказала всім, що ти погано себе почуваєш. Бачив би ти, як вони на мене витріщалися. Іншим послушницям дістаються хлопчики, які хочуть вчитися.

Бувало, мої подружки скаржилися, що їхні підопічні приносили їм жаб або павуків. А ти подарував мені мрісвіза!

— Але сестра Марена говорила, що ми вчинили правильно. Вона рідко когось хвалить, а якщо говорить такі речі, то недаремно, — заперечив Річард.

— Ти обійшовся з нею жорстоко. Скільки себе пам'ятаю, вона була старшою наставницею послушниць. Так, вона сувора, але це тому, що вона піклується про нас і про наше виховання. — Паша знову схлипнула. — Коли я була зовсім маленька, в найперший день в Палаці мені було так страшно! Сестра Марена намалювала тоді для мене картинку. Вона сказала, що намалювала Творця, поклала картинку мені під подушку і заспокоїла мене. Вона говорила, що Він буде оберігати мене вночі і що мені нема чого боятися. — Паша безуспішно намагалася впоратися зі сльозами. — З тих пір я зберігаю цю картинку. Я хотіла подарувати її хлопчикові, якого буду вчити, коли він прийде, щоб йому не було страшно. Коли я вчора побачила, що ти зовсім дорослий, я подумала, що нерозумно було б дарувати її тобі.

Але я вирішила: нехай це не хлопчик, як у інших послушниць. Зате Творець послав мені найкрасивішого чоловіка, якого я бачила в житті. Я так зраділа.

Я одягла найкращу свою сукню. А ти обізвав мене потворою!

— Паша, прости мене! — Вигукнув Річард. — Мені так шкода.

— Неправда! — Схлипувала вона. — Ти просто звір! Ми так чекали тебе! Ми відвели тобі найкращі покої у Палаці, але тобі на це начхати. Ми дали тобі багато грошей, щоб ти ні в чому собі не відмовляв, а ти повівся гак, ніби ми тебе образили. Ми приготували для тебе кращий одяг, а ти вернеш від нього ніс! — Вона витерла сльози, але вони знову потекли з її очей. — Я перша готова визнати, що у нас є сестри, які занадто багато думають про себе. Але більшість такі добрі, навіть мухи не скривдять. А ти показав усім закривавлений меч і присягнувся, що вб'єш їх!

Вона знову заридала. Річард поклав руку їй на плече, але вона скинула її.

— Паша, прости мене! Я розумію, що для вас я виглядаю, як…

— Я тобі не вірю! Ти кажеш, що хочеш зняти Рада-Хань, але ж мій обов'язок — навчити тебе оволодіти даром. А коли ти почнеш керувати своїм даром, з тебе знімуть нашийник. Але ти сам цього не хочеш. А без нашийника ти б загинув. Дві сестри пожертвували життям заради тебе. Їх подружки плакали потихеньку, а коли ти прийшов, вони посміхалися тобі. І в подяку за те, що ми намагаємося допомогти тобі, врятувати тебе, ти погрожуєш всіх нас вбити!

Річард обережно погладив її по голові.

— Паша…

— Я ніколи не стану сестрою. Мені дістався не хлопчик, який хоче вчитися, а безумець з мечем! Наді мною весь Палац сміятиметься. Дівчатам будуть говорити, щоб вони вели себе добре, якщо не хочуть закінчити, як Паша Маєс! Всі мої мрії загинули.

Річарду було боляче дивитися, як гірко вона ридає. Він дбайливо обійняв дівчину. Паша спробувала було відштовхнути його, але, коли він поклав її голову до себе на плече, перестала пручатися і тільки продовжувала гірко плакати.

Річард гладив її по спині, намагаючись заспокоїти.

— Я всього лише хотіла допомогти тобі, Річард, повторила вона, схлипуючи. — Я хотіла вчити тебе.

— Знаю, знаю, все буде добре, — заспокоював він її.

— Не буде!

— Буде, ось побачиш. — Він обіймав її, чекаючи, поки вона заспокоїться. — Ти справді думаєш, Паша, що зможеш навчити мене, як оволодіти даром, і сестри Світла знімуть з мене цей нашийник?

— Це ж моя робота, — крізь сльози відповіла послушниця. — Адже мене вчили цьому. Я так хотіла показати тобі благість Творця, який наділив тебе такими здібностями! — Вона раптом обняла Річарда і пригорнулася до нього. Він погладив її по голові. — Річард, вчора, коли я відчула твій Хань, це відкрило для мене твої почуття. Я знаю, що тебе пече гострий душевний біль.

Мені самій було боляче, навіть коли я ненадовго відчула це. — Вона боязко погладила його по шиї, точно бажаючи заспокоїти. — Я не знаю, що заподіяло тобі такий біль, Річард. Я не питаю, чи зможу я замінити її.

Річард закрив очі, і його голова безсило опустилася їй на плече. Він проковтнув клубок у горлі. Тепер уже Паша гладила його по голові.

Через деякий час Річард зміг говорити.

— Може, я таки зможу іноді надягати що-небудь з цих ваших нарядів.

Паша подивилася на нього заплаканими очима:

— Може бути, ми підемо зараз повечеряємо разом з сестрами?

Він знизав плечима:

— Чому б і ні? Ти сама вибереш, у що мені одягнутися. Я в нарядах не розбираюся. — Він змусив себе посміхнутися. — Адже я лісовий провідник.

Її обличчя прояснилось.

— Тобі дуже піде червоний плащ.

— Чому обов'язково червоний?

Вона торкнулася ейджу, що висів у нього на шиї.

— Ні, Річард, не обов'язково червоний. Я тільки подумала, що він буде добре виглядати на твоїх широких плечах.

Він зітхнув.

— Все одно у мене буде безглуздий вигляд.

— У тебе буде зовсім не безглуздий вигляд, ти будеш гарним. — Вона посміхнулася. — Всі жінки будуть задивлятися на тебе. — Вона взяла в руки ейдж. Річард, що це?

— Просто дрібничка. Ти готова повернутися додому? Думаю, що тобі дійсно треба почати вчити мене. Чим швидше ти мене навчиш, тим швидше я зможу зняти нашийник. І тоді ми обоє будемо щасливі: ти станеш сестрою Світла, а я стану вільним.

Він обійняв її за плечі, а вона його — за талію, і вони пішли туди, де Річард прив'язав Бонні.

53

На мосту, який вів до Палацу, під ліхтарем, їх оточила велика група юнаків і молодих людей. Багато хто був в розкішних нарядах, деякі — у скромних балахонах, і кожен носив на шиї Рада-Хань. Всі вони накинулися на них з питаннями. Чи правда, що Річард убив мрісвіза? І яке воно з себе, це чудовисько? Кожен прагнув познайомитися з Річардом, і всі просили його витягнути з піхов меч і показати, як він знищив легендарного звіра.

Паша відповідала на питання найбільш наполегливого хлопця:

— Так, Кіп, це правда, що Річард убив мрісвіза. Сестра Марена зараз вивчає його залишки, і якщо вона вважатиме за потрібне, то все тобі розповість. Поки ж я можу тільки сказати, що це — справжнє страховисько. А тепер ідіть, скоро вечеря.

Молоді люди були трохи розчаровані, але і те, що їм вдалося дізнатися, вже давало багату поживу уяві. Збуджено перемовляючись, вони побігли до Палацу — поділитися новиною з друзями.

Річард відвів Бонні в стайню, і вони з Пашею знову пішли по залах і коридорах. На цей раз він намагався запам'ятати розташування кімнат. Паша показала їдальні для хлопчиків і великий обідній зал — для сестер і тих, хто постарші. Потім вона вказала на красиву кам'яну стіну за залізними воротами, уздовж якої росли великі дерева.

— А ось будинок, де живе і працює абатиса.

— А вона буде сьогодні на вечері?

Паша тихенько засміялася:

— Звичайно, ні. У абатиси немає часу вечеряти разом з нами.

Річард звернув у коридор, який вів до воріт.

— Річард! Ти куди? — Закричала Паша. — Хочу відвідати абатису. — До неї не можна заходити просто так. — Чому?

Вона квапливо наздогнала його.

— Вона дуже зайнята, її не можна турбувати через дрібниці. І тебе до неї ніхто не пустить. Охорона просто не дозволить тобі пройти через ворота.

Він знизав плечима:

— Ну, запитати-то можна, це не страшно. А потім ти підбереш мені якийсь наряд, і ми підемо на вечерю, добре?

Паша зупинилася в нерішучості. Може бути, він і має рацію?

Річард вже прямував до стражників. Паша побігла за ним, намагаючись не відставати. Стражник вийшов з воріт і, поклавши руку на руків'я меча, загородив їм дорогу. Річард підійшов до нього впритул і поклав йому руку на плече.

— Ох, прости, будь ласка, — як ні в чому не бувало почав Річард. — Сподіваюся, я тебе не підвів? Вона не приходила, щоб насварити тебе?

Стражник в подиві втупився на незнайомця, а Річард тим часом продовжував:

— Послухай… як тебе звати?

— Мечоносець Андельмер… Кевін Андельмер.

— Послухай, Кевін, вона сказала, що пошле за мною стражника, який стоїть біля західних воріт, якщо я спізнюся хоч на хвилину. Мабуть, вона просто забула відправити тебе. Це не твоя вина. Обіцяю, я їй нічого не скажу. Сподіваюся, ти не тримаєш на мене зла? — Він повернувся спиною до Паші і, нахилившись до охоронця, заговорив майже пошепки:

— Розумієш, тут така справа… — Він поглядом вказав на послушницю, яка як раз намагалася привести в порядок розпатлане волосся. — Ну, ти зрозумів. Ось що, давай-ка я куплю тобі пива, Кевін. Добре? Зараз мені краще скоріше пройти туди, поки у тебе через мене не почалися неприємності, але спочатку пообіцяй мені, що ти не заперечуєш, щоб я пригостив тебе пивом і між нами б все владналося?

— Ну… чому б ні?

Річард поплескав його по плечу.

— Хороший ти хлопець, — сказав він Кевіну на прощання і швидким кроком пройшов у ворота. Паша пішла за Річардом. Обернувшись, вона посміхнулася Кевіну і помахала йому рукою.

— Як тобі це вдалося? — Тихо запитала вона. — Нікому ще не вдавалося тут пройти.

Річард галантно відчинив перед нею двері.

— Я дав йому їжу для роздумів, — відповів він, — і привід для хвилювань.

Паша постукала в наступні двері і, отримавши дозвіл, увійшла разом з Річардом в напівтемну приймальню, де сиділи дві сестри, кожна за своїм столом.

Паша зробила реверанс.

— Сестри, я послушниця Паша Маєс, — сказала вона, — а це — наш новий учень Річард Сайфер. Він хотів би бачити абатису.

Обидві сестри невдоволено втупилися в неї. Та, що справа, відповіла:

— Абатиса зайнята. Ти вільна, послушниця. Злегка збліднувши, Паша знову присіла:

— Спасибі, що приділили мені увагу, сестри.

— Так, дякую вам, сестри, і передайте абатисі мої найкращі побажання, — додав Річард. Коли вони вийшли, Паша нагадала:

— Я ж казала, що вона не захоче нас прийняти.

— Ну що ж, ми зробили все, що від нас залежало. Спасибі тобі за поблажливість.

Він і так знав, що Паша права. Просто йому треба було подивитися, як тут все влаштовано, і запам'ятати розташування приміщень. Річард, якого як і раніше обтяжував полон, вирішив підійти до справи по-іншому. Спочатку треба трохи почекати і подивитися, чому вони зможуть його навчити. Краще б йому звільнитися від нашийника, не заподіявши нікому шкоди.

Вони увійшли в будинок Гійома — будівля, де знаходилися покої Річарда. Йому вже пояснили, що Гійом був великим пророком. Тут, на сходовому майданчику, до Річарда підійшов якийсь сором'язливий юнак. Світловолосий, з короткою стрижкою, він був одягнений у ліловий балахон, окантований по коміру сріблястою парчею.

Через звички сутулитися юнак здавався нижче, ніж був насправді. Він вклонився Паші, уникаючи зустрітися з нею поглядом.

— Будь благословенна, Паша, — промовив незнайомець. — Ти прекрасно виглядаєш сьогодні. Смію сподіватися, у тебе все добре.

Паша насупилася, явно пригадуючи, хто це.

— Уоррен, якщо не помиляюся? — Він радісно кивнув, здивований, що вона пам'ятає його ім'я. — У мене все добре, Уоррен, дякую за увагу, А це Річард Сайфер.

Уоррен боязко посміхнувся Річарду:

— Так, я пам'ятаю. Ти вчора зустрічався з сестрами Світла.

— Ти, мабуть, теж уже чув про мрісвіза? — Зітхнувши, запитала Паша.

— Про мрісвіза?

— Річард убив його. Ти про це хотів запитати?

— Правда? Убив мрісвіза?.. Ні, я не про те… — Він повернувся до Річарда. Я хотів запитати, чи не спустишся ти, коли зможеш, разом зі мною в скрипторіум, щоб ми разом подумали над пророцтвами.

Річарду не хотілося розчаровувати хлопця, але пророцтва його не цікавили.

— Я задоволений твоєю пропозицією, Уоррен, — відповів він, — але, боюся, я не сильний в рішенні головоломок. Уоррен знітився:

— Звичайно, я розумію. Небагато людей цікавляться книгами. Я тільки думав… ну раз ти згадав то пророцтво, вчора, то, може, тобі цікаво буде поговорити зі мною про це. Є один чудовий твір… Але я розумію… Вибач, що потурбував тебе. Річард насупився:

— Що за пророцтво?

— Те, що ти згадав вчора. Що ти… е-е… Несучий смерть. Здається, раніше я нічого подібного в книгах пророцтв не зустрічав… Якщо є пророцтво, яке відноситься до тебе, тому я подумав… — Він осікся і знову втупився в підлогу. — Але я розумію. Вибач…

Він повернувся, щоб піти, але Річард обережно взяв його за руку.

— Я сказав, що не сильний у вирішенні головоломок. Але, можливо, ти навчиш мене дечому, щоб я не був таким невігласом в цьому питанні.

Уоррен засяяв. Він відразу випростався і опинився майже одного зросту з Річардом.

— Так, добре, — сказав він, — я дійсно дуже хотів би поговорити з тобою про це пророцтво. Про нього багато сперечаються… Може бути, з твоєю допомогою…

І тут якийсь широкоплечий чоловік у скромному балахоні з Рада-Хань на шиї легко відсторонив Уоррена.

— Добрий вечір, Паша, — недбало кинув він. — Скоро вечеря. Сьогодні я вирішив запросити тебе. Якщо ти приведеш себе в порядок і зробиш зачіску, це буде просто чудово. А то зараз ти справжня нечепура.

Він уже зібрався піти, не чекаючи відповіді, але Паша затримала його.

— Боюся, на сьогодні в мене інші плани, Джедідія.

Джедідія неуважно глянув на Річарда:

— Ти про цього селюка? Ви що ж, збираєтеся разом з ним дрова рубати або кроликів свіжувати?

— Я впізнав тебе, — сказав Річард. — Це ж ти викрикнув з балкона «сам один?»

Джедідія поблажливо посміхнувся:

— Це було резонне запитання, чи не так?

— Річард убив мрісвіза, — вагомо сказала Паша. Джедідія зобразив здивування.

— Дуже хоробрий вчинок для селюка.

— Але ти-то жодного не вбив, — вставив Уоррен. Джедідія обдарував його нищівним поглядом. Уоррен знову зіщулився.

— Ти-то чого під ногами плутаєшся. Кріт? — Різко запитав Джедідія і повернувся до Паші. — А ти сама бачила, як він убив цю тварюку? Він був в лісі один. Може, він просто знайшов мрісвіза, який помер від старості, проткнув його своїм мечем, а потім склав небилицю, щоб тобі сподобатися? Він посміхнувся, подивившись на Річарда. — Чи не так чи була справа, селючок?

Річард посміхнувся:

— Ну, тут ти мене спіймав. Потрапив в точку.

— Так я і думав. — Джедідія знову повернувся до Паші. — Приходь до мене пізніше, дитинко, і я покажу тобі справжнє чаклунство. Чари чоловічої сили.

Він велично пішов.

— Навіщо ти це сказав? — Обурено запитала Паша. — Навіщо ти допускаєш, щоб він так думав?

— Я сказав так заради тебе, — пояснив Річард. — Я думав, ти хочеш, щоб я перестав бути джерелом неспокою і поводився розсудливо.

— Ну добре. — Вона махнула рукою. Річард повернувся до зніченого Уоррена:

— Якщо він щось зробить тобі, Уоррен, приходь і розкажи мені про це. Це він на мене зараз розізлився, але нехай навіть не думає зривати зло на тобі.

Обличчя Уоррена прояснилося:

— Правда? Спасибі тобі, Річард. Але не думаю, щоб він став возитися зі мною. А ти приходь в підвал, коли буде час, добре? — Він соромливо посміхнувся Паші.

— Доброї ночі, Паша. Мені було так приємно знову побачитися з тобою!

Паша посміхнулася:

— Доброї ночі, Уоррен. — Провівши його поглядом, вона повернулася до Річарда.

— Дивний юнак. Я ледве змогла згадати його ім'я. Всі називають його просто Кріт. Він майже не вилазить зі своїх архівів. А ти, Річард, подружився сьогодні з людиною, від якої тобі не буде користі, і придбав небезпечного ворога. Не зв'язуйся з Джедіді. Це — майстерний чарівник, майже випускник. Поки ти не навчишся захищатися за допомогою свого Хань, він може заподіяти тобі шкоду. Може навіть вбити тебе!

— А я-то думав, що ми тут — одна велика, щаслива родина, з'єхидничав Річард.

— Між чарівниками існують свої негласні відносини, — відповіла Паша. — Самі могутні борються за першість. Іноді ця боротьба стає дуже небезпечною. Джедідія вважається гордістю Палацу. Йому не до душі одна навіть думка про загрозу його лідерству.

— Навряд чи я можу представляти загрозу для чарівника.

— Джедідія не вбив жодного мрісвіза, і про це всі знають.

Річард, відчуваючи себе трохи незручно в обраному Пашею червоному плащі, намагався знайти розраду в сочевичній каші, яку приготували спеціально для нього. Паша наділа розкішне темно-зелене плаття, яке швидше оголювало, ніж прикривало її тіло. Річард подумав, що її груди відкриті більше, ніж дозволяє сором'язливість. Молоді люди, запрошені сестрами або своїми наставницями-послушницями, їли мало, але постійно дивилися на жінок. Ніхто з них не залишив без уваги Пашу.

Багато підходили до них, представлялися Річарду, говорили, що хочуть з ним познайомитися, і обіцяли показати йому найцікавіші місця в місті. При цих словах Паша червоніла. Річард запитав когось, чи знає він, де воїни купують пиво, і новий знайомий пообіцяв провести його туди, коли він захоче.

До нього підходили і сестри — молоді і літні, гарненькі і не дуже. Всі вони вели себе так, немов вчора нічого не трапилося. Коли Річард запитав Пашу, вона відповіла, що сестри Світла розуміють труднощі молодих людей, які потрапляють в незнайому обстановку.

Одні сестри посміхалися і говорили, що їм було б приємно з ним працювати.

Інші строго заявляли, що не потерплять з його боку ніякого недбальства. Він, в свою чергу, обіцяв їм, що й сам постарається не давати нікому приводу дорікати йому, дивуючись власним словам.

Вже в самому кінці вечері прибігли дві гарненькі дівчини, одна в рожевій атласній сукні, інша — в жовтій. Вони переходили від столика до столика і нашіптували щось молодим людям. Нарешті обидві зупинилися біля столика, де сиділи Річард з Пашею. Одна з них нахилилася до Паші.

— Ти чула? Джедідія впав зі сходів! — Очі її так і блищали. І, уявляєш, ногу зламав! Паша охнула:

— Не може бути! Ми ж тільки що його бачили. Дівчина захихотіла:

— В тому-то й річ. Це відбулося всього кілька хвилин тому! З ним зараз працюють цілительки.

— Але як це сталося? Дівчина знизала плечима:

— Звичайна неприємність. Спіткнувся об килим і гепнувся. — Вона понизила голос. — Кажуть, він від люті спопелив килим.

— Чарівним вогнем?! У Палаці? — Здивувалася Паша. — Але ж це злочин…

— Ні-ні, звичайно не чарівним, дурненька. Навіть Джедідія не настільки нахабний. Вогонь був звичайний. Але це ж був один із найбільш старовинних килимів у Палаці! Сестри дуже незадоволені подібною нестриманістю. Вони зробили так, щоб у нього все пройшло тільки до ранку. У покарання.

Переказавши свіжу плітку, дівчата звернули увагу на Річарда. Паша представила їх як своїх подруг, Селію і Дульче. Послушниць, які також мали учнів. Річард розмовляв з ними дуже люб'язно і навіть похвалив їх туалети і зачіски. Обидві заусміхалися.

Коли вони нарешті пішли, Паша взяла його за руку і подякувала йому.

— За що? — Здивувався він.

— До сих пір мені ще не дозволяли вечеряти разом з сестрами і з послушницями, у яких є учні. Це — в перший раз. Ти був такий люб'язний з усіма! Я страшно рада, що ми тут сьогодні разом. І ти такий красивий в цьому вбранні.

— До такої сукні ти могла б підібрати і більше вельможного супутника, зауважив Річард, розстібаючи мереживний комір. — Але я ніколи не носив таких нарядів. По-моєму, на мені все це виглядає якось безглуздо.

Паша задоволено посміхнулася:

— Можеш не сумніватися, що Селія і Дульче аж ніяк не вважають, що в тебе безглуздий вигляд. Дивно, що ти не помітив, як блищали їх очі. Мені навіть здалося, що їм захотілося сісти до тебе на коліна.

Річард подумав, що, якщо цим дівчатам так подобаються червоні плащі, він може подарувати їм цей, але вважав за краще не висловлювати настільки крамольну думку. А чому видатні чарівники, наприклад Джедіді, — запитав він, — не носять подібних нарядів?

— Їх носять тільки новачки, і тільки тому вони мають право вільно виходити в місто. Чим більших успіхів досягає учень в магії, тим скромніше він повинен одягатися. Ось чому Джедідія, який майже випускник, носить простий коричневий балахон.

— У чому ж сенс такого дивного правила?

— У тому, щоб вчитися скромності. Красиві вбрання, великі гроші, більша свобода — для тих, у кого мало могутності. Всі ці речі самі по собі не заслуговують поваги. Молоді люди повинні зрозуміти, що головне — їх дар, а не зовнішні спокуси.

— Тоді для мене ці вбрання — начебто приниження.

Я вже й так одягався скромно.

— Тобі ще не положений скромний одяг. Іноді, якщо забажаєш, ти можеш носити свій старий одяг.

Але тільки не балахон! Городяни завжди визначають силу і можливості чарівників по їхньому одязі. Чарівникам в простому одязі не дозволено з'являтися в місті. — Вона посміхнулася. — Коли-небудь, коли ти досягнеш великих успіхів, тобі дозволять носити балахон, як справжньому чарівникові.

— Мені більше до душі мій власний одяг, — огризнувся Річард.

— Коли з тебе знімуть нашийник і ти підеш з Палацу, ти зможеш одягатися, як побажаєш. Але більшість воліють одяг, властивий їх заняттю, і носять його усе життя.

Річард вирішив змінити тему.

— Я хочу побачитися з Уорреном. Скажи мені, як його знайти?

— Зараз? Проти ночі? — Здивувалася Паша. — Річард, сьогодні був довгий день, а я ще повинна дати тобі перший урок.

— Скажи, як спуститися вниз. Чи зможу я знайти там в таку пізню годину Уоррена?

— Важче сказати, чи буває він в інших місцях. Він, здається, і спить серед книг. Дивно, що він сьогодні піднявся наверх. Про це будуть пліткувати ще тиждень.

— Я не хочу, щоб він думав, ніби я забув про нього, — пояснив Річард. — Як мені туди пройти?

— Ну добре, — здалася Паша. — Ходімо, раз вже ти так наполягаєш. Я повинна всюди супроводжувати тебе. Поки що, звісно.

54

Паша і Річард спускалися по чорних сходах в скрипторіум. Не в приклад парадних палацових сходів ці були звичайнісінькі, дуже давні, і місцями потребували лагодження. На відміну від верхніх покоїв тут ніде не було видно прислуги.

Стіни з грубого каменю. Замість масляних ламп — чадячі факели. І мертва тиша. Подекуди крізь камінь сочилася вода.

— Що зберігається в цих підвалах? — Запитав Річард.

— Книги пророцтв, а ще — історичні хроніки і палацові документи, відповіла Паша.

— Але чому тут?

— Для людей непідготовлених пророцтва небезпечні. Загальний огляд пророцтв вивчають всі послушниці, але лише деяким сестрам дозволено читати і вивчати їх. Ці сестри навчають чарівників, які виявляють здібності до роботи з пророчими книгами. Тут працюють кілька молодих людей, і серед них Уоррен — те саме, що Джедідія серед інших. У кожного чарівника — свій дар.

Так і в тебе. Ми повинні розкрити твій дар, повинні зрозуміти, яка область магії твоя. Інакше важко буде навчити тебе як слід.

— Сестра Верна мені про це трохи розповідала. Так до чого ж у мене, по-твоєму, буде схильність?

— Зазвичай ми з'ясовуємо це, вивчаючи особистість учня. Одні люблять працювати руками. Вони створюють потім всякі різні чарівні речі. Іншим подобається допомагати хворим і пораненим. З таких виростають цілителі.

— А я?

— Знаєш, ми ніколи ще не бачили таких, як ти, — зізналася Паша, і обличчя її стало серйозним. Втім, усмішка повернулася до неї майже миттєво. — Не переймайся, ми обов'язково це зрозуміємо.

Вони дійшли до важких кам'яних дверей, товщиною з людину. За дверима виднівся темний коридор, що вів в кімнати, вирублені в скелі, яка служила фундаментом всьому Палацу. Лампи ледве освітлювали ці штучні печери.

На столах всюди валялися книги і пергаменти. На стінах були високі стелажі.

За столами в найближчій до входу кімнаті сиділи дві жінки і робили при свічках якісь записи. Одна з них підняла голову.

— Що ти тут робиш, дочка моя? — Запитала вона Пашу.

Паша присіла.

— Ми прийшли до Уоррена, сестра.

— До Уоррена? Навіщо?

Але тут з темного коридору вийшов Уоррен.

— Все вірно, сестра Бекі. Я сам їх просив прийти.

— Наступного разу, будь ласка, попереджайте заздалегідь.

— Так-так, звичайно, сестра.

Уоррен став між Річардом і Пашею, взяв їх за руки і повів по книгосховищу. Не пройшовши і двох кроків, він страшно зніяковів, подивився на Пашу, розтиснув її руку і почервонів.

— Ти виглядаєш… приголомшливо, Паша, — пробурмотів він.

— Ну, спасибі тобі, Кріт… — Вона сама залилася фарбою. — Вибач, Уоррен, я не хотіла тебе образити.

Він посміхнувся:

— Не турбуйся, Паша. Я знаю, що мене прозвали Кротом. Деякі хочуть мене образити, але для мене це звучить як похвала. Адже кроти мають здатність знаходити дорогу в темряві. Там, де не знайде дороги ніхто. Я теж знаходжу шляхи там, де інші нічого не бачать.

Паша полегшено зітхнула:

— Я рада, Уоррен. Ага, ти чув новину? Джедідія впав зі сходів і зламав ногу.

— Он як? — Він подивився їй в очі. — Можливо, Творець дав йому урок? Якщо занадто задирати ніс, можеш і не розгледіти, що під ногами.

— Не думаю, що цей урок Творця пішов Джедіді на користь, — зауважила Паша. — Я чула, він так розлютився, що спопелив дорогий килим.

— Це ти повинна сердитися, а не він, — обурився Уоррен. — Він так грубо з тобою розмовляв!

— Зазвичай він буває люб'язний, але, напевно, сьогодні я жахливо виглядала.

— Серед цих книг є такі, на які люди і дивитися не хочуть, сказав він, — але важливий зміст, а не те, є пил на обкладинках чи ні.

Паша знову почервоніла.

— Ну… спасибі тобі, Кріт. Уоррен повернувся до Річарда:

— Я й не сподівався, що ти прийдеш. Майже всі обіцяють, що прийдуть, але мало хто виконує обіцянки. Я дуже радий, що ти не такий. Підемо он туди.

Паша, боюся, тобі доведеться почекати тут.

Паша так різко нахилилася, що Річард злякався: якщо вона зараз не випрямиться, її пишні груди вистрибнуть з плаття.

— Що? — Перепитала вона. — Я теж піду! — Уоррен зніяковів:

— Але я повинен провести його в одну з віддалених кімнат. Ти ж послушниця, а послушницям туди не можна. Паша посміхнулася і випросталась. — Кріт, якщо туди не можна навіть послушницям, то як же ти можеш вести туди новачка?

— Він згадується в пророцтві. Якщо пророки визнали його гідним згадки, навряд чи вони вважали, що він не повинен цього знати.

Тут, в підземеллі, Уоррен, мабуть, відчував себе куди впевненіше, ніж у Палаці. Тут він був у своїй стихії.

— Уоррен, ти ж Кріт, — сказала Паша. — Ти показуєш людям дорогу. А я відповідаю за Річарда і теж повинна бути його провідником. Як я зможу знехтувати своїми обов'язками? Я сподіваюся, для мене ти зробиш виняток. Адже це важливо. Я повинна допомогти Річарду зрозуміти пророцтво, щоб він міг послужити Творцеві. Хіба не це найголовніше?

Уоррен нарешті відвів погляд від декольте і, попросивши своїх гостей зачекати, пішов поговорити з сестрами. Повернувся він дуже задоволений.

— Сестра Беккі дозволила пройти туди всім, — повідомив він. — Я їй сказав, що ви знаєте древнед'харіанський. Якщо вона запитає, підтвердіть це, добре?

— Який-який? — Перепитала Паша. — Уоррен, ти що, хочеш, щоб я збрехала сестрі?

— Та вона не запитає. — Уоррен зніяковіло відвернувся. — Я вже сам збрехав, Паша. Тобі брехати не доведеться.

— Уоррен, ти ж знаєш, що вони зроблять, якщо зловлять тебе на брехні! стривожилася вона.

Він змусив себе посміхнутися.

— Знаю.

— І що вони роблять? — Підозріло запитав Річард.

Уоррен нетерпляче махнув рукою:

— Не важливо. Ходімо зі мною.

Вони довго йшли темними коридорами, поки не вперлися в кам'яну стіну.

Уоррен натиснув рукою на металеву пластину, і потайні двері відчинилися.

Річард побачив невелику кімнату. Посередині стояв стіл, а позаду тягнулися стелажі, заставлені книгами.

Чотири масляні лампи більш-менш освітлювали підземелля. Уоррен натиснув на пластину з іншого боку, і потайні двері зачинилися, відокремивши їх від зовнішнього світу. Він запропонував гостям стільці, а сам підійшов до стелажу, дістав з полиці книгу в шкіряній палітурці і дбайливо поклав її на стіл.

— Будь ласка, не торкайся до неї, — сказав він Річарду. — Ця книга — дуже давня і дуже стара. Останнім часом її читали частіше звичайного. Дозволь мені самому перевертати сторінки.

— А хто її читав? — Тут же поцікавився Річард.

— Абатиса. — Уоррен ледь помітно посміхнувся. — Коли вона приходить сюди, то попереду йдуть двоє великих вартових. Вони велять усім піти звідси, щоб абатиса могла працювати на самоті і щоб ніхто не знав, що вона читає.

— Великі вартові? — Перепитала Паша. — Ти про тих двох сестер в її приймальні?

— Так, про сестер Юлію та Фінеллу.

— Бачили ми їх сьогодні, — посміхнувся Річард. — Вони мені особливо великими не здалися.

Уоррен знизив голос.

— Якщо ти зможеш коли-небудь їх розлютити, то переконаєшся, що ти не правий.

— Але раз звідси всіх виганяють, звідки тоді ти знаєш, яку книгу читає абатиса? — Запитав Річард.

— Знаю, — посміхнувся Уоррен. — Останнім часом вона завжди працює тут. А я живу з цими книгами. Я завжди можу визначити, чи торкався їх хтось ще.

Бачиш сліди від пальців на курній обкладинці? Це не мої, це абатиси.

Він дбайливо відкрив древню книгу і став повільно перевертати пожовклі сторінки. Річард не розумів написаних там слів. На одній сторінці його увагу привернув малюнок. Щось дуже знайоме, але що? Він ніяк не міг пригадати, де він це бачив. Перевернувши ще кілька сторінок, Уоррен зупинився.

— Ось пророцтво, про яке ти говорив. Це — оригінал, написаний рукою самого пророка. Тільки кілька людей бачили цю книгу. Ти розумієш подревне'харіанськи?

— Ні. Для мене це повна тарабарщина, — відповів Річард. — Ти казав, що про ці слова до сих пір йде суперечка?

— Так! Це дуже давнє пророцтво, йому не менше років, ніж Палацу, а може, й більше. Книга написана на древнєд'харіанській. У цій кімнаті взагалі всі книги на древнєд'харіанській.

Річард кивнув:

— Тому інші читають пророцтва тільки в перекладах, а наскільки всі ці переклади точні, судити не можна.

— Саме! — Вигукнув Уоррен. — Так-так, ти вірно зрозумів, у чому тут справа.

Багато хто не розуміє цього. Вони чомусь вважають, що на різних мовах слова мають одні й ті ж, певні, значення. Вони складають до перекладів великі тлумачення, які відображають їх точку зору на значення слів. Але хто знає, наскільки вірно слова чужої мови передають сенс пророцтва?

— І при цьому залишають без уваги різні значення одних і тих же слів, продовжив Річард. — Вони переводять тільки одне значення.

— Вірно! — Ще більше зрадів Уоррен. — Ти розумієш і це. Тому-то вони і сперечаються про сенс різних перекладів, намагаючись знайти одне правильне розуміння. Але це — древнед'харіанська мова, а вона…

Річард вже не слухав Уоррена. Він як заворожений дивився на книжкову сторінку. Немовби слова незнайомої мови притягли його. Немов хтось нашіптував йому ці слова. Він ніколи не читав їх раніше, але чомусь ця мова здалася йому давно знайомою, хоча і забутою. Він раптом вказав на одну з фраз.

— Ось тут, — прошепотів він, як уві сні. Здавалося, стрічки ожили. Літери ставали все виразніше й виразніше. І знову перед його уявним поглядом виник Меч Істини.

Уоррен зблід і відірвався від книги.

— Драука, — прошепотів він. — Саме це слово — в центрі суперечки. Фуеро Грісса ост драука — «Несучий смерть».

— У чому ж тут суперечність? — Запитала Паша. — Ти що, хочеш сказати, ці слова можна перевести інакше? Уоррен зробив невизначений жест:

— І так, і ні. Це — буквальний переклад. Суперечка ж йде про різне значення слів.

Річард прибрав руку. Образ Меча Істини зник.

— Мова йде про різні значеннях слова «смерть», — сказав він.

Уоррен нахилився до нього так, що майже ліг на стіл.

— Так! Ти зрозумів!

— Що може бути ясніше слова «смерть»? — Запитала Паша.

— Ні-ні, Паша, тільки не по-древнєд'харіанськи! — Вигукнув Уоррен. Зброя сестер називається «дакрил», і це слово походить від слова «драука». Воно означає «смерть», «мертвий». Наприклад, як у реченні: «Мрісвіз, якого вбив Річард, мертвий». Але «драука» означає також «душі померлих».

Паша насупилася:

— Отже, ти хочеш сказати, що «драука» можна зрозуміти як «душі мертвих»?

— Ні, — сказав Річард. — «Духи». «Той, хто закликає померлих духів». Останні слова він вимовив пошепки.

— Правильно, — відповів Уоррен — Це і є друге тлумачення.

— Скільки ж всього значень слова «драука»? — Поцікавилася Паша.

«Три», — подумав Річард.

— Три, — сказав Уоррен.

Річард вже зрозумів, яке значення — третє.

— Підземний світ, — прошепотів він, дивлячись на слово «драука». — Царство мертвих — ось третє значення слова «драука».

— Але ж ти ж не знаєш древнед'харіанського! — Уоррен сам був блідий, як привид. — Скажи мені, чи немає у твоїх жилах д'харіанської крові?

— Моїм батьком був Даркен Рал, — прошепотів Річард.

— Чарівник, який правив в Д'харі, а до нього правив мій дід, Паніз.

— О Творець! — Прошепотів Уоррен. Паша торкнулася руки Річарда.

— Підземний світ? Але як це слово може означати «Підземний світ»?

Відповів їй Уоррен.

— Тому, що Підземний світ — це світ мертвих.

— Але як же можна «перенести» його в наш світ? — Не зрозуміла послушниця.

— Розірвавши завісу, — вимовив Річард, дивлячись перед собою невидющими очима.

У кімнаті запанувала мертва тиша. Паша здивовано дивилася то на Річарда, то на Уоррена. Нарешті вона порушила мовчанку:

— Але мене вчили, що якщо слово в якомусь пророцтві має різні значення, то його можна зрозуміти правильно тільки виходячи з контексту. Хіба не можна так поступити в даному випадку?

— Про це й сперечаються, — пояснив Уоррен. — Бачиш, в цьому пророцтві йдеться про такі речі, до яких можуть відноситися всі три значення слова «драука». А значить, що і все пророцтво може мати різний зміст. І всі ці суперечки нагадують гру собаки, яка намагається зловити власний хвіст, але тільки даремно бігає по колу. Ось чому я стільки б'юся над словом «драука». Адже правильно зрозуміти його — значить правильно зрозуміти і все пророцтво, що перш ще нікому не вдавалося. Я став би першим, кому вдалося зрозуміти його за три тисячі років!

Річард змусив себе посміхнутися:

— Я вже говорив, що не дуже добре відгадують загадки, але обіцяю над цим подумати. Лице Уоррена прояснилося.

— Правда? Я був би тобі так вдячний!

— Обіцяю!

Паша встала.

— Ну що ж, вже пізно, — сказала вона. — Нам з Річардом пора перейти до наших занять.

— Спасибі, що прийшли, — посміхнувся Уоррен. — У мене тут рідко бувають гості.

Всі троє попрямували до виходу. Паша йшла першою. Коли вона вийшла з кімнати, Річард швидко натиснув на металеву пластину в стіні. Потайная двері стала закриватися. Паша вдарила кулаком по каменю, але щілина була занадто вузькою, щоб послушниця могла повернутися. Між ними виросла стіна, і Паша залишилася по іншу сторону. Уоррен здивовано подивився на металеву пластину.

— Як ти це зробив? Ти ж тільки новачок. Ти мав би навчитися цьому ще дуже нескоро!

Річард і сам не знав, як, а тому вважав за краще не відповідати.

Замість цього він запитав:

— Скажи мені, що зроблять сестри, якщо зловлять тебе на брехні?

Уоррен мимоволі торкнувся нашийника.

— Вони заподіють мені біль.

— За допомогою нашийника? Уоррен кивнув.

— А часто вони це роблять?

Уоррен взявся нервово смикати одяг.

— Ні, не дуже часто. Справа в тому, що кожен чарівник повинен спочатку пройти випробування болем. Іноді вони роблять це, щоб перевірити, чи готовий учень до випробування.

— А в якому випадку вважається, що ти витримав випробування?

— Наскільки мені відомо, якщо учень не просить, щоб вони перестали заподіювати йому біль, вважається, що він витримав випробування. — Він знову зблід.

— У мене ще жодного разу не виходило. І буває так, що вже можеш витримати біль, а вони посилюють її.

— Спасибі, Уоррен. Приблизно так я і думав. Послухай, мені потрібна твоя допомога в одній справі.

— Чим можу бути корисний? — Запитав Уоррен, ще схвильований своєю розповіддю.

— Я хочу попросити тебе: раз в книзі, як ти кажеш, мова йде про мене, вивчи все, що має до мене відношення. Ще мене цікавлять Вежі Згуби і Долина заблукалих. Крім того, мені треба знати все про завісу, яка відділяє Підземний світ від світу живих. У цій книзі кількома сторінками раніше був один малюнок. Щось на зразок сльозинки. Ти не знаєш, що це таке?

Уоррен перевернув кілька сторінок.

— Ось цей?

— Так. — Річард згадав, що бачив цю прикрасу на шиї Рейчел, коли вони з Чейзом привиділися йому в Долині заблукалих. Його серце прискорено забилося. Здається, я вже бачив щось подібне.

Уоррен здивовано подивився на нього.

— Але ж це Камінь Сліз! Як ти міг його бачити?

— Що за Камінь Сліз?

— Ну, мені треба ще почитати, але, здається, це має відношення до перекладу, про який ти говорив, якщо слово «драука» означає Підземний світ.

— Уоррен! Мені треба знати все про цей камінь і про народ, який колись жив в Долині заблукалих, — про народ бака-бан-мана, що значить «не мають господаря».

І ще про те, кого вони кличуть Кахарін.

— Але це — дуже велика робота…

— Ти можеш допомогти мені, Уоррен? — Знову запитав Річард.

— У мене є одне прохання, — тихо сказав Уоррен. — Я нікуди не виходжу з Палацу. Так, я люблю працювати з книгами, але люди помиляються, вважаючи, що мене більше нічого не цікавить. Я хотів би побачити землю навколо Палацу — пагорби, луки, ліси. Просто я боюся відкритих просторів. Ось чому я завжди сиджу тут. Але мені самому набридло жити, як кроту. Не міг би ти показати мені тутешні краї? Мені здається, ти людина бувала, і з тобою мені буде спокійно.

Річард доброзичливо посміхнувся:

— Ти потрапив в точку, Уоррен. Я ж був раніше лісовим провідником. Я і сам ще не дуже знайомий з тутешніми місцями, але в самий найближчий час збираюся як слід вивчити їх. Мені буде дуже приємно супроводжувати тебе. Це нагадає мені старі добрі часи.

Уоррен зрадів:

— Спасибі, Річард. Я б із задоволенням побродив навколо Палацу. До роботи, про яку ти просив, я приступлю прямо зараз. Правда, сестри Світла дають мені доручення, тому для твоєї справи мені доведеться викроїти трохи часу. І боюся, часу буде потрібно чимало. Адже тут тисячі томів, це займе не один місяць.

— Знаєш, Уоррен, може, це буде найбільш потрібне дослідження в твоєму житті. Чи не піде справа швидше, якщо почати з книг, які вивчала абатиса?

— А ти казав, що не вмієш відгадувати загадки. — Уоррен лукаво посміхнувся. Потім він запитав уже серйозно:

— Але навіщо тобі все це?

Дивлячись йому прямо в очі, Річард відповів:

— Я — Фуеро Грісса ост драука. Я знаю, що це означає.

Уоррен схопив його за рукав.

— Знаєш? Тобі відомий точний переклад? Ти розкажеш мені?

— Якщо пообіцяєш нікому про це не розповідати. — Уоррен з готовністю закивав. — Ніхто не міг зрозуміти, який з трьох перекладів вірний, тому що вони всі хотіли зупинитися на одному і упускали з вигляду ціле. Всі три переклади точні, Уоррен!

— Як це? — Прошепотів юнак.

— Цим мечем я вбивав людей, — сказав Річард. — Я приносив смерть. І ось тобі перше значення слова «драука». Коли мені потрібно було впоратися з надзвичайно важкою справою, наприклад, вбити мрісвіза, за допомогою магії меча я закликав духи померлих, тих, кому раніше належав меч. Ось тобі друге значення слова «драука». Нарешті, у мене є підстави вважати, що я якимось чином пошкодив завісу, що дозволило посланцям світу мертвих проникнути у світ живих. І ось тобі третє значення слова «драука». Уоррен ахнув.

— Дуже важливо, — продовжував Річард, — щоб ти знайшов потрібні мені відомості.

Боюся, у мене не так вже й багато часу. Уоррен кивнув:

— Я постараюся. Але чи не занадто ти віриш у мене?

— Я вірю в людину, якій вдалося пошкодити ногу Джедідії.

— Але я нічого йому не робив! Джедідія — могутній чарівник. Хто я, щоб змагатися з ним? — Ну звичайно, Уоррен! Тільки от знаєш, у тебе на плечі попіл від килима.

Уоррен почав гарячково обтрушувати плече.

— Але тут немає попелу! Я тут нічого не бачу!

— Тоді навіщо обтрушуєшся?

— Ну, я… Я тільки… Річард поплескав його по спині.

— Не турбуйся, Уоррен. Я вірю у справедливість. По-моєму, Джедідія отримав по заслугах. Я нікому цього не скажу. Ти ж нікому не говори про те, що я сьогодні повідомив тобі.

— Мушу попередити тебе, Річард, — сказав Уоррен. — Ти зробив помилку, коли при всіх сестрах заявив, що ти — Несучий смерть. Це пророцтво вони знають добре. Деякі будуть вважати, що ти вбивця. Вони постараються задобрити тебе.

Інші вважатимуть, що ти здатний закликати духів померлих. Вони хотіли б вивчити тебе. Але є й такі, які вірять, що ти можеш прорвати завісу і відкрити дорогу Безіменному, який поглине весь наш світ. Ці спробують убити тебе.

— Я знаю, Уоррен.

— Тоді навіщо ти відкрив їм, що це пророцтво — про тебе?

— Тому, що я дійсно Фуеро Грісса ост драука. Якщо буде потрібно, я вб'ю кожного, хто завадить мені зняти нашийник. Я повинен був чесно попередити їх про загрозу. Щоб не ризикували, — Але тільки, прошу тебе, не завдавай зла Паші! — Попросив Уоррен.

— Сподіваюся, мені взагалі нікому не доведеться завдавати зло, — кивнув Річард. Для мене ненависне бути Фуеро Грісса ост драука, але від цього я не перестаю бути ним.

На очах Уоррена з'явилися сльози.

— Прошу тебе, не роби Паші нічого поганого.

— Уоррен, вона мені самому симпатична. По-моєму, вона славна, хоча це, може, не відразу помітно, як ти сам казав. Я вбиваю, тільки щоб захистити своє життя чи життя невинних людей. Не думаю, що Паша колись дасть мені привід. Але ти повинен пам'ятати: якщо я не помилився і завіса дійсно пошкоджена, на карту поставлено щось більше, ніж життя однієї людини. Не важливо — моя, твоя або її.

Уоррен кивнув:

— Я розумію. Я читав багато пророцтв і постараюся знайти потрібні відомості.

Річард посміхнувся:

— Все буде добре, Уоррен. Адже я — Шукач. Я нікому не бажаю зла.

— Шукач? Що це означає?

Річард натиснув на металеву пластинку.

— А про це я розповім тобі потім.

Двері відчинилися. Уоррен знову здивовано втупився на Річарда.

— Як же це в тебе виходить? Паша стояла перед ним, зовні спокійна, але видно було, що вона ледве стримує гнів.

— Ну, і що це значить? — Запитала вона.

— Чоловіча розмова, — пояснив Річард.

— Що ще за «чоловічу розмову»?

— Я тут мучив Уоррена, щоб змусити його розповісти про випробування болем.

Ти ж мені нічого не сказала. Або може збиралася це зробити без попередження?

— Я таких речей не роблю, Річард, — відповіла Паша. — Це можуть робити тільки сестри.

— Чому ж ти мені нічого не розповіла? Сльози виступили у неї на очах.

— Я не люблю, коли людям роблять боляче. Я не хотіла лякати тебе, тим більше що це може відбутися дуже не скоро. А очікування болю часто страшніше, ніж сама біль.

Річард важко зітхнув:

— Що ж, це поважна причина. Пробач, Паша, Що я погано подумав про тебе.

Вона змусила себе посміхнутися:

— Чи не час нам приступити до занять? Вони піднялися по сходах і знову пішли через зали та коридори в будинок Гійома. Ця частина Палацу — кімнати, стіни, мармурові колони, сходи — була дуже красива. Втім, по пишноті Палац пророків явно поступався Народному Палацу в Д'харі, розкішшю Річарда було не здивувати, а тому він все ж більше намагався запам'ятати розташування кімнат.

Нарешті вони дійшли до його покоїв.

Паша потягнулася до дверної ручки, але Річард схопив її за руку.

— Там, всередині, хтось є! — Прошепотів він.

55

Я за тебе відповідаю! — І Паша силою свого Хань легко відкинула Річарда з дороги, відкрила двері і увірвалася в покої. Річард кинувся за нею, на бігу оголюючи меч.

В кімнаті було темно. Відблиски полум'я, що горіло в каміні, грали на стінах. Паша і Річард завмерли, напружено вдивляючись у темряву.

— Ти чекав побачити мрісвіза, Річард? — Пролунав знайомий голос.

— Сестра Верна! — Він вклав меч у піхви. — Що ти тут робиш? Сестра запалила лампу.

— Не знаю, чи чув ти… — Обличчя її було непроникним. — Я знову стала сестрою Світу.

— Правда? Ось це новина! — Вигукнув Річард.

— І оскільки я знову стала сестрою, — продовжувала сестра Верна, — мені б хотілося поговорити з тобою наодинці. — Вона подивилася на Пашу..

— Ну що ж, — похнюпилась Паша, — здається, моє плаття… ну, не дуже підходить для занять. Мабуть, піду-но я переодінусь. Доброї ночі, сестра. Я дуже рада за вас. Річард, спасибі. Ти вів себе бездоганно. Я ще повернуся.

— Бездоганно? — Перепитала сестра Верна, коли Річард закрив за Пашею двері. — Дуже рада чути це, Річард. Я теж хочу подякувати тобі.

За те, що я знову стала сестрою. Сестра Марена мені все розповіла.

Річард розсміявся:

— Ми дуже добре знаємо один одного, сестра. І щось я не помічав, що ти добре вмієш обманювати.

Вона посміхнулася у відповідь:

— Ну, сестра Марена сказала, що вона помолилася Творцеві, щоб Він вказав їй шлях, і що під час молитви зрозуміла: з огляду на мій досвід, мене знову треба зробити сестрою. Для кращого служіння Творцеві. Бідна сестра Марена! Варто було тобі з'явитися в Палаці, і тут почалася прямо-таки епідемія брехні.

Річард знизав плечима:

— Сестра Марена поступила правильно. Думаю, ваш Творець буде задоволений.

— Я чула, ти вбив мрісвіза. Новини в Палаці поширюються зі швидкістю блискавки.

— Довелося. — Річард дивився на вогонь у каміні. Сестра Верна обережно провела рукою по його волоссю.

— Як тобі тут?

— Добре, — буркнув він, знімаючи перев'язь. — Було б ще краще без цих безглуздих нарядів. Але доводиться терпіти. Про що ти хотіла поговорити зі мною, сестра?

— Не знаю, як ти зробив, щоб я знову стала сестрою Світу, але все одно спасибі тобі. Ми тепер станемо друзями?

— Тільки якщо ти знімеш з мене ошийник. — Верна відвела очі. — Коли-небудь, сестра, тобі все ж таки доведеться зробити вибір. Я сподіваюся, тоді ти опинишся на моєму боці. Мені ненависна одна думка про те, що доведеться вбити тебе, але… Ти ж знаєш, я зможу. Втім, навряд чи ти прийшла, щоб ще раз це почути.

— Пам'ятаєш, Річард, я говорила, що ти закликаєш Свій Хань, сам того не знаючи?

— Пам'ятаю. Тільки мені здається, ти не права.

— Але ти вбив мрісвіза. За останні три тисячі років нікому ще не вдавалося це зробити. Отже, ти закликав свій Хань.

— Ні, сестра. Я закликав не Хань, а магію меча.

— Знаєш, я все-таки встигла трохи вивчити і тебе, і твій меч. Адже до сих пір нікому не вдавалося вбити мрісвіза. І знаєш чому? А просто ніхто не міг відчути його наближення. Ніхто. Навіть сестри і чарівники. Так, магія меча допомогла тобі вбити мрісвіза, але його наближення ти відчув тільки завдяки Хань. Ти, Річард, користуєшся своїм даром, сам того не розуміючи.

Річард занадто втомився, щоб сперечатися. Він згадав, як мрісвіз раптово виник перед його думкою. Він важко опустився в крісло.

— Не знаю, сестра. По-моєму, звір просто напав на мене, а я захищався.

Вона сіла в крісло навпроти.

— Ось, подивись, Річард. Ти вбив чудовисько. І все ж ця кароока жінка, яка проти тебе все одно що горобець проти шуліки, закликавши свій Хань, легко відкинула тебе, наче тріску. Я сподіваюся, ти будеш старанним учнем і зможеш опанувати своїм даром. — Вона пильно подивилася на нього. — Навіщо ти пішов в Хагенський ліс? Адже я попереджала, що там небезпечно. І не треба нічого вигадувати. Скажи мені справжню причину.

Річард відповів не відразу.

— Мене туди ніби щось тягнуло. Таке дивне відчуття… Це як голод чи бажання вдарити кулаком об стіну. А там мені відразу стало легше.

Він очікував почути чергові нотації, але їх, як не дивно, не було.

— Повинна тобі сказати, Річард, я говорила з деякими своїми подругами.

Ніхто не знає всього про магію тутешніх місць. І менше всього ми знаємо про Хагенський ліс. Але є підстави вважати, що ліс цей був створений спеціально для особливого роду чарівників.

— Тобто, інакше кажучи, якщо я хочу вдарити кулаком об стіну, так краще мені це зробити?

— Якщо Творець наділив нас почуттям голоду, значить, нам необхідна їжа, — відповіла сестра Верна.

— Але для чого потрібен такий голод, як у мене? Вона похитала головою:

— Не знаю. Абатиса вже другий раз відмовилася прийняти мене. Але я сподіваюся сама знайти відповіді. А поки що, прошу тебе, не залишайся в Хагенському лісі під час заходу.

— Ти це мені хотіла сказати, сестра? Вона замовкла в нерішучості.

Такою її Річард ще ніколи не бачив.

— Річард, відбувається щось незрозуміле, і це незрозуміле пов'язане з тобою, нарешті сказала вона. — Події розвиваються зовсім не так, як слід було очікувати. Поки я не можу всього сказати тобі, але… Річард, будь ласка, не треба довіряти всім сестрам.

— Будь спокійна, сестра, я не довіряю ні одній. Вона мимоволі посміхнулася:

— Зараз це, мабуть, навіть на краще. Я сподіваюся у всьому розібратися, а поки що… Просто знай, що існує небезпека, і постарайся уникнути неприємностей.

Більше нічого не сказавши, сестра Верна пішла. Дивно. Ось і Уоррен теж говорив щось схоже. Але найдивніше у всьому цьому — Камінь Сліз.

Цікаво, чому в видінні йому з'явилася річ, якої він ніколи раніше не бачив? Чому Камінь був на шиї у Рейчел? З рештою зрозуміло. Все інше його бажання і страхи. Наприклад, Чейз. Він, Річард, дуже сумував за Чейзом. І Чейз тепер не розлучається з Рейчел. Але Камінь? Чому у Рейчел був цей Камінь? Ні, він справді ніколи ще не бачив Камінь Сліз. Тоді звідки такий збіг з малюнком у книзі пророцтв? Може, у Рейчел був все-таки зовсім інший камінь? Ні-ні, це не міг бути Камінь Сліз!

Відчуття тривоги не проходило. Чомусь він раптом побачив, як Рейчел віддає йому Камінь за дорученням Зедда. А потім побачив і самого Зедда, який переконує його неодмінно взяти Камінь.

Стук у двері повернув Річарда до реальності. Прийшла Паша — в простенькому сірому платті з рожевими гудзиками. Але хоч це плаття і не було таким відкритим, як зелене, воно занадто щільно обтягувало її фігуру.

Паша сіла на килим, схрестивши ноги, і запропонувала Річарду сісти поруч, обличчям до неї. Він послухався. Паша взяла його руки і поклала собі на коліна.

— Сестра Верна під час занять так не робила, — здивувався Річард.

— Це тому, — відповіла Паша, — що ви були не в Палаці, і на твій Рада-Хань не впливала тутешня магія. А тепер всі сестри, які будуть працювати з тобою, зможуть тобі допомагати, використовуючи силу свого Хань. — Вона посміхнулася. — Я допоможу тобі, Річард.

— Добре. Що я повинен робити?

— Сестра Верна показувала тобі, як сконцентрувати волю, щоб налаштуватися на свій Хань? — Річард кивнув. — Ось це ти і повинен робити. А я допоможу тобі, — повторила вона.

Річард всівся зручніше. Паша взялася обмахуватися рукою, наче віялом.

— У цій сукні жарко!

Розстебнувши п'ять верхніх гудзиків, вона знову взяла Річарда за руку. Він подивився на вогонь у каміні, щоб потім, коли знову відкриє очі, можна було б зрозуміти, скільки пройшло часу. Перш під час занять з концентрації волі Річарду здавалося, що минуло всього кілька хвилин, а на ділі проходило не менше години.

Закривши очі, він уявив собі пливе в повітрі Меч Істини. І тут же його охопило блаженне почуття спокою. Він розслабився. Дихання його сповільнилося.

Навколишній світ зник, і він занурився в стан відчуженості.

Паша тримала його за руки, її коліна торкалися його колін, вона дихала з ним в одному ритмі. Але все це було приємно Річарду. Він більше не відчував самотності.

Він не знав, чи дійсно Паша допомагає йому своїм Хань, але на цей раз занурення виявилося більш глибоким. Час ніби зник. Він ні про що не думав. Ніщо не турбувало і не турбувало його.

Але навіть так він все одно не знав, чи вдалося йому налаштуватися на свій Хань, адже він не відчував нічого такого, чого не було б раніше. Хіба що більш глибоку розслабленість. Ну, і ще приємно, що Паша поруч. А так — все, як і раніше…

Вони відкрили очі одночасно. Подивившись на вуглинки в каміні, Річард зрозумів, що пройшло години дві.

— Як жарко сьогодні! — Повторила Паша, витираючи піт з шиї, і почала далі розстібати гудзики. Річард подивився їй в очі, і вона відповіла йому усмішкою.

— Я не відчув, щоб я налаштовувався на свій Хань, — сказав Річард. Втім, я навіть не знаю, що відчувають в таких випадках.

— Я теж не відчула, хоча повинна була б. Дивно, — спантеличено простягнула послушниця. — Ну нічого, це досягається вправами. А ти налаштувався на мій Хань, відчув його?

— Ні, мабуть, — зізнався Річард. Вона насупилася.

— Ти нічого не відчув? — Він похитав головою. — Ну добре, тоді закрий очі, і спробуємо ще раз.

Було вже пізно. Річард втомився, і йому не хотілося більше займатися, але довелося погодитися. Він знову закрив очі і зосередився.

Раптово він відчув, як повні губи Паші торкнулися його губ. Він відкрив очі. Паша, заплющивши очі, притулилася до нього, обхопивши його голову руками.

Річард відсторонився. Вона відкрила очі і лукаво усміхнулася.

— А це ти відчув?

— Відчув.

— Але, здається, ще недостатньо. Вона знову спробувала пригорнутися до нього, але Річард м'яко зупинив її. Йому не хотілося її засмучувати, а тому він намагався вести себе делікатніше.

— Паша, не треба.

— Уже пізно, — прошепотіла вона. — Ми одні. Я можу створити магічний щит, щоб захистити двері, якщо тобі так спокійніше. Не хвилюйся.

— Я і не хвилююся. Але я… не хочу. Паша виглядала дещо ображеною.

— Хіба я, по-твоєму, не гарна? Ображати її Річард не хотів, але й заохочувати теж не вартувало.

— Ні, що ти, Паша. Ти дуже гарна, просто… Вона стала розстібати наступний гудзик. Річард м'яко зупинив її. Становище ставало небезпечним.

Паша його наставниця. Якщо він розсердить або принизить її, все сильно ускладниться.

Річард не хотів наживати собі ворога.

Тим часом вона підняла поділ і поклала руку Річарда собі на стегно.

— Так краще? — Запитала вона з придихом. Річард здригнувся. Він згадав слова сестри Верни, тоді, в Долині заблукалих. Що він скоро знайде собі пару гарненьких ніжок. Схоже, вже знайшов.

— Паша, ти не розумієш. — Він обережно прибрав руку. — Ти красива дівчина…

Вона, не зводячи з нього очей, стала гладити його бороду.

— По-моєму, ти найкрасивіший чоловік, якого я бачила в житті.

— Що ти!

— Мені так подобається твоя борода. Ніколи її не збривай.

По-моєму, усі чарівники повинні носити бороду.

Річард згадав, як Зедд одного разу, демонструючи йому дію магії, за одну мить відростив бороду, а потім поголив її самою звичайною бритвою. Зедд сказав тоді, що не може видалити її чарівним чином. Адже він не володіє Магією Збитку, властивої підземному світі.

Річард прибрав руку Паші. Для нього борода була символом полону. Він говорив про це сестрі Верні. До чого пояснювати це Паші?

Паша поцілувала його в шию. Дивно, але чомусь він не зміг зупинити її.

Від її поцілунку по тілу розлилося ласкаве тепло. Зовсім таке, як колись вона рукою торкалась його Рада-Хань. Він з жахом виявив, що воля до опору тане.

Коли він був рабом Денни, у нього не було вибору. Він не міг навіть вбити себе, щоб позбавитися від рабства. І все ж йому було соромно за те, що він тоді робив.

Тепер на ньому знову нашийник. Але зараз Річард зрозумів, що Паша впливала на нього за допомогою магії. І на цей раз багато чого залежало від нього самого. Він змусив себе пригнути голову так, щоб Паша вже не змогла цілувати його, а потім м'яко відсторонив її.

— Паша, я тебе дуже прошу…

— Як її звати? Цю жінку, Яку ти так любиш?

Річарду зовсім не хотілося називати ім'я Келен. Занадто багато вона значила для нього. Тим більше що він був у полоні, а не в гостях у друзів.

— Це не важливо. Справа не в цьому.

— Чим вона краща за мене? Вона красивіша? «Ти дівчисько, а вона — справжня жінка», — подумав Річард. Але сказати це він не міг. Треба терміново знайти якийсь вихід з положення, інакше Паша стане його ворогом.

— Паша, ти зробила мені честь, — зітхнувши, почав він. — Але я знаю тебе всього один день. Адже ми з тобою ледве знайомі.

— Річард, Творець наділив нас пристрастями і даром отримувати насолоду, щоб ми могли пізнати красу його творіння. У тому, що ми робимо, немає нічого поганого. Це прекрасно.

— Але крім того, він дав нам розум, щоб ми могли відрізняти добро від зла.

— Відрізняти добро від зла? — Перепитала Паша. — Якби ця жінка дійсно любила тебе, вона б не відпустила тебе від себе, тому що це зло. Видно, вона вважає, що ти її недостойний. Якщо б вона любила тебе, то вона б тебе втримала. Її тут немає, а я тут, і ти мені не байдужий. Будь я на її місці, я боролася б за тебе. А вона боролася?

Річард відкрив рот, але так нічого і не сказав. У нього було важко і якось порожньо на душі.

Паша торкнулася його обличчя.

— Ось побачиш, якою я буду ніжною. Я буду любити тебе сильніше, ніж вона. Раптом Паша насупилася. — Якщо, звичайно, ти не вважаєш, що я нехороша собою.

Ти бачив так багато жінок… Я, по-твоєму, потвора, так? Річард погладив її по щоці.

— Паша… ти прекрасна. Тут справа не в цьому. — Він намагався, щоб слова його звучали як можна більш переконливо. — Паша, я прошу тебе тільки трохи почекати. Зрозумій, мені потрібен час. Та й хіба могла б ти полюбити людину, яка так легко забуває колишню любов?

Вона обняла його і поклала голову йому на груди.

— Сьогодні вдень, коли ти так ніжно обійняв мене, я зрозуміла: це знак. Ще один знак того, що тебе мені послав Творець. Я зрозуміла, що більше мені ніхто не потрібен. Ми призначені один одному, і я можу чекати скільки завгодно. Я буду чекати стільки, скільки треба. Ти сам побачиш, я — твоя доля. Просто ти цього поки не розумієш. Скажи мені, коли ти зрозумієш, — і я тут же стану твоєю.

* * *

Коли вона пішла, Річард важко зітхнув. Йому зовсім не хотілося обманювати Пашу. Не хотілося дарувати їй надію. Але що ще йому залишалося робити?

Він дістав з кишені локон Келен і почав задумливо крутити його в руці.

Слова Паші розлютили його. Хто вона, щоб судити Мати-сповідницю? Звідки їй знати, яку битву він, Річард, тримав разом з Келен? Які перешкоди їм довелося подолати, скільки винести поневірянь і страждань, скільки витримати боїв? Вже Келен — та дійсно боролася за нього! А Паша… Паша не варта навіть того, щоб подавати Келен чай: Він прибрав локон в кишеню. Не час зараз думати про Келен. Надто вже все це боляче.

Сьогодні ж він мав ще одну важливу справу. Річард пройшов в спальню і дістав плащ мрісвіза. Накинувши його на плечі, він підійшов до дзеркала і став вивчати своє відображення. Спочатку плащ був схожий на звичайну накидку. Втім, досить гарну накидку. Чорну, немов нічний камінь, подарунок Еді. Чорну, як шкатулки Одена, як могильна темрява.

Річард накинув на голову капюшон, щільно стулив поли і притулився до світло-коричневої стіни. Дивлячись у дзеркало, він зосередився на кольорі цієї стіни. І…

В одну мить його відображення зникло!

Плащ перетворився — він прийняв колір стіни. І лише уважно дивлячись на своє відображення, Річард зміг розрізнити на тлі стіни смутний силует. І хоча обличчя його залишалося відкритим, але завдяки магічним властивостям накидки, а може, ще й завдяки власному чарівному дару Річарда, його обличчя теж стало невидимим.

Ось, значить, як мрісвізам вдається зливатися з місцевістю!

Річард встав перед стільцем, на який він кинув свій червоний плащ. Плащ мрісвіза тут же з бежевого перетворився на червоний.

Коли Річард рухався, його ще можна було помітити, хоча і з великими труднощами. Коли ж він стояв на місці, помітити його було практично неможливо.

Головне було зосередитися.

Він розслабився — і плащ знову став чорним.

«Ця штука може виявитися дуже корисною», — подумав Річард, дивлячись на себе в дзеркало.

56

В наступні тижні Річард був постійно зайнятий. Зедд і Келен говорили, що в Серединних Землях чарівників майже не залишилося. Нічого дивного: здається, мало не всі чарівники зібралися тут, в Палаці пророків. Річард нарахував тут більше ста хлопчиків і молодих людей. Багато хто був родом з Серединних Земель, а деякі — навіть з Д'хари.

Перемога над мрісвізом перетворила Річарда в знаменитість. А двоє хлопчаків Кіп і Герш — шукали його товариства особливо наполегливо. Вони весь час ходили за ним по п'ятах і просили його розповісти про свої пригоди. Часом хлопчаки здавалися цілком зрілими, майже мудрими. Часом ж їх, як і інших їхніх однолітків, здавалося, цікавили тільки витівки. Їх мішенню зазвичай ставала якась сестра. Улюбленими трюками Кіпа і Герша були різноманітні сюрпризи, пов'язані з водою, брудом або рептиліями. Втім, сестри нечасто гнівалися на своїх улюбленцівнців. Зазвичай їх швидко прощали.

Річард не пам'ятав, щоб вони удостоювалися більш суворого покарання, ніж суворі нотації.

Спочатку вони і Річарда спробували зробити мішенню своїх витівок, але досить швидко зрозуміли, що це небезпечно, і залишили його в спокої.

Своєю строгістю Річард заслужив лише ще більшу прихильність Кіпа і Герша. Видно, хлопчаки зголодніли за суспільству старших, дорослих чоловіків.

Річард охоче розповідав їм про свої пригоди. Іноді, коли вони всі разом йшли гуляти за місто, він показував дітям лісові стежки, вчив розпізнавати сліди і пояснював повадки звірів. І Кіп, і Герш дуже цінували товариство Річарда. Якщо йому хотілося побути на самоті, вони зникали відразу, як тільки він давав це зрозуміти. Якщо він не був зайнятий чимось важливим, то дозволяв Кіпу і Герша супроводжувати його і коли бував разом з Пашею.

Треба сказати, Пашу засмучувало те, що їй майже не вдається побути з Річардом наодинці. Втім, почасти її тішило, що тепер хлопчаки хоча б перестали підкидати їй в кімнату жаб, бризкати водою на її розкішні сукні або, наприклад, загортати в улюблену шаль вужа.

Час від часу Річард давав Кіпу і Гершу всякі дрібні доручення. Так, для перевірки. Але в голові у нього визрів план.

Нерідко в прогулянках по місту Річарда супроводжували й інші учні сестер. Двоє з них, Перрі та Ісаак, його сусіди по будинку Гійома, якось раз відвели його в кабачок, куди любили заходити стражники. І тоді Річард купив мечоносцеві Кевіну обіцяне пиво.

Від своїх нових знайомих він дізнався, що багато молодих людей воліють ночувати не у Палаці, а в місті, в розкішних готелях. Як і у Річарда, у них були гроші. Але на відміну від нього, крім грошей, у них було ще й бажання їх витрачати. Вони купували собі самі дорогі наряди і одягалися, як принци. У місті було чимало жінок, готових розділити з молодими чарівниками ліжко. І серед цих жінок траплялися досить красиві.

Коли Перрі та Ісаак з'являлися в місті, їх теж негайно оточували гарненькі дівчата. Річард ще не бачив жінок, настільки нескромних і настирливих.

Щовечора Перрі та Ісаак вибирали собі подруг. Вони купували їм дорогі подарунки, а потім забирали їх в розкішні номери. Втім, як вони пояснили Річарду, на подарунки витрачатися зовсім не обов'язково. Досить просто піти в будь-який публічний будинок. Правда, в публічних будинках жінки не такі молоді і далеко не такі гарненькі, але це не біда.

Нашийник символізував багатство і владу. І оскільки Річард був у нашийнику, жінок до нього липло не менше, ніж до його приятелів. Але він уперто відкидав всі спокусливі пропозиції. І Перрі, і Ісаак тоді дивилися на нього, як на божевільного. Часом Річарду починало здаватися, що вони не такі вже й не праві.

Якось він запитав своїх приятелів, чи не бояться вони, що розгніваний батько чергової дівчини просто-напросто проломить їм череп. Ті у відповідь розсміялися і сказали, що іноді батьки самі приводять до них своїх дочок. Тоді він запитав, чи не бояться вони, що яка-небудь з їх подружок завагітніє.

Перрі відповів, що, якщо таке і трапиться, Палац забезпечить і жінку, і дитину, і всю її рідню.

Річард вирішив з'ясувати причини цих дивацтв у Паші. Не дивлячись на нього, Паша почала докладно пояснювати, що у чоловіків є певні потреби, які відволікають їх від навчання. Тому сестри воліють, щоб ці потреби були задоволені. І тому вона, Паша, не ходить з ним до міста вечорами. Їй не дозволено служити йому перешкодою.

Бесіда закінчилася, як завжди, пристрасними благаннями юної послушниці. Нехай Річард, якщо йому це знадобиться, прийде до неї. А якщо йому більше подобається ходити «за цим» в місто… Що ж, нехай він хоча б дозволить і їй теж спати з ним. Адже вона може дати йому те, чого не дасть йому жодна жінка. Вона готова довести це негайно.

Зовсім приголомшений подібними одкровеннями, Річард чесно відповів, що ходить в місто тільки для того, щоб дивитися пам'ятки. Адже він виріс у лісі і ніколи ще не бачив таких великих міст. І потім, у нього на батьківщині таке ставлення до жінки вважається неприпустимим. Він клятвено запевнив Пашу, що, як тільки йому знадобиться жінка, він тут же прийде до неї, і тільки до неї. Паша настільки зраділа його обіцянкам, що навіть не стала уточнювати, коли ж нарешті він прийде.

Вона й гадки не мала про те, що часом Річарду ставало так самотньо, що ним оволодівала непереборна спокуса поступитися її благаням, і йому коштувало великих зусиль втриматися.

На його прохання Паша показала йому все, що було можна, у Палаці. Потім вона відвела його в порт — подивитися великі судна. Вона сказала, що ці судна називаються кораблями і виходять в море, щоб торгувати з прибережними містами Старого світу.

А ще вони часто ходили на берег моря і сиділи, дивлячись на хвилі.

Річарда дивувало море, дивували припливи і відливи. Паша запевнила його, що це не магія, що море завжди було таким. І що всі інші моря — теж такі…

А вечорами він ходив до міста один, без Паші. Коли Річард говорив, що жінки не цікавлять його, він не брехав. Вечорами він ходив до міста зовсім по іншій справі.

Палац справно постачав Річарда грошима, і він вирішив витрачати ці гроші на свої таємні цілі. Він став завсідником кабачків, які відвідували воїни.

Коли він бував там, стражникам не доводилося платити за випивку. Він старанно запам'ятовував по іменах всіх, кого міг. Ночами він навіть записував імена палацових охоронців і всі відомості, які вдалося про них дізнатися.

Особливу увагу він приділяв тим, хто охороняв покої абатиси та інші приміщення, куди доступ йому був закритий. При будь-якій можливості Річард зупинявся біля постів і розпитував стражників про їхнє життя, про рідних, про подружок, про їх жалі і радощі.

Кевіну він регулярно купував дорогий шоколад, який любила його дівчина.

Заслуживши прихильність своєї подруги, мечоносець і сам став прихильнішим до Річарда. А Річард давав гроші в борг всім, хто б його про це не попросив.

Коли ж стражники вибачалися, що ніяк не можуть повернути борг, він, не слухаючи пояснень, говорив, що все прекрасно розуміє і що їм не треба про це турбуватися.

Два найбільш упертих воїна, які охороняли заборонені покої в західній частині Палацу, незважаючи на те що Річард справно пригощав їх пивом, як і раніше ставилися до нього досить насторожено. Тоді він найняв для них чотирьох повій — по дві для кожного. Коли стражники поцікавилися, навіщо він це робить, Річард відповів, що в Палаці його добре постачають грошима і що він не розуміє, чому від цього має отримувати задоволення тільки він один. А якщо стражники цілими днями охороняють Палац, так нехай господарі Палацу заплатять їм за жінок: це буде тільки справедливо. Проти такої пропозиції стражники не встояли. Незабаром і вони вже підморгували Річарду, як старому другові.

Як він і очікував, стражники відразу почали вихвалятися своїми успіхами.

Послухавши ці розповіді, їх товариші заявили Річарду, що нечесно надавати подібні послуги тільки двом. Річард визнав їхню правоту.

Він домовився з господинею будинку розпусти, щоб та, за певну мзду, тримала свій заклад тільки для його «друзів». А щоб воїни не забували, кому зобов'язані, вони повинні були представлятися господині, як «друзі Річарда Сайфера».

Якось раз, коли Ричард гуляв по Палацу з Пашею, один з вартових змовницьки підморгнув йому. Вона тут же запитала, у чому справа. Річард відповів: у тому, що він з'явився тут з самою гарненькою жінкою в Палаці. Паша зраділа.

Щоб доставити їй задоволення, Річард часто надягав червоний плащ.

Послушниця воліла прогулянки по місту, але, бажаючи завжди бути поряд з Річардом, нерідко супроводжувала його і в заміських прогулянках.

Річарду вдалося дізнатися, що всі палацові стражники служать Імперському Ордену. Орден правив землями Стародавнього світу, але в справи Палацу, як видно, не втручався. У місті воїни ніколи не доставляли неприємностей ні сестрам, ні чоловікам що носили Рада-Хань.

Кожен день в Палац були прохачі. Одні за милостинею, інші — за вирішенням суперечок, треті хотіли отримати настанови в житті, четверті помолитися. Обитель сестер Світла вважалася священною.

Місто Танімура було лише сторожовим постом Стародавнього світу на околиці імперії. Очевидно, між імператором і обителлю існував договір про те, що імператор забезпечує охорону, але не втручається у внутрішні справи. Були підстави підозрювати, що гвардійці — це «очі і вуха» імператора. Цікаво, чим сестри відплатили за таку угоду імператору?

В одному із закритих приміщень Палацу жив якийсь «постійний гість». Його ніхто ніколи не бачив. Річарду дуже хотілося дізнатися про нього докладніше, але, на жаль, ніяк не вдавалося. Тоді він вирішив скористатися прихильністю охоронців.

Якось раз Річард сказав Кевіну, що хоче подарувати Паші незвичайну троянду, з тих, що ростуть тільки в саду абатиси. Прохання Річарда була виконане, і він провів Пашу з чайною трояндою у волоссі повз самовдоволено усміхненого Кевіна.

Потім Річард не раз використовував квіти як привід, щоб побувати в заборонених частинах Палацу. Іноді він говорив стражникам, що хоче помилуватися на море. Він завжди намагався бути на виду і навмисне не таївся, бажаючи приспати пильність охоронців. Незабаром вони звикли до подібних дивацтв, і Річард вже не збуджував у них ніяких підозр. Він став для них надійним і добрими другом.

Зрізаючи в охоронюваних садах рідкісні квіти, Річард дарував їх сестрам, які займалися з ним, чимало їх бентежачи. Він же пояснював, що вважає всіх своїх наставниць незвичайними, а тому і квіти їм потрібно дарувати незвичайні.

Тим самим він робив їм приємне і водночас намагався приспати підозри з приводу його частих візитів в заборонені сади.

Всього сестер у Палаці було близько двохсот, але з Річардом працювали тільки шість із них.

Сестри Тові і Цецилія були вже літні і були схожі на добрих, люблячих бабусь.

Тові зазвичай приносила на заняття пиріжки. Цецилія, перш ніж піти, неодмінно хотіла поцілувати Річарда в лоб. Обидві вони жахливо червоніли, коли він дарував їм рідкісні квіти. Жодну з них Річард не міг уявити собі своїм ворогом.

Чорнява сестра Мерісса, коли вона вперше з'явилася в кімнаті Річарда, трималася так гордовито, що він насилу знаходив слова. Таке ж враження справила на нього сестра Ніккі, яка ніколи не носила ніякого іншої одягу, крім чорного. Сестри Мерісса і Ніккі були старші Паші, приблизно його ровесниці або років на два старші. При цьому вони трималися дуже гордовито. Хоча Мерісса була жагучою брюнеткою, а Ніккі — блондинкою з блакитними очима, здавалося, обидві були висічені з однієї кам'яної брили.

Сила магії, що виходила від Хань цих сестер, оточувала обох своєрідним ореолом. Іноді Річарду навіть здавалося, що навколо них розсипаються невидимі іскри. Обидві вони не ходили, а немов пливли, але Річард не сумнівався — кожна здатна поглядом пропалити метал. Обидві ці сестри ніколи не посміхалися, а лише дозволяли собі подобу усмішки.

Одного разу Річард подарував сестрі Ніккі рідкісну квітку. Звичайні в таких випадках пояснення відразу вилетіли в нього з голови, коли вона подивилася на нього. Сестра обережно, немов боячись забруднити руку, взяла білу троянду, зобразила на обличчі подобу усмішки і байдуже промовила: «Дякую, Річард».

З тих пір він не дарував квітів ні сестрі Ніккі, ні сестрі Меріссі. Здається, подарунок вартістю менше, ніж коштовний камінь, був для них образою.

Жодна з них під час занять не сідала на підлогу, та це й уявити собі було неможливо. Обидві були скупі на слова. Але при всьому при тому їх туманні промови не залишили у Річарда сумнівів: жодна з них не відмовилася б з ним провести ніч. Він не міг зловити на слові ні ту, ні іншу, і все-таки це було йому ясно.

Але він робив вигляд, що нічого не розуміє, а їх туманна манера виражатися цілком дозволяла йому відповідати тим же. Річард благав духів, щоб сестри ніколи не зробили йому такої пропозиції явно, адже тоді він зважився б не сказати їм «так», тільки онімівши. Обидві вони змусили його згадати слова Паші про неприборкані пристрасті чоловіків. Тільки в цьому випадку самі сестри здавалися йому втіленням того, що викликає такі пристрасті і здатне поневолити тих, хто їх виявляє.

Коли Паша дізналася, що сестри Мерісса і Ніккі — в числі наставниць Річарда, вона сказала лише, що це дуже обдаровані сестри і вони допоможуть йому налаштуватися на свій Хань. Але Річард помітив, як вона почервоніла.

Коли ж про сестер дізналися Перрі та Ісаак, їм трохи погано не стало. Перрі вигукнув, що кинув би всіх своїх жінок в місті, аби провести ніч з Ніккі або Меріссою. А Ісаак заявив, що, якщо Річарду випаде така можливість, він повинен скористатися нею негайно, щоби потім розповісти все у подробицях. Річард запевнив його, що такі жінки не удостоять своєю увагою колишнього лісового провідника. Своєю здогадкою він поділитися не наважився.

П'ята сестра, Ермінь, була жінка зрілих років, досить приємна, але вічно зайнята. Коли Річард під час занять з нею не зміг налаштуватися на свій Хань, вона сказала, що з часом це прийде, що він не повинен розчаровуватися, але продовжувати працювати з великим старанням. Поступово вона стала частіше посміхатися і подобрішала до нього. Сестра Ермінь була здивована і задоволена, коли він став дарувати їй квіти. Річарду подобалися її відкритість і цілеспрямованість.

Остання з сестер, Ліліана, стала його улюбленицею. Вона була веселою і щирою, часто посміхалася і обходилася з Річардом, як з другом. Йому було легко з нею, і вони частенько затримувалися після занять, щоб просто посидіти і поговорити. Він охоче проводив час з сестрою Ліліаною, її товариство було йому приємним. Хоча Річард вважав, як і раніше, що друзів у нього тут немає і бути не може, все ж з Ліліаною він відчував себе майже як з хорошим другом.

Коли він приносив їй рідкісні квіти, вона завжди вислуховувала його історії, і очі її блищали. Коли він складав розповіді про те, як обдурив охоронців, вона весело сміялася. Подаровані ним троянди сестра Ліліана гордо носила в петлиці, поки троянда не зів'яне або поки він не принесе їй нову. Коли він торкався її руки, це виглядало просто і природно, як буває при спілкуванні друзів. Обидва вони сміялися до сліз, коли Річард розповідав всякі забавні історії про свої лісові пригоди.

Сестра Ліліана говорила, що вона сама виросла в селі і що вона любить природу. Кілька разів він ходив з нею на прогулянки за місто, на пагорби. Їй завжди було добре там і весело, вона не боялася забруднити сукню і могла сісти на землю поряд з Річардом.

Жодного разу вона не зробила Річарду пропозиції провести з нею ніч. Уже тому йому було з нею так легко. Здається, Ліліана сама отримувала щире задоволення від спілкування з ним. Коли він в кінці занять зізнавався їй, що не зміг налаштуватися на свій Хань, сестра Ліліана брала його за руку і говорила, що це нічого, що наступного разу вона постарається сильніше, щоб допомогти йому.

З Ліліаною Річард був відвертіший, ніж з іншими. Коли він розповів, як йому хочеться швидше зняти Рада-Хань, вона торкнулася його руки і відповіла, що розуміє його і хотіла б зробити це сама, коли прийде час. Вона додала, що вірить в нього і хоче, щоб він швидше навчився керувати своїм даром.

Але крім того, сестра Ліліана сказала Річарду, що, коли йому стане це не під силу, вона допоможе йому звільнитися від ошийника. Але тільки він повинен дуже постаратися і навчитися налаштовуватися на свій Хань, поки є час.

Вона пояснила йому, що й інших теж обтяжують нашийники, але вони намагаються забутися і тому часто сплять з жінками. Вона сказала, що розуміє їхні потреби, але сподівається, що Річард буде спати з тією жінкою, яку полюбить, а не з тою, що допоможе йому забути свою неволю. До повій же ходити не треба, тому що вони брудні і він може підхопити якусь заразу. Річард відповів, що любить одну жінку і бажає зберегти їй вірність.

Ліліана посміхнулася і сказала, що пишається ним. Він насилу втримався, щоб не сказати, що Келен не захотіла бути з ним разом.

Він знав, що якщо комусь і можна розповісти про Келен, так це Ліліані. У нього з'явилося переконання, що тільки сестра Ліліана може допомогти йому налаштуватися на свій Хань. Він дуже хотів, щоб так і сталося.

У Річарда був тільки брат, сестер не було ніколи, але йому здавалося, що рідна сестра повинна бути саме такою, як Ліліана. Так що і її титул сестри придбав для нього майже буквальне значення. Нехай сестри Світла його вороги — але Ліліана його ворогом не буде ніколи.

На заняття з сестрами йшло години дві на день, але він ні на крок не наблизився до мети. Він так само не міг налаштуватися на свій Хань, як і тоді, під час занять з сестрою Верною.

Чимало часу Річард проводив поза стінами Палацу.

Досліджуючи околиці, він виявив незримі межі своєї свободи. Варто було відійти від Палацу на певну відстань, як йти ставало важко, немов по багнистому болоту. Тепер, коли він знав межі свого світу, цей світ здався йому дуже маленьким. У день, коли Річард виявив невидимі стіни своєї темниці, він відправився в Хагенський ліс і убив другого мрісвіза.

Єдиною втіхою Річарду служив Гратч. Він нерідко йшов вечорами з Палацу і ночував у лісі, разом з Гаром. Полював, добуваючи йому їжу.

Втім, звіря потихеньку навчилося добувати їжу самостійно. Але чи був Гратч голодним або ситим, він все одно нудьгував, коли Річард довго не приходив.

Якось раз Річард випадково виявив ще одну хитру властивість плаща мрісвіза. Накидка приховувала його місцезнаходження від Паші. Варто було йому надіти плащ, і магія Рада-Хань ставала безсила. Паша була дещо спантеличена його дивними зникненнями, але, здається, це її не надто турбувало. Мабуть, вона вважала, що справа тут просто в якомусь упущення з її боку, яке вона сподівалася незабаром виправити.

Тепер Річард зрозумів, чому ні сестри, ні чарівники не відчували наближення мрісвіза. Набагато більше його дивувало, як вдалося про це дізнатися йому.

Тепер, коли у нього з'явилася можливість час від часу ховатися від пильного ока Паші, Річард відчув себе вільніше. Його турбувало лише одне: раптом вона, дізнавшись, у чому тут справа, знищить плащ. На всякий випадок він вирішив трохи краще приховати другий.

Річард багато часу проводив з Уорреном. Спочатку він виводив Уоррена гуляти вечорами. Оскільки Кріт боявся відкритого простору, Річард вирішив, що почати краще з прогулянок у темряві. Сам Уоррен розповідав, що сестри так довго давали йому роботу в підвалах, що йому почало здаватися, ніби він провів під землею все життя. Річард поставився до Уоррена з симпатією і щиро хотів йому допомогти.

Поза стінами Палацу Уоррену було трохи тривожно, але присутність Річарда його заспокоювала. Через кілька тижнів Річард поступово почав виходити з ним і в денний час. Спочатку вони просто піднімалися на стіни — помилуватися небом і морем.

І ось настав день — теплий, ясний і сонячний, — коли Річард з Уорреном вирушили за місто, на пагорби. І, сидячи на камені на вершині пагорба і дивлячись на розкинуте перед ними місто, Уоррен сказав Річарду, що, схоже, впорався зі своїм страхом. Тобто відчував він себе як і раніше не зовсім затишно, але страх уже не володів ним як раніше. Він довго дивився на рівнину, вперше насолоджуючись тим видовищем, якого так довго позбавляв його страх.

Що стосується потрібних Річарду відомостей, то Уоррену вдалося відшукати дуже небагато. У стародавніх книгах він знайшов лише кілька згадок про Долині заблукалих і про народ бака-бан-мана. Але й те небагато що, що він знайшов, виявилося вельми цікавим. Книги говорили про силу, якою наділили чарівники бака-бан-мана, відібравши у них землю. Ця сила повинна була допомогти їм повернутися додому. Ще там було сказано, що, коли буде заповнена відсутня ланка, ця сила пробудиться, втілена в жінці, яка присвячена духам, і Вежі Згуби впадуть.

Річард згадав Дю Шайю, які називали його Кахаріном і своїм чоловіком. Адже це теж можна зрозуміти як зв'язок або ланка. Але чи вірна його догадка, він поки не знав.

Коли вони вдвох сиділи і милувалися рівниною, Уоррен сказав:

— Абатиса останнім часом читала книги пророцтв і хроніки, де йдеться про камінь, кинутий в ставок.

Річард насторожився. Пісню про камінь, кинутий в ставок, він чув від Келен.

Але Уоррен був погано знайомий з цим пророцтвом і не міг сказати, в чому тут справа.

— Ти знаєш Друге Правило. Чарівника? — Запитав несподівано Річард.

— Друге? А що, у чарівників є правила? А яке тоді перше?

— Пам'ятаєш той вечір, коли Джедідія зламав ногу, а я сказав, що на твоїй одязі залишився попіл? Ти ще спробував обтрусити його. Я тоді застосував Перше Правило Чарівника. — Уоррен нахмурився. — Подумай про це, Уоррен, і розкажи мені, до чого ти додумався. А поки було б непогано, якби ти скоріше знайшов потрібні мені відомості.

— Ну, тепер мені буде легше. Сестра Беккі вранці нездужає, і їй уже не до того, щоб стежити за мною. — Річард насупився, і Уоррену довелося пояснити. — Вона вагітна.

— А у багатьох сестер є діти?

— Звичайно. Згадай, скільки в Палаці молодих чарівників, яким не дозволено виходити в місто? Сестри допомагають їм задовольнити деякі потреби, щоб вони не відволікалися думками від занять.

Річард підозріло покосився на Уоррена:

— А у сестри Беккі чи не від тебе дитина? Уоррен зашарівся.

— Ні. Я чекаю ту, яку люблю.

— Пашу?

Уоррен мовчки кивнув. Річард задумливо дивився на Палац пророків.

— Уоррен, — запитав він, чи всі діти від чоловіків, що мають дар, успадковують його?

— О ні. Кажуть, колись, коли Новий та Старий світи ще не роз'єдналися, дар був дуже в багатьох. Але минав час, і ті, кому вдавалося досягти влади, вбивали дітей, народжених з даром, побоюючись суперників. Тим, хто залишався в живих, вони не дозволяли вчитися. Раніше синів навчали батьки, але дітей з даром з часом народжувалося все менше, а маючі знання ревниво оберігали його.

Палац пророків і був створений спеціально для того, щоб вчити дітей, народжених з даром. Але в наші дні такі люди — велика рідкість. Тепер навіть у чарівників майже не народжуються обдаровані діти. Ми — вимираюча раса.

Річард кинув останній погляд на місто і повільно підвівся.

— Вони не «задовольняють деякі потреби», — прошепотів він. — Вони використовують нас як виробників.

Уоррен теж встав, здивовано дивлячись на Річарда.

— Що? — Перепитав він.

— Вони використовують юнаків, які живуть у Палаці, щоб плодити чарівників. Уоррен насупився:

— Але навіщо?

— Не знаю, але сподіваюся з'ясувати, — відповів Річард.

— Добре, — посміхнувся Уоррен. — Це так скидається на пригоду, а мені хочеться пригод.

— А що ти знаєш про пригоди, Уоррен? — Запитав Річард.

— Ну, це якісь захоплюючі події, — сказав той, продовжуючи посміхатися.

— Пригоди, — холодно промовив Річард, — це коли ти наляканий до смерті і сам не знаєш, виживеш ти або загинеш. Коли ти не знаєш, чи виживе той, хто тобі дорогий. Це також неприємності, з яких незрозуміло, як вибратися.

— Я про це і не думав! — Розгубився Уоррен.

— Тоді подумай, бо я збираюся влаштувати одну пригоду.

— Що ти затіяв?

— Чим менше ти будеш знати, тим менше неприємностей доставлять ці пригоди тобі. Краще шукай потрібні мені відомості. Якщо завіса між світами дійсно пошкоджена, все наше життя скоро перетвориться на одну нескінченну пригоду.

— Знаєш, — нерішуче сказав Уоррен, — здається, мені вдалося з'ясувати дещо про те, що тебе цікавить.

— Про Камінь Сліз? Уоррен кивнув.

— Я з'ясував, що ти ніяк не міг його бачити, тому що він прихований завісою.

Точніше, він — частина завіси.

— Ти впевнений, що я не міг його бачити?

— Звичайно. Камінь Сліз — печатка, що утримує Безіменного в царстві мертвих.

— Чудово! — Вигукнув Річард. — Молодець, Уоррен, добре попрацював.

Значить, ти впевнений, що Камінь Сліз ніяк не міг потрапити в наш світ?

Уоррен похитав головою:

— Це неможливо. Єдиний шлях, яким Камінь міг би сюди потрапити, через врата. У Річарда по спині побігли мурашки.

— Які врата?

— Ну, це така назва, — пояснив Уоррен. — Так називають хід зі світу мертвих у світ живих, який поки закритий, але чисто теоретично може відкритися. Але відкрити його можна, лише володіючи обома сторонами магії. Безіменний в підземному світі володіє однією тільки Магією Збитку. Ми, в нашому світі, володіємо тільки Магією Приросту.

Річард похолов.

— А якщо хтось в нашому світі володіє обома сторонами магії, він може відкрити врата?

— Ну звичайно, — відповів Уоррен трохи злякано. — Але людей, які володіють обома сторонами магії, більше немає. Останні загинули більше трьох тисяч років тому. — Він підбадьорливо посміхнувся Річарду, — Нам нема чого боятися.

Річард не посміхався. Схопивши Уоррена за рукав, він подивився йому в очі.

— Уоррен, скажи мені, що ці врата не пов'язані з магією Одена! Скажи мені, що їх не відкривають три скриньки Одена!

— Звідки ти знаєш ці назви? — Прошепотів Уоррен. — Крім аббатиси і тих двох сестер, у всьому Палаці тільки мені дозволено читати книги, де врата названі своїм давнім ім'ям! Річард зціпив зуби.

— Що станеться, якщо відкрити одну з трьох скриньок?

— Але її не можна відкрити! Я ж тобі казав, для цього необхідно володіти і Магією Прирости, і Магією Збитку.

Річард труснув його.

— Що станеться, якщо відкрити одну скриньку?

— Тоді… тоді врата між двома світами відкриються. Завіса прорветься, і печать, що утримує Безіменного, буде переміщена!

— І Камінь Сліз з'явиться в цьому світі? — Уоррен кивнув. — А якщо шкатулки закрити, це відновить печать?

— Ні. Тобто так. Але закрити їх зможе тільки той, хто володіє магією. Але якщо чарівник закриє скриньку, рівновага все одно буде порушена, тому що всі чарівники володіють лише Магією Приросту. І тоді Безіменний вирветься з Підземного світу. Точніше кажучи, наш світ буде поглинений світом смерті.

— А як же закрити скриньку, щоб знову розділити світи?

— Так само, як вона і була відкрита. Силою Магії Приросту і Магії Збитку.

— А при чому тут Камінь Сліз?

— Не знаю. Мені треба вивчити це.

— Тоді прошу тебе, поквапся! — Прошепотів Річард.

— Будь ласка, дай відповідь, — Уоррен злякано подивився на нього, — чи не хочеш ти сказати, що тобі відомо, де ці скриньки? Адже ти не знайшов їх? Правда?

— Чи знайшов я їх?! — Перепитав Річард. — Останній раз, коли я їх бачив, одна з них була відкрита. І тоді мого покидька-батька забрав Підземний світ.

Уоррен втратив свідомість.

57

Вечоріло. Старенька посипала попелом щаблі, покриті крижаною кіркою. Келен пройшла мимо, зітхнувши з полегшенням. Якби бабуся підняла голову, вона б без труднощів упізнала в цій по-зимовому одягненій жінці з речовим мішком і луком Мати-сповідницю, яка повернулася в Ейдіндріл.

А Келен була зовсім не налаштована на урочистий прийом. Вона дуже втомилася. Перш ніж повернутися додому, вона вже побувала в замку Чарівника в горах, але там було порожньо, темно і холодно, як у склепі. Чарівні щити були на місці, але сповідниця все ж змогла увійти туди.

Зедда там не було. Замок мало змінився з тих пір, як кілька місяців назад вона пішла, щоб знайти зниклого Великого Чарівника. Тоді вона знайшла його і допомогла зупинити Дарка Рала. Але тепер Великий Чарівник знову їй знадобився.

Місяць тому вона залишила галейське військо і відправилася в Ейдіндріл шукати Зедда. В горах вирувала негода. Снігові завали на дорогах не давали пройти, і доводилося повертатися і шукати обхід. Подорож була важкою і виснажливою, але доконало Келен те, що вона не змогла досягти мети своєї подорожі: знайти Зедда.

Келен йшла провулками, уникаючи Королівського Ряду. Там, в Королівському Ряду, проживали зі своїми слугами і охороною знатні персони з багатьох країн. У цих палацах зупинялися королі і правителі, коли приїжджали у справах Ради.

Для країни свій палац був предметом гордості, і тому будь-який палац вражав пишнотою, хоча їм було далеко до палацу сповідниць.

Келен уникала Королівського Ряду тому, що там би її обов'язково упізнали, а зараз поки їй це ні до чого. Вона лише хотіла знайти Зедда, а коли це не вдалося, вирішила відразу поговорити з членами Ради. Тому вона пішла через район, де жили слуги.

Чандален залишився в лісі. Він не захотів йти в Ейдіндріл. Величезне місто з натовпами людей викликало у нього занепокоєння, хоча сам він не зізнавався в цьому і тільки сказав, що звик спати на свіжому повітрі. Келен не засуджувала його. Вона й сама стільки часу провела в горах, що тепер відчувала себе не дуже затишно, хоча виросла тут і знала місто так само добре, як Чандален — рівнини навколо селища людей Тіни.

Чандален хотів повернутися до свого народу — тепер, коли він привів її в Ейдіндріл. Келен розуміла його, але все ж попросила затриматися ненадовго в лісі, щоб він попрощався з нею наступного дня вранці.

Орску вона веліла залишитися в лісі разом з Чандаленом. Його присутність стомлювало її. Він постійно ходив за нею по п'ятах, висловлюючи готовність допомогти, захистити або виконати хоч яке-небудь доручення. Це було все одно що тягати з собою вірного пса. Келен хотіла відпочити від Орска, і Чандален, схоже, розумів її.

У кухні було жарко і задушливо. Почувши, як грюкнули двері, худенька жінка в білосніжному фартуху обернулася.

— Що тобі тут треба? — Грізно запитала вона. — Забирайся, жебрак.

Жінка пригрозила їй великою дерев'яною ложкою, явно для удару. Келен відкинула капюшон. Жінка ахнула. Келен посміхнулася:

— Господиня палацу Сандерхолт! Рада тебе побачити!

— Мати-сповідниця! — Жінка опустилася на коліна. — Прошу тебе, прости мене! Я тебе не впізнала. О, хвала добрим духам, це дійсно ти!

Келен підняла її з колін.

— Я так сумувала за тобою. — Вона простягнула до неї руки. — Обійми мене!

Господиня Сандерхолт впала в обійми Келен.

— О, дитино моя, я так рада! — На очах її з'явилися сльози. — Ми ж не знали, що з тобою і де ти. Я боялася, що більше тебе не побачу!

Господиня повела Мати-сповідницю до одного зі столів.

— Тобі треба поїсти супу. Здається, зараз він буде готовий, якщо, звичайно, ці бовдури, що звуться кухарі, не переперчили його.

При цих словах кухарі та їх помічники відразу опустили очі і.. голови, повернувшись до своїх занять.

— Але мені зараз ніколи, господиня Сандерхолт, — сказала Келен.

— Однак я повинна розповісти тобі про деякі важливі речі, Мати-сповідниця.

— Знаю. Мені теж є про що тобі розповісти. Але зараз мені необхідно побачитися з членами Ради. Це дуже важливо. Я довго подорожувала і дуже втомилася, але я повинна зробити це раніше, ніж буду відпочивати. Ми поговоримо з тобою завтра.

Келен знову обняла господиню Сандерхолт.

— Звичайно, дитя моє, — відповіла та. — Бажаю тобі добре відпочити.

Поговоримо завтра.

Келен пішла найкоротшою дорогою, через величезний зал для урочистих церемонії. Зараз цей зал був порожній, і луна її кроків гулко відбивалося від стін.

Колись батько Келен розкладав на кам'яній підлозі цього залу горіхи і жолуді, щоб викласти їй основи мистецтва ведення війни.

Келен звернула в коридор, прямуючи в палату Ради. Вона йшла зараз по галереї сповідниць з чорними мармуровими колонами і склепінчастою стелею. У кінці галереї, перед входом в палату Ради, був розташований круглий зал заввишки в два поверхи, присвячений пам'яті перших Матерів-сповідниць. У залі було сім колон і між ними на стінах величезні зображення її попередниць.

Дивлячись на суворі обличчя семи стародавніх героїнь, Келен зазвичай відчувала себе дещо не на місці, немов вони запитували її: «А хто ти така, Келен Амнелл, що наважилася стати Матір'ю-сповідники?» А оскільки вона знала історії життя деяких древніх героїнь, то це ще більше її бентежило.

Келен відкрила великі двері червоного дерева і вступила в палату Ради — величезний зал з склепінчастою стелею. Навпроти входу — фреска з портретом Магди Сірусом, першої Матері-сповідниці, поруч портрет чарівника Мерита, який пожертвував заради неї життям. Тепер вони навічно з'єдналися тут, на цій фресці, немов спостерігаючи за новими Матерями-сповідниця та їх чарівниками, які колись знаходилися в цьому залі. Зал був прикрашений колонами з золотими капітелями, вздовж стін тяглися балкони; ніші в стінах були прикрашені барельєфами з героїчними сценами. Світло лилося в зал крізь круглі вікна у самої стелі. У дальньому кінці залу виднілося напівкругле піднесення, де за столом сиділи члени Ради. У центрі стояло розкішне крісло — крісло Матері-сповідники.

Біля крісла сповідниці Келен побачила присутніх. Напевно, тут зібралося близько половини Ради. Але в головному кріслі хтось сидів. Хоча останнім часом стародавній закон дотримувався не надто суворо, але якщо простий член Ради сідає в головне крісло, це вважалося державним злочином, рівнозначним проголошенню перевороту. При наближенні Келен розмови різко стихли.

В її кріслі сидів принц Фірен Кельтонський. Він поклав ноги на стіл і, мабуть, не думав їх прибирати при наближенні Келен. Принц дивився на неї, але слухав якогось бородатого чоловіка, який нашіптував принцу на вухо.

Радник був в балахоні і стояв, сховавши руки в рукава. «Дивно, — подумала Келен. — Радник, а одягнений, як чарівник».

Принц Фірен між тим зобразив на своєму обличчі щиру радість, прибрав ноги зі столу і встав.

— Мати-сповідниця! — Вигукнув він з перебільшеною люб'язністю. — Як ми раді твоєму поверненню!

Раніше разом з Келен завжди був чарівник, але зараз вона залишилася одна.

Захисника у неї не було. Але не можна показувати свою слабкість.

Вона гнівно подивилася на принца і сказала:

— Якщо я ще раз побачу тебе в кріслі Матері-сповідники, я уб'ю тебе!

Він усміхнувся:

— Ти застосуєш свою владу до члена Ради?

— Я переріжу тобі горло, якщо буде потрібно. — Людина в балахоні не зводив з неї очей. Решта членів Ради зблідли.

Принц відчинив синій плащ і поклав руку на пояс.

— Мати-сповідниця, я зовсім не хотів нанести тобі образу, — сказав він. — Тебе так довго не було. Ми вже не сподівалися побачити тебе живою. У палаці не було сповідниць вже… — Він повернувся до інших членів Ради. — П'ять чи шість місяців? — Він вклонився їй. — Я зовсім не бажав образити тебе, Мати-сповідниця. Твоє крісло, зрозуміло, належить тобі.

— Зараз вже пізно, — сказала Келен, звертаючись до членів Ради. — Повне засідання Ради відбудеться завтра з ранку. Потрібно бути присутнім всім. В Серединних Землях — війна!

Принц Фірен підняв брови:

— Війна? Але від чийого імені вона оголошена? Тут не обговорювалося настільки важливе питання.

Келен обвела поглядом усіх присутніх і нарешті подивилася в очі принцові.

— Від мого, від імені Матері-сповідниці. — Всі зашепотіли. Вона почекала, поки шепіт стихне, і продовжила:

— Повторюю, завтра бути присутніми повинні всі.

Поки що ви вільні, панове.

Келен повернулася і попрямувала до виходу. Вона не впізнавала облич воїнів, що стояли на варті. Втім, в цьому не було нічого дивного. Зедд розповідав їй, що мало не вся палацова варта загинула під час нальоту д'харіанців. І все ж їй було б приємно побачити знайомі обличчя. У центральній частині палацу сповідниць були величезні сходи, світло проникало сюди крізь скляний дах, посеред сходів — величезний майданчик, і звідси розходилися коридори, арка входу в кожен коридор була прикрашена медальйоном з портретом одного з колишніх правителів різних країн Серединних Земель. Перила зроблені з того особливого жовтого каменю, який ніби світився зсередини. На гранітних підставках були встановлені позолочені світильники. На центральному майданчику були також статуї вісьмох Матерів-сповідниць. Сходи споруджували майже сорок років, причому за рахунок Кельтона, в якості часткової компенсації за відмову кельтонської влади вступити в союз Серединних Земель, що і призвело до війни. Тоді ж вирішили, що медальйонів з портретами кельтонских правителів не буде. Але тепер Кельтон був могутнім і корисним членом союзу, і Келен вважала, що нерозумно карати людей за гріхи предків.

Вона трохи постояла на центральному майданчику і стала підніматися вище.

Нагорі, біля входу в коридор, який вів до її кімнат, зібралися служниці. Всі вони вклонилися Матері-сповідниці. Вона подумала, як це, мабуть, безглуздо виглядає, коли три десятки ошатних, акуратно причесаних, чистеньких служниць кланяються жінці в брудному одязі зі шкір, що несе лук і важкий мішок. Значить, про її повернення вже стало відомо всім.

— Дякую вам, діти мої! — Сказала Келен.

Вони розступилися, пропускаючи її. І тут почалися запитання: «Чи не бажає Мати-сповідниця прийняти ванну?» «Не бажає зробити масаж?» «Не бажає зробити зачіску?» «Не бажає прийняти відвідувачів?» «Не побажає вислухати радників», «написати кілька листів», і все інше в такому ж роді.

Келен звернулася до домоправительниці:

— Бернадетта, я хотіла б помитися з дороги. Більше нічого не потрібно.

Дві служниці тут же кинулися виконувати її побажання. Домоправительниця Бернадетта подивилася на наряд Келен.

— Не бажає Мати-сповідниця почистити або полагодити щось із свого одягу?

Келен згадала про блакитне плаття, яке лежало в мішку.

— Здається, дещо дійсно треба почистити. — Вона згадала про те, що майже весь її одяг забруднений в крові під час недавніх боїв, і додала:

— По-моєму, багато речей також потребують прання.

— Добре, Мати-сповідниця. Чи не приготувати біле плаття для сьогоднішнього вечора, Мати-сповідниця?

— Для вечора?! Домоправительниця Бернадетта почервоніла.

— Кур'єри вже послані в Королівський Ряд, Мати-сповідниця. Всі хочуть привітати Мати-сповідники з поверненням.

Келен застогнала. Вона смертельно втомилася, і їй зовсім не хотілося влаштовувати прийом, говорити гостям світські люб'язності, а також вислуховувати прохання про надання певних сум. Причому прохачі клялися, що вони не шукають особливої вигоди, але лише хочуть якось виборсатися з неприємного становища, в якому вони опинилися волею обставин.

Домоправительниця подивилася на неї з докором, як це бувало, коли Келен була маленькою. Бернадетта немов хотіла сказати: «У тебе є обов'язки, я сподіваюся, ти поставишся до них, як годиться при твоєму званні».

Насправді ж вона сказала:

— Всі з нетерпінням чекали повернення Матері-сповідники і будуть щасливі бачити її в доброму здоров'ї.

Келен дозволила собі засумніватися в цьому. Очевидно, домоправительниця мала на увазі інше: Келен слід дати всім зрозуміти, що Мати-сповідниця жива і на своєму місці. Вона зітхнула.

— Зрозуміло, Бернадетта. Дякую, що нагадала мені про любов до мене людей і про те, що вони турбуються про мене.

Домоправительниця посміхнулася і схилила голову.

— Так, Мати-сповідниця.

Коли інші служниці розійшлися, Келен тихо сказала:

— Я пам'ятаю той час, коли ти могла навіть шльопнути мене, щоб нагадати мені про мої обов'язки. Домоправительниця знову посміхнулася:

— Ну, тепер про це не може бути й мови, Мати-сповідниця. — Вона струсила якусь пилинку з рукава. — Мати-сповідниця, а чи не повернулися разом з тобою додому інші сповідниці?

— Я шкодую, Бернадетта, я думала, ти знаєш. Всі вони загинули. Я остання сповідниця.

Очі домоправительки наповнилися сльозами. Вона прошепотіла:

— Та зостануться з ними добрі духи.

— Що це тепер змінить? — З гіркою насмішкою сказала Келен. — Чому вони не подбали про Денні, коли її захопив Квод?

* * *

В покоях Келен у всіх кімнатах горів вогонь у камінах. Вона знала, що так було і до її повернення. Взимку в покоях Матері-сповідники завжди підтримувався вогонь на випадок її несподіваного повернення. На столі срібний піднос, свіжий хліб, чайник і миска гарячого пряного супу. Господиня Сандерхолт не забула, що це улюблений суп Кален. Келен знову згадала, як вони колись готували такий суп з Річардом.

Залишивши свій мішок на підлозі, вона пішла в спальню. Вона стояла і дивилася на величезне дерев'яне ліжко і думала про те, що повинна була б прийти в цю спальню разом з Річардом. До дня повернення в Ейдіндріл вони вже були б чоловіком і дружиною. Вона обіцяла Річарду це шлюбне ложе. З якою радістю вони тоді говорили про це! Сльоза скотилася по її щоці. Вона важко зітхнула. Занадто боляче згадувати це.

Келен вийшла на балкон. Вона стояла на холодному вітрі, вчепившись тремтячими руками в поруччя, і дивилася на замок Чарівника, який виблискував в останніх променях призахідного сонця.

— Зедд, де ти? — Прошепотіла Келен. — Ти мені дуже потрібен.

* * *

Він прокинувся від того, що вдарився головою в стінку. Тоді сів, протираючи очі. Навпроти сиділа якась старенька. Вони начебто в якомусь екіпажі.

Старенька дивилася начебто на нього, але, на його подив, очі в неї були зовсім білі.

— Хто ти? — Запитав він.

— Ким бути ти? — Перепитала вона.

— Я перший запитав.

— Я… — Вона стулила плащ, прикривши своє ошатне зелене плаття. — Я не знати, ким бути я. А ти бути ким?

— Я… я… — Він тільки зітхнув. — Боюся, що і я не знаю, хто я. А ти мене, випадково, не впізнаєш?

— Не знаю. Сліпа. Не бачу, який ти з себе, — Сліпа? Ох, прошу вибачення.

Він потер забите місце. Оглянувши самого себе, він побачив, що на ньому гарна бордова мантія, розшита сріблястою парчею. «Ну що ж, принаймні я, здається, багатий», — подумав він.

Підібравши з підлоги чорну тростину, прикрашену сріблом, він почав стукати в дах в тому місці, де, за його розрахунками, повинен був сидіти візник. Старенька злякано здригнулася.

— Що за шум?

— Вибач. Я хочу привернути увагу візника, — відповів він.

Візник, очевидно, почув. Екіпаж зупинився, двері відчинилися, і він побачив здорового чолов'ягу з обвітреним лицем в довгополому плащі. Стиснувши в руці тростину, людина в бордовій мантії запитав:

— Хто ти такий?

— Я-то? Великий дурень, — пробурчав візник. Він посміхнувся. — А звати мене Аерн.

— Слухай, Аерн, що ти робиш з нами? Ти що, викрав нас, щоб отримати викуп? Візник засміявся:

— От уже не сказав би.

— Що все це значить? Скільки ми проспали? І хто ми такі?

Аерн підняв очі до неба:

— О духи! І чого я вліз у цю справу? — Він зітхнув. — Ви обоє спали з учорашнього вечора. Ви проспали всю ніч і ще сьогодні — весь день. Тебе звуть Рубен.

Рубен Рибнік.

— Рубен? — Перепитав пасажир. — Гарне ім'я.

— А я хто? — Запитала старенька.

— Ти — Ельда Рибнік.

— Теж Рибник? — Запитав Рубен. — Ми що, родичі?

— І так, і ні, — відповів Аерн. — Ви — чоловік і дружина.

— По-моєму, тут потрібні пояснення, — зауважив Рубен.

Візник зітхнув:

— Ну, це не ваші справжні імена. Ви вчора сказали мені, що зараз я не повинен поки називати вам ваші справжні імена.

— Ти нас викрав? — Вигукнув Рубен. — Мабуть, ти нас оглушив або обпоїв чимось?

— Тільки заспокойся, і я все поясню, — сказав візник.

— Так поясни, поки я не огрів тебе тростиною!

— Гаразд, — простягнув Аерн. — І чого я з вами зв'язався? — Повторив він і сам же собі відповів:

— Через золото, ясна річ.

Візник сів поруч з Рубеном і закрив двері, щоб всередину екіпажу не летів сніг.

— Ну, давай, розповідай, — велів Рубен.

— Ну так слухай, — почав Аерн. — Ви обоє з нею були хворі. Ви змусили мене відвезти вас до трьом жінок. — Він знизив голос. — До трьох чаклунок.

— До чаклунок? — Верескнув Рубен. — Не дивно, що ми забули, хто ми такі. Ти відвіз нас до відьом, щоб вони зачарували нас!

Аерн поклав йому руку на плече.

— Та заспокойся. Слухай далі. Ти — чарівник. — Рубен втупився на візника, відкривши рот. Аерн повернувся до Ельда. — А ти чаклунка.

— Ну ні, — замахав рукою Рубен, — не то я перетворив би тебе в жабу. Аерн похитав головою:

— Ви обоє втратили свою силу.

— Що ж, принаймні я був могутній чарівник?

— У тебе вистачило сили торкнутися своїми клятими руками моєї дурної головии і вбити в неї, що я повинен допомогти тобі. Ти говорив, що чарівникам іноді доводиться вдаватися до допомоги простих смертних, коли справа того вимагає. Ти ще сказав щось про «тягар чарівників». Ти говорив мені, що я зобов'язаний тобі допомогти, що ти пробуджуєш «добрий початок» в моїй душі. Всі ці розмови і ще таку кількість золота, якого я в житті не бачив, і змусили мене вплутатися в цю справу. Мені б триматися подалі від чаклунів і чаклунства.

— Я що, бути чаклункою? — Запитала Ельда. — Та ще сліпою?

— Та ні, бабусю. Ти була сліпа, але при цьому у тебе був дар бачити краще, ніж бачу я своїми двома очима.

— А чого я тепер осліпла?

— Ви обоє були дуже хворі, від якоїсь злої магії. Ті три чаклунки погодилися вам допомогти, але, щоб вас вилікувати, вони дали вам обом… ну, якусь штуку, від якої ваша чарівна сила пропала. Ви змусили мене чекати на вулиці, так що я не знаю, що вони там робили. Я тільки пам'ятаю, що ви мені говорили самі.

— Ти все вигадав, — заявив Рубен.

Не звертаючи уваги на його слова, візник продовжував:

— Ваша хвороба… ну, чи що там… харчувалася вашими добрим чарами. Я про ці чарівні справи нічого не знаю і, духи свідки, не хочу знати. Я тільки знаю, що ви мені самі розповідали, коли вмовляли вам допомогти. І ви тоді сказали, що ті три чаклунки повинні позбавити вас чарівної сили. Тоді тільки ви обидва зможете зцілитися, бо тоді у злої магії, сказали ви, не буде їжі.

— Отже, ми тепер втратили магічну силу? — Ну, всього я не знаю, але зрозумів так, що зовсім від свого чарівництва ви позбутися не можете. Три чаклунки зробили так, щоб ви обидва геть забули, хто ви такі. Ви самі не знаєте нічого про свої добрй чари, а тому й зле чарівництво не може вам зашкодити через вашу силу. Тому й Ельда осліпла по-справжньому.

— Але чому чаклунки захотіли нам допомогти? — Підозріло запитав Рубен.

— В основному через Ельду. Вони говорили, що про неї йшла слава серед чарівниць Нікобара. Вона щось особливе зробила, коли була молодшою і жила в цих місцях.

Рубен вивчаюче подивився на візника.

— Це схоже на правду, — зауважив він, звертаючись до Ельди. — Ніхто не міг би скласти таку безглузду історію. Як ти думаєш?

— Так само, як і ти. Начебто це бути правдою.

— Ну гаразд, — кивнув Аерн. — А тепер скажу вам дещо, тільки це вам не сподобається.

— А як з нашої чарівної силою? — Запитав Рубен. — Чи повернеться вона до нас?

Коли ми згадаємо, хто ми є?

Аерн почухав потилицю.

— Це як раз вам не сподобається. Три чаклунки сказали, що ви можете ніколи не згадати, хто ви такі, і ваша чарівна сила, можливо, ніколи до вас не повернеться.

Настав тяжке мовчання. Нарешті заговорив Рубен:

— Але ми-то чому на це погодилися?

— Вам більше нічого не залишалося, — пояснив візник. — Ви обоє були страшенно хворі. Ельда померла б уже сьогодні, якщо б на це не погодилася, а ти — днів через два, не більше. Так що вам нічого іншого не залишалося, як погодитися.

— Ну що ж, — сказав Рубен, — якщо ми ніколи не згадаємо, ким ми були, доведеться нам залишатися Рубеном і Ельдою і починати нове життя.

Аерн похитав головою:

— Ти мені казав, що ці три чаклунки ще сказали про вас, що, мовляв, якщо зле чаклунство зовсім залишило вас у спокої, то до вас може повернутися пам'ять і ваша чарівна сила. Ти сказав мені, що дуже важливо її повернути. Ти сказав, що в світі відбувається щось дуже небезпечне і ти повинен допомогти зупинити це, тому що від цього залежить життя всіх людей.

— Що за небезпека? І що я повинен зробити?

— Цього ти мені не розповів. Ти сказав, що цього я не зрозумію.

— Але як же тоді ми можемо повернути собі пам'ять і чарівну силу?

— Три чаклунки, — нагадав візник, — говорили, що ні те, ні інше може до вас і зовсім не повернутися. Але якщо все-таки повернеться, то для цього потрібно якийсь потрясіння, якісь дуже сильні почуття.

— Які, наприклад?

— Ну, наприклад, гнів. Якщо ви, приміром, дуже сильно розлютитеся. Рубен насупився:

— Це що ж виходить… Ти повинен, наприклад, мене вдарити, а я розлючуся?

— Ні, — відповів Аерн. — Ти говорив, що така штука тут не допоможе. Ти говорив, що тут потрібно велике потрясіння, але що ти не можеш сказати, звідки воно візьметься. Але цей гнів чи ще якась пристрасть будуть тоді дуже сильними через магію. Ти сказав, що ти не пішов би на все це, якщо б не загроза смерті.

Деякий час Рубен і Ельда мовчали. Візник теж мовчки спостерігав за ними.

— І куди ти тепер нас везеш? — Запитав нарешті Рубен.

— В Ейдіндріл.

— Куди? Ніколи про щось таке не чув. Де це?

— Ейдіндріл — батьківщина цих… Сповідниць, по той бік гір Ранг-Шада.

Досить далеко звідси, кілька тижнів їзди. Ми доберемося туди вже майже до зимового сонцестояння, коли буде найдовша ніч у році.

— Далеченько, — зауважив Рубен. — А чому я попросив тебе нас туди доставити?

— Ти сказав, що тобі треба потрапити в якийсь замок Чарівника. Ти сказав, що туди не потрапиш без чарівництва, але так як тепер ти вже не чарівник, ти загодя пояснив мені, як можна туди потрапити. Мабуть, ти ще з дитинства там все вивчив і знаєш всі ходи і виходи.

— І я говорив тобі, що це справа — дуже важливе? — Перепитав Рубен.

Аерн похмуро кивнув.

— Тоді нам треба вирушати в дорогу скоріше.

Келен весь вечір усміхалася різним людям. Тепер перед нею стояла жінка в гарному синьому платті. Вона з пафосом говорила про те, як усіх турбувало довга відсутність Матері-сповідники. Її лицемірство, як і лицемірство інших гостей, було очевидно для Келен. Вона все життя слухала подібні байки, і їй було дуже противно. Їй би хотілося, щоб хоч один з усіх цих людей, з якими їй постійно доводилося мати справу, чесно зізнався, що ненавидять її, адже вона їм усім заважає, не дає чинити свавілля в Серединних Землях. Келен намагалася переконати себе, що все ж не всі такі.

Вона спробувала уявити, що б сказала ця дама, дружина посла, якщо б побачила Мати-сповідницю не в розкішному білому платті з безцінним діамантовим кольє на шиї, а верхи на коні, голу, забризкану кров'ю, з мечем у руці, яка відбивається від ворогів. Келен вирішила, що ця дама впала б у непритомність.

Коли дружина посла нарешті замовкла, Келен подякувала її за турботу і попрямувала до виходу. Було вже дуже пізно, а завтра зранку відбудеться засідання Ради. Кинувши погляд на власне відображення в дзеркалі, Келен раптом відчула себе так, ніби вона прокинулася після довгого сну і знову стала Матір'ю-сповідницею в палаці сповідниць, в Ейдіндрілі. І все ж вона вже не та, що колись. Вона ніби постаріла на багато років і навіть забула про те, що таке — бути чистою. Келен посміхнулася. Дуже здорово, що вона встигла сьогодні вимитися.

Вже біля дверей до неї підійшла ще одна ошатна дама.

Келен насупилася. Волосся незнайомки були занадто коротке — не як у інших жінок, але чорне ошатне плаття явно дороге, а на шиї смарагдове намисто.

Жінка зробила реверанс:

— Мати-сповідниця, мені необхідно поговорити з тобою.

— Мені дуже шкода, але боюся, що я не пам'ятаю тебе, — Сказала Келен.

Жінка чомусь весь час озиралася, ніби когось шукала очима.

— Ти й не знаєш мене. У нас є спільний друг. — Тут вона помітила, що за нею стежить одна літня жінка зі злим обличчям, і повернулася до неї спиною.

— Мати-сповідниця, прийшла ти в Ейдіндрнл одна чи разом з кимось? — запитала незнайомка.

— Разом зі мною був мій друг, Чандален, але він залишився ночувати в лісі. А що?

— Я сподівалася почути інше ім'я. Ти повинна була…

Раптом незнайомка замовкла. Вона немов заціпеніла.

— Що трапилося? — Запитала Келен. Жінка наче побачила привид.

— Ти… т… — Вона ніяк не могла договорити. Вона раптом смертельно зблідла, обличчя її спотворив жах. Вона захиталася. Келен занадто пізно спробувала підтримати нещасну. Незнайомка зомліла і впала на підлогу.

Гості заохали. Келен схилилася над нею. Літня жінка з неприємним лицем пробилася крізь натовп гостей і підійшла до Келен.

— Джебр! — Вигукнула вона. — Я її впізнала.

— Ти знаєш цю жінку? А сама ти хто? — Запитала Келен.

Жінка раптом зрозуміла, з ким розмовляє. Вона відразу заусміхалася і зробила незграбний реверанс.

— Я — пані Ордіт Кондатіт де Дакідвіч, Мати сповідниця. Я так рада вас бачити…

— Хто ця жінка? — Перебила Келен.

— Це моя покоївка, Джебр Бевін. Я виб'ю дурість з цієї ледачої дівки!

— Дівки? — Перепитав один з чоловіків. — Не думаю. Я вечеряв з пані Джебр і смію запевнити, що вона — благородного походження.

— Самозванка! — Фиркнула леді Ордіт.

— В такому разі ти, мабуть, надзвичайно добре платиш їй, насмішкувато зауважив той же пан. — Вона зупиняється в кращих готелях і розплачується золотом.

Пані Ордіт, не удостоївши його відповіддю, схопила за руку стражника.

— Гей, відтягнув-ка цю дівку в мої покої, в Кельтонскій палац. Я вже з нею розберуся.

— Ні! Чи не збираєшся ти вказувати Матері-сповідники, що їй належить робити в її палаці? — Сказала Келен.

Пані Ордіт забурмотіла вибачення. Келен клацнула пальцями, і до неї підбігли кілька стражників.

— Віднесіть пані Джебр в кімнату для гостей, — наказала Келен. — Нехай служниця принесе їй чай з прянощами, рушник, змочений холодною водою, і все, що знадобиться. Нехай ніхто не турбує пані Джебр — це стосується і пані Ордіт. Я йду до себе відпочити, і нехай мене ніхто не турбує!

Завтра зранку, відразу після засідання Ради, я прошу доставити пані Джебр до мене.

Стражники віддали честь і схилилися над Джебр, що лежала без свідомості.

Коли Келен дійшла до своїх покоїв, вона була здивована, побачивши біля дверей охоронця з Кельтонського палацу. Коли вона наблизилася, один з них спокійно постукав у двері тупим кінцем списа. Отже ще хтось був всередині! Келен кинула гнівний погляд на охоронців і, відчинивши двері, увійшла в першу кімнату.

Там нікого не було. Вона вбігла в спальню і застигла на місці. Принц Фірен стояв на її ліжку, спиною до дверей.

Він озирнувся і з усмішкою помочився на її ліжко. Потім принц повернувся до неї лицем і став як ні в чому не бувало застібати штани.

— В ім'я духів, ти розумієш, що робиш? — Прошепотіла вона.

— Показую Матері-сповідниці, як ми всі щасливі, що вона повернулася додому, — відповів принц спокійно і пройшов до дверей, побажавши їй спокійної ночі.

Келен шість разів смикнула шнур дзвоника. Коли вона виходила в коридор, з'явилися шість служниць.

— Що завгодно Матері-сповідники? Келен стиснула зуби.

— Витягніть мій матрац, все простирадла і покривала у двір і спаліть їх!

Дівчина здивовано втупилася на неї.

— Як, Мати-сповідниця?

— Я сказала: витягніть мій матрац, простирадла, покривала на подвір'я і спаліть їх все, — повторила Келен, стиснувши кулаки. — Що вам незрозуміло?

Всі шість дівчат дивилися на неї, широко відкривши очі.

— Так, Мати-сповідниця. Саме зараз, Мати-сповідниця?

— Якби мені треба було це зробити завтра, я б покликала вас завтра, відповіла Келен.

Вона спустилася вниз, до передпокою перед входом, якраз коли принц Фірен приєднався до людини в балахоні, яка чекала його там. Незнайомець в балахоні знову подивився Келен в очі.

— Варта! — Кивнула Келен, і кілька людей в палацових мундирах кинулися до неї. — Я оголошую, що недоторканність офіційних представників дружніх держав тимчасово відміняється. Якщо я помічу в моєму палаці цю кельтонскую свиню або когось з його особистої охорони, в будь-який час, крім завтрашнього засідання Ради, я сама спущу з вас шкури, після того, як вб'ю його!

Келен зауважила пані Ордіт, яка чула її слова.

— Пані Ордіт! — Сказала Мати-сповідниця. — Здається, ти казала, що ти — гостя в Кельтонському палаці? В такому випадку ти повинна негайно покинути мій.

Та нашвидку попрощалася, а Келен повернулася до неї спиною і пішла у свої покої, взявши з собою кілька стражників. Вона веліла їм вишикуватися в шеренгу біля її дверей і сказала:

— Якщо цієї ночі хтось спробує потрапити в мої кімнати, то нехай він пройде, тільки переступивши через ваші трупи. Ви зрозуміли?

Вони мовчки віддали честь.

Увійшовши до себе, Келен накинула на плечі білу накидку і вийшла на балкон.

Вона стояла і дивилася вниз, на те, що відбувалося у внутрішньому дворі.

Їй хотілося тікати звідси, але можна. Вона Мати-сповідники, і їй слід робити те ж, що робили всі Матері-сповідниці до неї: захищати Серединні Землі. Вона залишилася одна, і ніхто зараз не допоможе їй виконати обов'язок.

Сльози котилися по її щоках: вона дивилася, як внизу палили її постільну білизну, яка ще недавно прикрашала то ложе, яке вона колись обіцяла Річарду.

58

Білий силует відбивався в чорному мармурі колон галереї — особистої галереї Матері-сповідники, що вела в Зал Ради. Келен попрямувала туди на годину раніше терміну. Вона збиралася зустріти радників, сидячи на своєму місці, в кріслі сповідниці. Їй зовсім не посміхалося дозволити радникам переговорити між собою в її відсутність.

Розкривши двері, вона застигла на порозі. Зал був набитий битком. Місця радників всі зайняті, на галереях товпився народ — не тільки чиновники, адміністратори, службовці та дворяни, а й прості люди: селяни, крамарі, торговці, кухарі, візники. Чоловіки і жінки. І очі всіх присутніх були спрямовані на неї, коли вона зупинилася в дверях.

У протилежному кінці величезного залу в повному складі сиділи радники.

На кріслі сповідниці теж хтось сидів. На такій відстані Келен не могла розгледіти обличчя людини, але вона і так знала, хто це.

Торкнувшись пальцями висячого на шиї кістяного намиста, Келен подумки попросила добрих духів про допомогу і захист і рушила вперед. Каблуки її чобітків дзвінко застукали по гучних мармуру. На підлозі перед помостом щось лежало. Але вона не могла зрозуміти що.

Дійшовши до столу, Келен виявила, що на кріслі сповідниці сидить зовсім не той, кого вона чекала побачити. А принц Фірен лежить перед помостом на маленьких носилках. Обличчя його було мертвотно-блідим, руки складені на залитих кров'ю грудях. Поруч лежав його меч. На горлі принца Фірена зяяла глибока рана.

Келен глянула в спрямовані на неї суворі темні очі. Сидячий в кріслі сповідниці чоловік нахилився вперед і склав руки на столі. Швидко озирнувшись, Келен виявила те, чого не помітила раніше: весь зал був оточений вартою.

Мати-сповідниця гнівно глянула на темноволосого, чорнобородого чоловіка.

— Геть з мого місця, або я сама уб'ю тебе! По залу прокотився дзвін видобутих клинків. Не зводячи з неї темних очей, чоловік ледь ворухнув рукою, і мечі негайно повернулися в піхви.

— Ти більше нікого не вб'єш, Мати-сповідниця, — спокійно сказав він. Принц Фірен — твоя остання жертва.

— Хто ти такий? — Насупилася Келен.

— Невілл Ренсон. — Як і раніше не зводячи з неї очей, він повернув руку долонею вгору. На долоні загорілася вогненна куля. — Чарівник Невілл Ренсон.

Не відриваючи погляду від Келен, він пустив вогняну кулю вгору. Та слухняно злетіла до стелі, пролунало щось схоже на постріл, і куля вибухнула феєрверком іскор. Зал здивовано ахнув.

Чарівник Ренсон нахилився і розгорнув якийсь сувій.

— Проти тебе висунуто безліч звинувачень, Мати-сповідниця. З якого б ти хотіла почати? Не повертаючи голови, Келен краєм ока оглянула зал.

Ніяких шансів на втечу. Жодного. Навіть якщо сидяча перед нею людина і не чарівник зовсім.

— Оскільки всі звинувачення помилкові, гадаю, не важливо, з чого починати. Чому б нам відразу не покінчити з цією пародією на правосуддя і не перейти до страти?

В залі повисла мертва тиша. Чарівник Ренсон навіть не посміхнувся, але лише трохи підняв брови.

— О, ніякої пародії, Мати-сповідниця. Тільки дуже серйозні звинувачення.

І ми зібралися тут, щоб у всьому розібратися. Я не сповідниця, і не бажаю прирікати на смерть невинного. Перш ніж ми завершимо сьогодні розгляд справи, всі присутні дізнаються про твою зраду. Я хочу, щоб народ знав все про твою жорстоку тиранію.

Келен, гордо випроставшись, склала руки на грудях. Вона зберігала неупередженість сповідниці. Присутні подалися вперед.

— Оскільки список дуже довгий, — продовжив Ренсон, — думаю, ми почнемо з найбільш серйозного звинувачення. — Він заглянув у сувій. — Зрада.

— З яких це пір захист жителів Серединних Земель є зрадою?

Схопившись на ноги, Ренсон гримнув кулаком по столу.

— Захист жителів Серединних Земель?! В житті не чув такої брудної брехні з вуст жінки! — Він розправив балахон і сів. — Твій «захист» зводився до того, щоб вкинути народи Серединних Земель в безодню воєн. Ти збиралась приректи тисячі людей на смерть лише з побоювання, що замість тебе стане правити хтось інший. Причому, смію зауважити, правити з одностайного схвалення Ради.

— Навряд чи це схвалення одностайне, якщо Мати-сповідниця заперечує.

— Заперечує з власних корисливих спонукань.

— І хто ж буде правити Серединними Землями? Кельтонці? Ти сам?

— Рятівник народів. Імперський Орден. У Келен підкосилися коліна. Їй здалося, що на неї валиться стеля. В голові зашуміло. Вона злякалася, що її виверне прямо на очах у всіх присутніх. Зусиллям волі Келен взяла себе в руки.

— Імперський Орден! Імперський Орден вирізав Ебінісс! І знищив всю опозицію, щоб правити самому!

— Брехня. Імперський Орден присвятив себе правлінню на благо народу. Він просто бажає покласти край твоїм злочинним діянням.

— На благо! Так вони вирізали всіх жителів Ебініса! Вони гвалтували жінок!

Ренсон засміявся:

— Ну-ну, Мати-сповідниця! Імперський Орден не вбив жодної людини. Він повернувся до незнайомого Келен чоловікові. — Радник Торстен, хіба у вашому великому місті, резиденції королеви, хто-небудь постраждав?

Круглощокий чоловік виглядав здивованим:

— Я тільки два дні тому прибув з прекрасного Ебініса, і там нікому не відомо ні про яку різанину. В натовпі почувся регіт. Ренсон єхидно посміхнувся.

— Невже ти думала, Мати-сповідники, що у нас не знайдеться свідків, здатних спростувати твої інсинуації? Адже це всього лише твоя вигадка, щоб залякати народ і втягнути його у війну.

Ренсон клацнув пальцями. З'явилася якась жінка в лахмітті і встала біля столу. Ренсон ласкаво попросив її не боятися і розповісти свою історію.

Жінка розповіла, що її діти лягають спати голодними, тому що у неї немає грошей. Сказала, що змушена займатися проституцією, щоб прогодувати дітей.

Келен знала, що це брехня. У місті було достатньо милосердних людей та благодійних товариств, які охоче допомагали тим, хто дійсно потребував допомоги.

Протягом наступної години свідки виступали один за іншим, і кожен розповідав про голод і нужду, говорив про те, що палац не надав їм грошей на їжу і одяг, що їхні діти голодують. Натовп на гальорці уважно слухав, деякі навіть пустили сльозу.

Декого з виступаючих Келен впізнала. Вона згадала, що пані Сандерхолт свого часу пропонувала їм роботу, і всі вони відвертали носа від того, що їм пропонували, і в кінці кінців пані Сандерхолт довелося все робити самій.

Коли замовк останній свідок, чарівник Ренсон встав і звернувся до всіх присутніх:

— У Матері-сповідники багата скарбниця, і вона збиралася фінансувати війну проти тих мешканців Серединних Земель, які бажають звільнитися від її гніту.

Спочатку вона забирає у вас їжу, у вас і ваших дітей, а потім, щоб змусити вас забути про голод, придумує ворога і починає війну. Війну — на ваші кровні гроші, вкрадені нею для своїх багатих друзів. Поки ви голодуєте, вона собі ні в чому не відмовляє! Вам потрібен одяг, а вона купує зброю! Ваші сини проливають кров у битвах, а вона перебуває в розкоші! Коли ваших близьких несправедливо звинувачують у злочинах, вона користується своєю магією, щоб змусити їх зізнатися в недосконалих злочинах, щоб заглушити їх протести проти її тиранії!

Люди плакали. При останніх словах Ренсона деякі навіть заридали в голос. Однак більшість люто вимагало справедливості. Келен почала сумніватися, що їй просто відрубають голову. Швидше ця юрба розірве її на частини, перш ніж вона дійде до ешафота.

Ренсон підняв руки.

— Як представник Імперського Ордена Наказую, щоб народ отримав те, чого потребує. Наказую видавати кожній родині щомісяця по золотому на їжу та одяг для дітей. Під владою Імперського Ордена ніхто не буде голодувати.

По залу пронеслися захоплені крики. Овації не вщухали хвилин п'ять.

Ренсон сів і, зчепивши пальці, слухав. Весь цей час він не зводив очей з Келен, а вона невідривно дивилася на нього.

Келен прекрасно розуміла, що ніщо не дається даром, Вона знала, що надана доброта може обернутися неймовірною жорстокістю. Вона підрахувала, що подібні виплати спустошать казну щонайбільше через півроку. І що потім?

Коли гроші вичерпаються, а народ відвикне працювати і перестане обробляти землю? Ось тоді-то, безсумнівно, настане голод.

Нарешті змовкли останні вигуки. Ренсон нахилився вперед.

— Неможливо підрахувати, скільки народу недоїдають, померло від голоду або загинули на війні за твоїм наказом, Мати-сповідниця. Отже, абсолютно очевидно, що ти винна в зраді інтересів народу Серединних Земель. Не бачу сенсу в поданні подальших доказів, оскільки на це підуть тижні.

— Радники дружно висловили згоду. Ренсон ляснув долонею по столу. Значить, по першому пункту — зрада — Мати-сповідниця визнана винною.

Народ знову вибухнув схвальними криками. Келен стояла все так же прямо, на обличчі її застигла безпристрасна маска сповідниці. Ренсон зачитував список таких злочинів, про які — їй здавалося — чи можна навіть і говорити серйозно. Чергові свідки розповідали про такі жахи, які їй здавалося — здатні викликати лише сміх у будь-якої розсудливої людини. Але от тільки ніхто не сміявся.

Люди, яких вона ніколи раніше не бачила, виступали як очевидці того, що сповідниці здійснювали таємно від усіх. Рот Келен наповнився жовчю, коли вона почула, що народ дійсно про неї думає. Свідки повторювали порожні плітки і вигадки про кошмарні діяння сповідниць взагалі і Матері-сповідниці зокрема.

Все своє життя вона, як і інші сповідниці, жертвували всім заради цих людей, а вони, виявляється, вірили подібним жахам. Коли один зі свідків повідомив, що для підтримки своїх магічних здібностей сповідниці регулярно харчуються чоловічим м'ясом, Келен подумала, що вже це-то напевно викличе сміх. Але присутні тільки ахнули да витріщили очі. Келен закусила щоку, щоб не розплакатись. Сльози навернулися на очі не тому, що її звинувачували в подібних дурниці, а тому, що народ дійсно в це повірив.

Зрештою Келен і зовсім перестала слухати. Ренсон висував чергове звинувачення, виступали чергові свідки, радники визнавали її винною у черговому злочині, а Келен думала про Річарда. Вона згадувала кожну мить, проведений з ним, кожну його посмішку, кожне його дотик, кожен поцілунок.

— Тебе це, здається, забавляє?! — Гаркнув Ренсон. Келен прокинулася і зрозуміла, що посміхається.

— Що?

Біля столу стояла жінка і ридала в хустку. Келен глянула на неї, потім на Ренсон.

— Прошу вибачення, я, здається, пропустила її номер. Натовп гнівно сколихнулася. Ренсон відкинувся у кріслі, з огидою похитавши головою.

— Винна в застосуванні магії сповідниць до дітей.

— Що?! Та ти здурів! До дітей?!

Ренсон простягнув руку до жінки, яка завила в голос.

— Вона тільки що засвідчила, що в неї пропала дитина, і в інших жінок діти теж пропали. І що загальновідомо, що дітей викрадали для того, щоб сповідниці могли застосувати до них свою магію. Будучи чарівником, я можу підтвердити істинність цієї заяви.

Натовп завив від люті.

Келен глянула на нього.

— У мене голова розболілася. Чому б тобі її просто не відрубати?

— Незатишно тобі, Мати-сповідниця? Незатишно тобі від того, що у цих людей з'явився шанс на власні очі побачити свого гнобителя? Почути про твої злочини?

Щоб не розплакатися, Келен наділа безпристрасну маску сповідники.

— Я шкодую лише про одне: що присвятила все своє життя народу Серединних Земель. Знай я, що вони виявляться настільки невдячними і після всього, що я для них зробила, повірять усьому цьому бруду, то була б більш егоїстична і віддала б їх на милість справжньому тирану.

Ренсон суворо глянув на неї згори вниз. — Все життя ти працювала на благо Володаря. — Натовп знову ахнув. — Ось кому ти служиш. Ось на кого ти працюєш. Ти віддаєш душі цих людей своєму істинному господареві — Володареві Підземного світу.

Галерка заволала від жаху. По залу рознеслися гнівні вигуки і вимоги відплати. Потрясаючи кулаками, натовп подався вперед, але варта стримала натиск.

Ренсон підняв руку, закликаючи до тиші і спокою.

Келен окинула поглядом зал.

— Я віддаю вас в руки Імперського Ордена! — Голосно сказала вона. — Я більше не стану вас рятувати. Ви будете покарані за те, що настільки бездумно і настільки охоче повірили цій брехні. Покарані тим, до чого приведуть вас ваші егоїстичні бажання. Ви будете шкодувати про ті страждання, на які самі добровільно прирекли себе. Я щаслива, що до того часу буду вже мертва і в мене не виникне спокуси допомогти вам. І жалкую лише про кожну пролиту мною сльозу, викликану вашими негараздами. І до Володаря вас всіх!

Келен глянула на перекошеного Ренсона:

— Закінчуй! Рубай мені голову! Мене нудить від цієї пародії на правосуддя!

Ти переміг разом зі своїм Імперським Орденом! Убий мене, щоб я позбулася нарешті цього життя і пішла в світ духів, де мені не доведеться страждати від того, що я допомагаю кому б то не було. Я зізнаюся у всьому. Страть мене. Я визнаю себе винною у всьому. — Келен подивилася на лежаче біля її ніг тіло. — Крім вбивства цієї кельтонскої свині. Зараз я жалкую, що не я вбила його, але, на жаль, не можу претендувати на чужі лаври.

Ренсон зігнув брову.

— Брехлива до кінця, Мати-сповідниця? Не можеш зізнатися навіть в цьому вбивстві?

З'явилася леді Ордіт і, гордо задерши носик, засвідчила, що чула, як минулого вечора Келен загрожувала принцу Фірену. Радники також дружно підтвердили, що чули на власні вуха, як Келен погрожувала перерізати принцу горлянку.

— Це і є твій доказ? — Поцікавилася Келен.

Ренсон змахнув рукою:

— Приведіть свідка. Бачиш, Мати-сповідниця, нам відома істина. Одна з твоїх колишніх подруг хотіла приховати її від нас, так що нам довелося вдатися до крайніх заходів переконання…

До залу ввели тремтячу пані Сандерхолт. Тендітну жінку з двох сторін підтримували стражники. Обличчя її було попелястим, навколо червоних запалених очей залягли темні круги. Властива їй життєрадісність зникла. Пані Сандерхолт трохи погойдувалася, і, здавалося, вона навряд чи встоїть на ногах без підтримки.

Руки вона тримала витягнутими, мов боячись до чого-небудь доторкнутися. Їй висмикнули кліщами всі нігті. Келен звело вилиці.

Невілл Ренсон суворо глянув на жінку.

— Розкажіть, що вам відомо про вбивство. Пані Сандерхолт не кліпаючи дивилася на нього, закусивши губу. Очі її наповнилися сльозами. Було абсолютно очевидно, що говорити вона не хоче.

— Говори! — Стукнув кулаком по столу Ренсон. — Або ми визнаємо тебе винною в пособництві!

— Пані Сандерхолт, — м'яко покликала Келен. Жінка перевела погляд на сповідники. — Пані Сандерхолт, я знаю правду, і ви знаєте правду. І це головне. Вони все одно доведуть до кінця задумане, з вашою допомогою або без неї. Я не хочу, щоб ви через мене страждали. Будь ласка, скажіть їм те, що вони хочуть почути.

По щоках жінки потекли сльози.

— Але…

Кален випросталась.

— Пані Сандерхолт, як Мати-сповідниця я наказую вам свідчити проти мене.

Пані Сандерхолт зобразила подобу усмішки і звернулася до Ради:

— Я бачила, як Мати-сповідниця прослизнула за спиною принца Фірена. Не встиг він озирнутися, як вона перерізала йому горло.

Ренсон досить посміхнувся і кивнув:

— Дякую, пані Сандерхолт. І ви, будучи її подругою, все ж визнали за необхідне прийти сюди і виступити свідком, тому що бажали, щоб Рада і весь народ дізнався правду, чи не так?

Сльози ще сильніше потекли по обличчю жінки.

— Так. Хоч я і люблю її, але повинна була розповісти народу про її злочин.

Коли пані Сандерхолт вивели із залу, Рада визнала Келен винною.

Ренсон встав і підняв руку, закликаючи до тиші.

— Мати-сповідниця визнана винною за всіма пунктами! — Пролунали крики схвалення і вимоги негайної страти. — Мати-сповідниця буде обезголовлена. Але не сьогодні. — Він сердито відкинув рукою крики протесту. Шум вщух.

— Вона зробила злочини проти народу. Тому народ повинен дізнатися, що справедливість восторжествувала. Люди повинні отримати можливість бути присутнім на страті. Страта відбудеться через кілька днів, коли кожен, постраждалий від руки злочинниці, зможе бути присутнім при виконанні вироку.

Невілл Ренсон зійшов вниз і обійшов поміст. Зупинившись навпроти Келен, він подивився їй в очі і тихо сказав, звертаючись тільки до неї, а не до залу:

— Збираєшся застосувати до мене свою магію, Мати-сповідниця? — Саме про це Келен і думала, хоч і знала, що це її погубить. Але промовчала. Губи Ренсон розтягнулися в холодній жорстокої усмішці. — У тебе не буде такої можливості. Я заберу у тебе три речі. По-перше; твою силу і її символ. Подруге, твою честь. По-третє, твоє життя.

Келен кинулася на нього. Ренсон нерухомо стояв, зціпивши руки, і дивився, як вона, зрушивши ледь на пару дюймів, загрузла в повітрі, яке раптом ущільнилося.

Келен відчайдушно боролася з утримуючою її силою.

Чарівник підняв руки. Келен побачила спалах і скрикнула, відчувши хвилю холоду, яка пронизала тіло. Ніби вона голяка пірнула в крижану річку. Її охопило тремтіння. Обпалюючий холод висік сльозу. Біль був такий сильний, що, здавалося, сильніше і бути не може. Як з'ясувалося, може.

Біль спалювала нутрощі, серце готове було розірватися. Келен застогнала. І тут вона усвідомила, що стоїть на колінах, а Ренсон простяг руки у неї над головою. Коли біль пройшла, Келен відчула жах. Її сила зникла.

Там, де вона завжди несвідомо відчувала силу, тепер панувала порожнеча.

Як часто вона мріяла позбавитися від своєї магії, але ніколи не думала, що буде далі. Вона знову заплакала. Сльози втрати текли по її щоках. Келен раптом відчула себе голою перед натовпом.

Зусиллям волі вона зупинила сльози. Вона не дозволить цим людям насолодитися видовищем плачу Матері-сповідники. Ні, вони не побачать сльози Келен Амнелл.

Тим часом Ренсон витягнув з піхов меч принца Фірена. Зайшовши за спину Келен, він згріб її волосся і відтягнув його вгору.

Мечем він відрізав волосся, оголивши шию. Келен зазнала майже такого ж шоку, як ніби її позбавили магічної сили. Річард так любив її волосся! Вона знову насилу втрималася від сліз.

Невілл Ренсон підняв відрізану гриву і потряс нею під схвальні крики глядачів. Келен стояла на колінах, тупо дивлячись перед собою, поки солдати пов'язували їй за спиною руки. Ренсон схопив її за плече і підняв на ноги.

— З першим покінчено, Мати-сповідниця. У тебе більше немає ні сили, ні її символу. Як я і обіцяв. Тепер черга за іншим.

Келен мовчала. Говорити не було про що. Гидко усміхаючись стражники поволокли її вниз по сходах. Вона не стежила, куди її тягнуть. Вона думала про Річарда, сподіваючись, що він буде пам'ятати про її кохання. Вона забулася в спогадах, відключившись від навколишнього. Скоро вона навіки покине світ живих. Добрі духи залишили її.

Вона не відчувала відбувається. Без магії всередині вона і так відчувала себе вже наполовину мертвою.

Келен і не підозрювала, як багато значить для неї її сила, якою мірою магія є частиною її самої, поки не втратила її. Цікаво, можливо, це відчуття тужливої порожнечі взагалі притаманне людям, які не володіють магією? Келен не уявляла собі життя без магії.

Вона мріяла про смерть, аби не відчувати більше цієї порожнечі. Один тільки Річард прийняв її всю, разом з магією. Келен і сама не до кінця приймала свою силу, а Річард прийняв. А тепер занадто пізно. Втратити магію страшніше, ніж втратити життя. Тепер вона знала, що відчувають інші Володарі магічної сили, якщо з ними трапиться те ж, що і з нею. І оплакувала їх.

Ренсон ривком зупинив її і повернув до реальності. Вони стояли в тьмяно освітленому коридорі перед якимись залізними дверима. Стражник возився з іржавим замком. Келен упізнала це місце. Тут вона брала сповіді.

— А тепер прийшов час виконати мою другу обіцянку, Мати-сповідниця, прошипів Ренсон. — Тебе позбавлять честі.

Келен ахнула, коли він схопив її за волосся і відтягнув голову назад. Вона безпорадно стояла з туго стягнутими за спиною руками, а Ренсон, тримаючи її за волосся, цілував їй шию.

Саме в те місце, куди її цілував Даркен Рал.

В її мозку промайнули ті ж жахливі картини, як і тоді, з Ралом Даркеном. Келен пересмикнуло від огиди й від кошмарних видінь. Їй привиділися жінки Ебініса, тільки тепер вона була однією з них.

— Я б тебе згвалтував сам, — прошепотів їй на вухо Ренсон. — Але мені неприємна твоя гординя.

Двері зі скрипом відчинилися, і, не додавши більше ні слова, Ренсон штовхнув її в колодязь.

59

Келен ахнула, відчуваючи, що летить вниз. Але не встигла юна навіть подумати, що станеться, коли вона впаде на землю, як чиїсь руки грубо підхопили її й опустили на холодний камінь. Люк зачинився. При світлі висячого на стіні факела Келен побачила гидкі посмішки чоловіків.

Мотузка різала руки. Жах і відчуття повної безпорадності штовхнули її на відчайдушні дії. Першого, хто до неї наблизився, Келен вдарила в пах. Вона лежала на спині і могла чинити опір. Другому вона розбила ногою обличчя. Чоловік з криком впав. Келен продовжувала відчайдушно відбиватися.

Чиїсь руки схопили її за щиколотки. Вона спробувала брикнути нападника, але її тримали міцно. Тоді Келен різко відкотилася вбік і вивільнилася.

Але ненадовго. Її знову вхопили за ноги.

Чинячи опір, вона судорожно роздумувала. Якась думка стукала в її мутне свідомість. Щось пов'язане з Зеддом. Але що?

Чоловіки, відштовхуючи один одного, задерли їй сукню. Хтось уже лапав її стегна. Жирні пальці зачепили спіднє і стягнули вниз. Келен відчула грубий дотик. Вона відчайдушно чинила опір, намагаючись одночасно побороти паніку.

Двоє нападників лежали на підлозі. Один — зігнувшись навпіл, лице іншого перетворилося в місиво. Вона зламала йому ніс. Залишалися ще десять, і ці десять намагалися навалитися на неї всім скопом. Вони билися між собою, відштовхували один одного. Перемагав самий здоровенний.

Келен ледь могла дихати. І тут відчайдушним зусиллям вона згадала. Якось вона запитала Зедда, чи не може він звільнити її від магії сповідники. Їй хотілося позбутися від магічної сили, щоб бути з Річардом. Зедд відповів тоді, що це неможливо, що магія дана сповідниця від народження і відняти її можна тільки разом з життям.

Так як же Ренсон позбавив її сили? Зедд — Чарівник першого рангу. Немає чарівника більш могутнього, ніж Чарівник першого рангу. І чому, цікаво, Ренсон не побажав її згвалтувати сам? Заявив, що вона йому противна.

Але ж він же хотів позбавити її честі. Так чому ж він надав це право іншим?

Тому що боявся.

Боявся, що вона здогадається. Здогадається про що? І тут її осяяло. Перше Правило Чарівника!

Люди вірять тому, чому хочуть вірити. Або коли вони бояться, що це може виявитися правдою. Вона боялася, що Ренсон дійсно позбавив її сили.

Можливо, своїм чаклунством він тільки заподіяв їй біль і позбавив відчуття магії з тим, щоб вона повірила в те, чого боялася найбільше?

Чоловіки намагалися дістатися до Келен, а Келен намагалася дістатися до власної магії. Намагалася знайти її всередині себе. Але магії не було. Порожнеча, Там, де раніше відчувалася сила, тепер була порожнеча.

Келен насилу стримувала сльози, але вона не могла дозволити собі втратити самовладання. Зберегти самовладання — єдиний шанс врятуватися. Вона намагалася з останніх сил, але не могла знайти свою магію, не могла визвати її. Магії просто не було.

Келен відчайдушно хотіла звільнити руки.

— Зачекайте! — Скрикнула вона.

Чоловіки завмерли і, піднявши голови, подивилися на неї. Келен судорожно ковтнула повітря.

«Говори, — наказала вона собі. — Говори, поки є можливість».

— Ви все не так робите! — Вони заіржали.

— Нічого, якось впораємося! — Сказав хтось. Вона повинна побороти страх і привести думки в порядок. Ці люди все одно зроблять те, що хочуть, і вона не в змозі їм перешкодити. Боротьба ні до чого не приведе. Значить, потрібна хитрість. Треба заговорити їх, щоб виграти час.

— Якщо ви зробите так, як задумали, то позбавите себе істинного задоволення. Вони здивовано насупились.

— Ти це про що?

— Якщо ви зараз всі поб'єтеся і візьмете мене силою, ви не зможете насолодитися мною в повній мірі. Хіба не краще буде, якщо я захочу цього сама?

Чоловіки перезирнулися.

— А, вона діло говорить. Від королеви було мало пуття, коли вона відключилася.

— Королеви? — Перепитала Келен. — Якої такої королеви? Адже ви на мене навалилися. Ніякої королеви тут немає.

— Королеви Цірілли, — пояснив інший. — Вона спершу втратила свідомість, а потім пошкодилася розумом. Просто лежала, як сонна рибина. Але ми все одно її взяли. Взяли королеву. Хоча….

Келен придушила крик і насилу втрималася, щоб не брикнути когось із цих хамів. Не можна, або вона закінчить так само, як Цірілла.

Її єдиний шанс не сила, а хитрість. Потрібен час, щоб закликати магію. Але спочатку треба якимось чином роз'єднати чоловіків. Інакше дев'ять з них здолають того, кого вона підпорядкує собі. Спочатку потрібно все підготувати на той випадок, якщо магія спрацює. І зараз Келен потрібен з них найсильніший.

На якусь мить вона раптом злякалася, злякалася, що все марно, злякалася, що в неї не вистачить витримки довести справу до кінця. Але тут же зрозуміла, що, навіть якщо нічого і не вийде, різниця невелика. Її все одно згвалтують, і втрачати їй нічого.

— Ну от і я про те! Хіба для вас не краще, якщо я віддамся сама? Я пробуду тут кілька днів. Кожному вистачить часу насолодитися мною. І кожен з вас отримає те, що бажає.

Нудота підступила їй до горла.

— Продовжуй, — хрипко звелів самий здоровенний. Келен зібрала всю свою волю.

— Я… У мене ніколи не було чоловіка. У відповідь пролунало захоплене виття.

Келен ледь не заверещала, побачивши хижий блиск спрямованих на неї очей.

— Так, у мене ще не було чоловіка. Але ви все одно потрахаєте мене, і я не зможу вам перешкодити. Так якщо вже цьому все одно судилося статися, то я хотіла б… отримати задоволення.

Голодні усмішки стали ще ширше.

— Так? І що ж, як ти думаєш, доставить тобі задоволення, малятко?

— Ну, я хотіла б, щоб ви робили це спокійно і по черзі. Адже вам же теж так краще, так? І кожен з вас зможе сповна отримати те, що здатна дати справжня жінка.

Двоє чоловіків схопили її за ноги і розвели їх в сторони, бурмочучи, що візьмуть своє і так. Гігант з хрипким голосом відкинув їх убік, вдаривши одного об стіну так, що той стукнувся головою.

— Нехай продовжує! Вона справу говорить! — Він подивився на неї злими очима.

— Послухаємо, що ти можеш запропонувати.

Келен говорила впевнено, так, наче її саму приваблює така перспектива.

— Якщо ви зробите так, як хочу я, я дам вам все, що побажаєте.

Пролунали смішки. Гігант дивився підозріло.

— А навіщо це тобі? І звідки нам знати, що ти не брешеш?

— А тому, що так я теж отримаю задоволення. — Келен намагалася не виказувати страху. — Розв'яжи мені руки і побачиш, що я не брешу.

Вона підвелася. Гігант почав розв'язувати їй руки, а інший чоловік, скориставшись моментом, почав стискати їй груди. Келен сиділа спокійно.

Нарешті мотузки впали. Вона помасажувати затерплі зап'ястя і, посміхнувшись, погладила гіганта по щоці.

Він відкинув її руку.

— Втрачаєш час. Краще доведи, що не брешеш. Змусивши себе заспокоїтися, Келен сперлася об стіну. Задерши плаття, вона підняла коліна, розсунула ноги і подивилася на велетня.

— Потримайся мене.

Троє чоловіків разом потягнулися до неї. Вона грюкнула їх по руках.

— По одному, я сказала! — Вона подивилася гігантові в очі. Він був набагато крупніше інших. — Як тебе звуть?

— Тайлер.

— По одному. Ти перший, Тайлер. Потримайся мене. Важке дихання луною відбивалося від кам'яних стін. Гігант простягнув руку і погладив Келен. Їй потрібна була вся сила волі, щоб не зрушити коліна. Вона змусила себе дихати рівно, молячись, щоб він не помітив, як вона тремтить.

Груба фізіономія розпливлася в усмішці, коли він накрив долонею її лоно.

Келен легенько отпихнула його і зрушила ноги.

— Бачиш? Чи тобі більше до смаку всякі слабачки, які втрачають свідомість при першому ж дотику і лежать на підлозі, як заснулі риби?

Чоловіки погодилися, що, безсумнівно, так краще. Тайлер з підозрою дивився на неї.

— Ти схожа на сповідницю. Келен хихикнула:

— Сповідниця? Та ви на моє волосся подивися. Хіба у сповідниць воно таке?

— Ні… Але плаття…

— Ну, сповідниця його не носила, так що я його позичила.

— Наскільки я знаю, за крадіжку сукні голови не рубають. Що ти такого накоїла, що потрапила сюди? Келен підвела голову:

— Нічого я такого не натворила. Я невинна. Чоловіки розреготалися і сказали, що вони теж ні в чому не винні. Тільки Тайлер не сміявся. Очі його горіли небезпечним вогнем. Келен зрозуміла, що потрібно щось зробити. І швидко.

Серце билося так, немов ось-ось вискочить з грудей. Вона взяла обома руками руку Тайлера і поклала собі між ніг, стиснувши стегнами.

Хтива посмішка стерла всяку підозру з очей Тайлера.

— Так чого ж ти від нас хочеш? — Запитав він.

— Я залишуся тут, а інші нехай відійдуть геть і почекають, поки я буду з тобою. Так я буду відчувати себе в безпеці, і кожен з вас в свою чергу спокійно мною насолодиться. — Келен глянула на гіганта і облизавши губи, посміхнувшись. — Я хочу, щоб першим був ти. Завжди хотіла по-справжньому великого чоловіка.

Побачивши його погляд, вона здригнулася. Довелося нагадати собі, що вона — Мати-сповідниця і повинна зберігати ясну голову. Келен знову облизала губи і ще тісніше притиснулася до його руки.

Тайлер розреготався. Інші невпевнено вторили.

— Ви, високородні пані, вічно корчите з себе недоторканих, але, коли доходить до справи, стаєте такими ж повіями, як і інші.

Раптово він перестав сміятися, і у Келен завмерло серце.

— Тій повії, яка вирішила, що я її недостойний, і в останній момент надумала передумати, я звернув шию. Цей чарівник дохідливо пояснив нам, що зробить, якщо ми тебе вб'ємо. Але це зовсім не означає, що ми не змусимо тебе пожаліти, якщо ти не стримаєш слово. — Келен змогла лише посміхнутися і кивнути.

— Тоді приступимо.

Рухом руки він велів іншим відійти до протилежного краю колодязя, а Келен відчайдушно спробувала закликати свою магію. Звелівши своїм дружкам самим з'ясовувати, хто наступний, Тайлер повернувся до Келен і почав розстібати штани.

Келен судорожно шукала спосіб його зупинити. Їй потрібен час, щоб закликати свою силу.

— А як щодо поцілунку для початку? — Не потрібні мені поцілунки, — пробурчав він.

— Розсунемо-но ноги, як раніше. Мені це сподобалося.

— Ну, просто поцілунок великого сильного чоловіка викликає у жінки більше бажання!

Тайлер на мить завмер, потім обійняв її за плечі і ривком поклав на підлогу поруч з собою.

— Краще тобі швидше цього захотіти, поки у мене терпіння не лопнуло.

— Обіцяю. Тільки поцілуй мене спочатку.

Тайлер притиснувся губами до її рота. Келен ахнула, коли він несподівано просунув руку їй між ніг. Тепер він діяв рішуче і грубо, а не ніжно, як в минулий раз. Тайлер визнав її вигук за згоду і міцніше притиснувся до її губ. Келен обняла його.

Вона намагалася знайти спокій, як завжди, перед тим як вивільнити силу, але їй ніяк не вдавалося. Вона відчайдушно закликала свою магію — безуспішно.

На очах її виступили сльози. Дихання Тайлера ставало все більш переривчастим. Він цілував її так міцно, що боляче було губам. Келен прикинулася, що їй приємно.

Було практично неможливо зосередитися, відчуваючи, що він робить рукою у неї між ніг, але Келен не наважувалася зупинити його. Вона змушувала себе не зрушувати коліна, а паніка все більше оволодівала нею. Вона міцніше вдавила каблуки в підлогу, відчуваючи, як тремтять ноги.

Келен подумки вилаяла себе. Вона — Мати-сповідниця. Вона користувалася своєю магією незліченну кількість разів. Ще одна спроба. І знову безуспішна.

Перед очима в неї стояли жінки Ебініссй.

І тут вона згадала Річарда і мало не завила від туги. Якщо вона хоче коли-небудь побачити Річарда, вона повинна закликати свою магію. Повинна стати сильною. Повинна. Заради нього.

Марно. Вона схлипнула від розчарування. Тайлер, мабуть, вирішив, що вона стогне від бажання.

Він трохи відсунувся.

— Розсунемо ноги ширше, щоб всі побачили, як сильно благородна дама хоче Тайлера.

Келен покірно підтягла вище коліна і розвела їх ширше. Чоловіки заулюлюкали. Келен відчувала, як у неї горять вуха. Вона згадала обіцянку Ренсона позбавити її честі. Тайлер знову припав до її уст. По скронях Келен текли сльози.

Нічого не виходить. Вона не може закликати магію. Вибору немає. Доведеться пройти через все, що вона їм наобіцяла. Якщо вона порушить слово, її додатково до всього ще й поб'ють. Бігти нікуди.

Келен знову подумала про жінок Ебініса. Ось і її чекає те ж саме.

Надії немає. Вона подумки змирилася і прийняла те, що має ось-ось статися.

І тут вона згадала слова батька.

«Якщо ти коли-небудь здасишся, Келен, тобі кінець. Бийся з кожним подихом. До останнього подиху, якщо доведеться, але не здавайся. Ніколи. Не даруй їм перемоги. Бийся, чим можеш, до останнього подиху».

А вона не послухалася. Вона здавалася.

Тайлер сів.

— Досить цілуватися. Ти вже готова. Час минув. Чи зненавидить її за це Річард? Ні. Він зрозуміє, що у неї не було вибору. Він буде розчарований тільки, якщо вона засоромиться, що вона — жертва. Річард і сам виніс неймовірні муки, перш ніж Денна домоглася того, чого хотіла. Він розуміє, що означає опинитися безпорадним. Келен не винила його за те, до чого його змусили. І він не стане звинувачувати її. Він її втішить.

Якщо не вийде з цим, сказала собі Келен, може, вийде з наступним.

Вона не здасться. Буде намагатися знайти свою силу з кожним з них.

— Не рухай ногами, — прогарчав Тайлер, розстібаючи штани. Келен виявила, що інстинктивно звела коліна. Вона слухняно розставила їх. За скронь текли сльози.

О добрі духи, благала вона, допоможіть! Ні. Добрі духи ніколи не допомагали їй. Ніколи не приходили їй на допомогу, незважаючи на все, що вона для них робила, незважаючи на всі її благання. Не допоможуть і тепер.

До Володаря непотрібних добрих духів! Не плач, дівчинко, наказала собі Келен. Бийся. Бийся до останнього подиху, якщо треба.

— Будь ласка, поцілуй мене ще, — попросила вона.

— Досить з тебе поцілунків. Пора виконувати обіцянку. Настала моя черга.

Келен підтягла коліна ще вище, розставила ноги широко, як могла, і пограла стегнами.

— Ну, будь ласка! Мене ніхто ще так не цілував. Ще тільки один разочок!

Будь ласка! — Вона дивилася на його важко дихаючі груди. — Я догоджу тобі так, як жодна жінка. Тільки поцілунок ще разок.

Тайлер ліг на неї. Від тяжкості у Келен перехопило подих.

— Ще один раз, і ти мені даєш.

Лице Тайлера спотворилося, він явно втрачав самовладання. Його губи безжально терзали рот Келен. Вона спробувала відключитися від того, що відбувається і притиснула руки до масивної шиї Тайлера. Не вистачає повітря. Останній шанс. Останній подих.

Бийся, наказала вона собі. Бийся.

Заради Річарда.

І, як робила вона вже багато разів, Келен повністю розслабилася, хоч і не відчувала в собі магію.

І провалилася в темний бездонний колодязь.

Пролунав беззвучний грім.

Зметнулися хмари кам'яного пилу.

Чоловіки в дальньому кутку скрикнули від болю.

Келен мало не заволала від радості. Вона знову відчула в собі магію.

Слабеньку, тому що тільки що скористалася нею, але магію. Магія повернулася. Та вона ніколи і не йшла. Ренсон змусив її повірити брехні.

У Тайлера відвисла щелепа, він відкинувся назад і віддано заглянув їй в очі.

— Пані! — Прошепотів він. — Наказуй!

— Захисти мене!

Пролунав тупий стукіт голів об стіни, бризнула кров. Комусь Тайлер зламав руку. За підземеллю рознеслися крики болю. Жорстока сутичка тривала кілька хвилин, поки Келен не змусила нарешті Тайлера зробити те, що їй було потрібно, — забезпечити перепочинок.

Їй зовсім не було потрібно, щоб він бився з усіма відразу. Якщо їм вдасться здолати його, їй кінець. Келен потрібно було роз'єднати їх, тримати на відстані.

А Тайлер нехай її охороняє. Це єдиний шанс вижити, поки сили її не відновляться.

Вона викрикувала накази. Шестеро розлючених чоловіків ще були цілком в змозі битися. Один корчився на підлозі, скрикуючи від болю. З передпліччя у нього стирчав уламок кістки. Ще четверо, включаючи того, якому Келен на самому початку зламала ніс, лежали без руху.

Келен заявила чоловікам, що втихомирить Тайлера, якщо вони заберуться в свій кут і там залишаться. Неохоче вони рушили до протилежної стінки, тягнучи за собою поранених. Ніхто поки не наважувався нападати на гіганта, який шалено блищав очима.

Келен змусила їх повернути їй білизну, пригрозивши послати за нею Тайлера.

Вона сиділа в кутку, притулившись до стіни. Тайлер стояв поруч, злегка зігнувшись і розгойдуючись на п'ятах, готовий до бою. Чоловіки спостерігали за ним, відпочиваючи в своєму кутку. Келен розуміла, що це триватиме недовго. Рано чи пізно Тайлер втомиться, і тоді його прикінчать. І доберуться до неї. Чоловіки теж це розуміли.

60

Ніч тяглася повільно. Тайлер охороняв її, чоловіки спостерігали. Часом Келен ненадовго забувалася неспокійним сном. Вона не мала уявлення, котра година. Імовірно, за північ, ближче до світанку.

Хоч вона і розуміла, що рано чи пізно за нею прийдуть і обезголовлять, вона була щаслива — адже магія повернулася. Вона здобула перемогу. І добрі духи їй не допомогли. Вона сама впоралася. Вона не здалася.

А добрі духи ніколи не допомагали їй. Келен злилася на них. Все життя вона присвятила служінню добру, а добрі духи жодного разу їй не допомогли.

Що ж, з неї досить. Вона ніколи більше не буде думати про добрих духів і не стане допомагати невдячним жителям Серединних Земель. Що їй це дало?

Тільки загальну ненависть. Ті люди, за яких вона боролася, вважають, що вона заподіює зло їх дітям. Люди ніколи не любили сповідниць, але Келен була просто вражена, дізнавшись, що вони дійсно про неї думають.

Відтепер і надалі вона стане піклуватися тільки про себе, своїх друзів і Річарда. І до Володаря інших. Нехай усіх їх забирає. А з неї досить.

Вона більше не Мати-сповідниця. Вона тепер просто Келен.

Факел спалахнув і погас. Колодязь у пітьмі.

— Ще раз дякую вам, добрі духи! — Закричала Келен, і відлуння підхопило її крик. — І забери вас Володар!

Скориставшись темрявою, чоловіки навалилися на Тайлера. Келен не бачила, що відбувається, лише чула зойки, кректання і звуки ударів.

Пролунав гучний стукіт. Келен не могла зрозуміти, що це. І тут почула приглушений голос, що вимовляв її титул. Знайомий голос йшов зверху.

— Чандален! Чандален! Я тут, внизу! Відкрий люк!

— Мати-сповідниця! Як мені відкрити люк? Келен зойкнула, коли хтось вхопив її за кісточку і збив з ніг. Почувши її вереск, Чандален щось крикнув.

Тайлер схопив тримаючі її пальці, відігнув їх і зламав. У темряві пролунав крик.

— Чандален! Потрібен ключ! Візьми ключ!

— Ключ? Що таке ключ?

— Чандален! — Келен скинула зі свого живота чиюсь голову. — Чандален!

Пам'ятаєш, ми були в місті мертвих? Пам'ятаєш кімнату королеви, яка була замкнена? Згадай, я тоді показала тобі ключ, яким відмикають двері! Чандали, в одного із охоронців на поясі висить кільце! На ньому ключ! Поспішай!

Келен почула хрип Тайлера, якого притиснули до стіни. Почула, як трощать щелепи його кулаки. Зверху пролунав металевий скрегіт.

— Мати-сповідниця! Він не повертається!

— Отже, не той! Візьми інший!

Хтось налетів на неї, перекинувши на підлогу. Келен вчепилася йому в обличчя.

Чоловік ударив її в живіт.

Раптово в колодязь проникло світло. Тайлер побачив лежачого на ній негідника і скинув його. Зверху впали сходи.

— Тайлер! Не давай їм наблизитися до сходів! Келен підтяглася і полізла вгору. Чоловіки всім скопом навалилися на Тайлера. Вона почула стогін і хрускіт зламаних хребців. Нога зісковзнула зі сходинки. Її схопили за щиколотку.

Келен штовхнула в обличчя нахабу і знову полізла вгору. Чоловік полетів вниз, загрожуючи збити собою інших, але ті миттєво кинулися врізнобіч.

Келен вчепилася в простягнуту руку. Чандален обхопив її зап'ястя і втягнув у проріз, заколовши чоловіка, що ліз за нею. Той впав вниз, і Чандалов швидко зачинив люк. Задихаючись, Келен звалилася в його обійми.

— Пішли, Мати-сповідниця. Потрібно забиратися з палацу.

Всюди валялися стражники, безшумно убиті зі спини трогом Чандалена.

Поки вони мчали по похмурих темних коридорах наверх, Чандален не випускав її руки. Келен дивувалася, як Чандален знайшов дорогу. Мабуть, хтось йому допоміг.

Звернувши за кут, вони побачили поле кривавої битви. Всюди валялися трупи.

На ногах стояла тільки одна людина — Орск. Його величезний бойова сокира була вся в крові. Побачивши її, Орск від радості ледь не вистрибнув зі шкіри. Келен же, побачивши його поцяцьковану шрамами фізіономію, навіть заверещала від захоплення.

— Я велів йому чекати тут, — пояснив Чандален, тягнучи її за собою по калюжах крові. — Сказав, що приведу тебе, якщо він почекає тут і буде охороняти цей коридор.

Подивившись на неї, Чандален нахмурився. Келен збагнула, що він дивиться на її волосся. Точніше, на те, що від нього залишилося. Однак він промовчав, за що вона була йому вдячна. Було більш ніж дивно не відчувати звичної тяжкості на голові. Прикро до сліз. Їй так подобалися її волосся. І Річард його любив.

Келен вихопила сокиру з рук убитого стражника. Ще не відновивши повністю свою силу, вона відчула себе більш впевнено зі зброєю в руках, Чандален, тягнучи за собою Келен, влетів в якісь двері. Орск слідував позаду. Відразу за дверима капітан варти тискав жінку. Жінка цілувала його, обхопивши його шию руками. Руки капітана нишпорили у неї під спідницею.

Коли вони пробігали повз, капітан оглянувся. Чандален на ходу ввігнав йому під ребра довгий кинджал.

— Пішли! — Крикнув він жінці. — Ми витягли її.

Жінка побігла слідом за ними. Келен спантеличено озирнулась: Джебр Бевінвьє, та сама, що тоді зомліла.

— Що сталося? — Запитала її Келен.

— Вибачте мене, Мати-сповідниця, за те, що я втратила свідомість. Мені було видіння, що вам відрубали голову. Це мене налякало настільки, що я зомліла. Я зрозуміла, що повинна зробити все, щоб запобігти цьому. Мені сказали, що в лісах у вас є друг. Я пішла і розшукала його.

Вони притулилися до стіни, перечікуючи, поки в сусідній залі пройде патруль.

Коли кроки солдатів затихли. Чандален повернувся і сердито подивився на Джебр:

— Чим це ти займалася з цим мужиком? Та здивовано моргнула:

— Це капітан варти. Він здійснював обхід з цілою ротою. Я переконала його відправити солдат прогулятися. Я зробила, що змогла, щоб перешкодити п'ятдесяти солдатам захопити вас там, внизу.

Чандален пробурмотів, що, може, вона і права. Вони рушили далі. Келен сказала Джебр, що та діяла хоробро і що вона, Келен, прекрасно розуміє, яка для цього потрібна мужність. Джебр заперечила, що вона зовсім не героїня і не збирається нею бути.

Звернувши за кут, вони побачили пані Сандерхолт. Скрикнувши, Келен обняла маленьку жінку. Пані Сандерхолт замахала перебинтованими руками.

— Не зараз, Мати-сповідниця. Вам потрібно тікати. Цей шлях вільний.

Джебр, Орск і Чандален кинулися бігти в зазначеному напрямку, але Келен помчала в іншу сторону. Решта розвернулися і помчали за нею.

— Що ти робиш! — Крикнув Чандален. — Ми повинні тікати!

— Мені потрібно забрати дещо з моїх покоїв.

— О духи! Що ти там забула?!

— Ніж твого предка, — відповіла вона на бігу.

Чандали зрозумів, що заперечувати марно, і кинувся за Келен по лабіринту вузьких коридорів. Кілька разів вони наривалися на стражників, і всякий раз Орск кришив ворогів в капусту.

Раптово Келен налетіла на здивованого гвардійця, який спробував зупинити її. З усією сили Келен увігнала йому в груди сокиру. Гвардієць перекинувся на спину, дряпаючи підлогу мечем.

Келен поставила ногу йому на живіт і спробувала висмикнути сокиру. Сокира не піддавався. Тоді вона схопила меч. Чандален лише скинув брову. Перш ніж вони дісталися до її покоїв, Келен одержала можливість пустити в хід і меч.

Вона влетіла в спальню, а Джебр з чоловіками залишилися чекати зовні. Побачивши свій вінчальний наряд, Келен на мить завмерла, потім схопила його і притиснула до грудей. За ним вона і прийшла. Впустивши сльозу, Келен скачала плаття в тугий вузол і сунула в мішок.

У шафі лежав й інший її одяг, акуратно вичищений. Келен запхала речі в мішок, попередньо прикріпивши до лівої руки кістяний ніж. Накинувши на плечі плащ, вона схопила лук.

Келен вилетіла в коридор з мішком і сагайдаком за спиною. На плечі висів лук. Все, що їй потрібно. Все, що має для неї цінність. Зупинившись на мить, вона кинула останній погляд на своє житло, несвідомо погладжуючи кістяне намисто, і пішла вниз по чорному ходу, що вів до виходу з палацу.

Вона втратила рахунок стражникам, убитим Чандаленом. Коли з бічного коридору вилетів здоровенний солдат, Келен мимохідь зарубала його мечем. Їх четвірка сіяла смерть на своєму шляху. На башті дзвони відчайдушно били сполох.

На майданчику перед центральною сходами Орск зніс голову черговому стражникові, і обезголовлене тіло покотилося вниз, заливаючи кров'ю сходинки.

Ніби червона килимова доріжка стелилася перед ними. Тіло зупинилося біля ніг статуї Магди Сірусом, першої Матері-сповідниці.

Четвірка втікачів понеслася по сходах. Тупіт ніг далеко розносився по величезному залу. Майже в самому низу ноги Келен раптово підкосилися від різкого болю, і решту сходинок вона пролетіла стрімголов. Друзі з переляку підбігли до неї, запитуючи, чи все в порядку. Келен відповіла, що всього лише оступилася.

Але вона не оступилася.

Знявши з плеча лук, Келен вказала їм напрямок.

— Біжіть вниз по коридору. Ви все, біжіть вниз по коридору. В кінці звернете направо. Я наздожену. Біжіть.

— Ми тебе не кинемо! — Вигукнув Чандален.

— Біжіть, я сказала! — Келен намагалася впоратися з гострим болем в ногах, Орск, поквап їх! Я наздожену. Я на тебе дуже розсерджуся, якщо ти не відведеш їх звідси.

Орск загрозливо підняв сокиру. Чандален з Джебр, нічого не розуміючи, почали повільно відступати.

— Орск! Виведи їх!

— Але чому?! — В один голос вигукнули джебр і Чандалов.

Келен мовчки махнула луком. У дальньому кінці залу під аркою виднілася темна постать.

— Тому що інакше він уб'є вас.

— А ти, Келен? Біжи!

— Якщо я не вб'ю його, він вислідить нас всіх за допомогою магії.

По залу пронеслася жовта блискавка. Посипалася штукатурка.

Келен витягла з сагайдака стрілу Чандалена. Стрілу-вбивцю.

— Мати-сповідниця! — Закричав Чандален. — Ти не потрапиш в нього! Ти повинна бігти!

Келен вирішила не говорити, що чарівник насилає на неї спалахи ріжучої болі і бігти вона все одно не може.

— Орск! Виводь їх! Негайно! Я наздожену!

Черговий жовтий промінь обрушив каміння, і трійця побігла по коридору. Орск підганяв Джебр з Чандаленом.

Келен опустилася на коліно, щоб прицілитися. Відтягнула тятиву. Наконечник стріли лежав строго горизонтально. Вона ледве розрізняла Ренсона, занадто далеко той стояв. Від болю каламутилося в очах.

Вона чула його сміх. Сміх, схожий на сміх Даркена Рала. Келен закусила губу, щоб здолати біль і утримати готовий вирватися крик. Але стогону стримати не змогла.

— Так ти ще й Лучниця, Мати-сповідниця? — Здалеку гукнув її Ренсон.

Його сміх луною відбивався від каменів. — Недовго ж тривало твоє щастя, Мати— сповідниця. Сподіваюся, воно того варте. Ти проведеш в колодязі достатньо часу, щоб поміркувати над цим.

Занадто далеко. Вона не зможе прицілитися. Ось Річард зміг би. Вона сама бачила.

«Будь ласка, Річард, допоможи! Покажи, як ти це зробив тоді. Допоможи мені».

Кам'яна лоза відірвалася від стіни і обвилася навколо талії. Келен скрикнула від болю.

Вона знову натягла тятиву. До останнього подиху, якщо доведеться, повторила вона собі. Руки трусилися. Вона ледве розрізняла постать чарівника. Занадто далеко.

Лоза обмоталася тугіше. Тепер Келен не змогла б втекти, навіть якщо б захотіла.

«Річард, допоможи!»

Хвиля болю пронизала всі нутрощі. По щоках потекли пекучі сльози.

Келен судорожно хапала повітря ротом. Вона не могла підняти лук.

Сходи засвітилися. Гуркіт стояв оглушливий. Мимо проносилися осколки каменів. Хмари пилу вилітали стовпом і з шумом обсипалися.

У мозку зазвучали слова Річарда:

«Ти повинна зуміти вистрілити, що б не відбувалося навколо. Тільки ти і твоя мета, нічого більше. Останнє не важливо. Від решти ти повинна відмовитися. Не думай, як тобі страшно або що станеться, якщо ти схибиш. Ти повинна вистрілити, незважаючи ні на що".

Келен згадала, як він шепотів їй ці слова, шепотів, що потрібно закликати мішень.

І в ту ж мить мішень наблизилася, ніби чарівник стояв прямо перед нею. Вона бачила вогненні блискавки, що зриваються з його пальців. Вона бачила мету, його кадик, що скаче вгору і вниз від сміху. Вона затамувала подих, як учив Річард. Стріла відшукала свій шлях.

І ніжно, як дихання немовляти, стріла зірвалася з лука і полетіла.

Келен бачила її оперення, бачила, як тятива вдарила її по зап'ястку.

Кам'яна лоза обвилася навколо шиї.

Келен не зводила очей з цілі. Стежила за оперенням стріли в польоті. Ренсон все реготав, і роздираюча її біль наростала.

Раптово регіт чарівника обірвався. Келен відчула, як наконечник вп'явся йому в горло. Кам'яна лоза відвалилася, і Келен звалилася на карачки. По обличчю текли сльози, вона чекала, коли припиниться біль. І біль відступила, змінившись блаженним спокоєм.

Келен піднялася на ноги.

— І тебе теж до Володаря, чарівник Невілл Ренсон!

Пролунав оглушливий грім, який зазвичай супроводжує удар блискавки, тільки замість спалаху світла на зал опустилася непроглядна темрява. У Келен мурашки побігли по шкірі.

Світло повернулося.

Вона зрозуміла — чарівника Невілла Ренсона дійсно забрав Володар.

Вона почула хрип і обернулася якраз вчасно: зверху до неї біг стражник. Келен нахилилася, взяла солдата на себе і перекинула його через перила.

Стражник спробував наостанок схопити її з собою, але його руки, зісковзнувши, зімкнулися на намисто, він зірвав його і потягнув з собою. Келен бачила, як стражник, пролетівши три поверхи, впав на кам'яну підлогу. Бачила, як при ударі намисто випало у нього з рук і ковзнуло на підлогу.

— Щоб їм грець, цим добрим духам, — пробурчала вона і попрямувала було вниз, підібрати намисто, але вчасно одумалася. Наближалися стражники.

Мить повагавшись, вона помчала по коридору. Добрі духи не допомогли їй.

Так що толку від намиста? Не варто воно життя.

Келен наздогнала своїх біля самого виходу. Побачивши її, друзі полегшено зітхнули: Келен жива, а чарівник їм більше не страшний. Вони вибігли в ніч.

Келен вказувала дорогу. Четвірка мчала по сходинках під безугавний набатний дзвін. Келен вела їх на південь — найкоротшим шляхом до лісів.

Задихана Джебр схопила її за руку:

— Мати-сповідниця!..

— Я більше не Мати-сповідниця. Клич мене Келен.

— Нехай Келен. Але ви все одно повинні мене вислухати. Ви не можете тікати звідси.

Келен попрямувала до доріжки, що перетинає двір.

— Мені більше тут нічого не треба. З мене досить.

— Ви потрібні Зедду! Келен різко обернулася:

— Зедду? Ти знаєш Зедда? Де він? Джебр ловила ротом повітря.

— Це Зедд послав мене в Ейдіндріл. На наступний день після того, як ви відлетіли з Д'хари. Він сказав, що повинен розшукати жінку на ім'я Еді, а потім вони разом приїдуть в замок Чарівника. Він послав мене сюди допомогти вам і Річарду і передати, щоб ви дочекалися його. Ви потрібні Зедду.

Келен схопила Джебр за плечі.

— І мені потрібен Зедд. Дуже потрібен.

— Тоді ви повинні дозволити мені допомогти вам. Вам не можна тікати. Вони вирішать, що ви спробуєте втекти звідси, і стануть обшукувати околиці. Але нікому й на думку не спаде, що ви залишилися в Ейдіндрілі.

— Залишитися? В Ейдіндрілі?

Келен задумалась. В Ейдіндрілі її добре знали. Хоча ні, не зовсім так.

Знали її довге волосся. Крім радників, послів, слуг і дворян, мало хто бачив Матір-сповідницю зблизька. А якщо хто і бачив, то завжди в першу чергу дивився на її довге волосся. Якого більше немає.

Згадавши про втрату, Келен мало не заплакала. Вона й не здогадувалася колись, як багато значить для неї її довге волосся, волосся сповідниці, і сила — сила сповідниці.

— Мабуть, ти права, Джебр. Але де ми сховаємося?

— Зедд дав мені золота. Ніхто не знає, що я допомагала вам. Я зніму кімнати і сховаю вас всіх.

Келен на мить замислилася, і раптом обличчя її осяяла посмішка.

— Ми станемо твоїми слугами. У такої дами, як ти, неодмінно повинні бути слуги. Джебр відсахнулася.

— Мати-сповідниця, цього ніяк не можна. Я сама лише служниця. Зедд велів мені прикинутися леді, зображати знатну даму, але я більше не можу грати цю роль. Знатна дама — ви.

— Те, що ти служниця, анітрохи не принижує тебе в моїх очах. Кожна людина лише та, ким вона є, ні більше ні менше, Келен знову очолила невеликий загін, але тепер вона прямувала в ту частину Ейдіндріла, де були тихі, відокремлені, дорогі готелі.

— І пора тобі почати вчитися тому, що ти повинна вміти. Ми всі будемо робити те, що повинні. Але якщо ти і далі будеш називати мене Матір'ю-сповідницею, ти нас усіх погубиш.

— Я постараюся… Келен. Все, що я знаю, це те, що ми повинні чекати, поки Зедд повернеться в Ейдіндріл. — Джебр наполегливо смикнула Келен за рукав. — Мати-сповідниця, де Річард? — Зніяковівши, вона заговорила зовсім тихо:

— Я нікого не хочу образити і сподіваюся, ніхто не образиться, але Річард дуже потрібен Зедду.

Саме Річард.

— Ось тому-то мені і необхідний Зедд, — відповіла Келен.

61

Річард схопив хлопчаків за руки.

— Не так швидко, — прошепотів він. — Я ж сказав, що піду першим.

Кип і Герш нетерпляче зітхнули. Річард обережно виглянув з-за рогу, оглянув коридор і притиснув хлопчиків до стіни. У них в кишенях копошилися жаби.

— Це все дуже серйозно. Я вибрав вас, бо ви — найкращі. А тепер ви в точності зробите так, як я сказав, в точності, як домовлялися. Стійте тут, притулившись до стінки, і рахуйте до п'ятдесяти. Не смійте навіть носа висовувати, поки не долічите. Я на вас розраховую. Сподіваюся, ви все зробите правильно.

Хлопчаки посміхнулися.

— Не турбуйся, — відповів Кіп. — Ми їх відведемо. Річард присів навпочіпки і погрозив хлопчині пальцем.

— Справа дуже серйозна. Це зовсім не гра. Цього разу ви дійсно можете нарватися на великі неприємності. Ви не передумаєте?

Кип сунув руки в кишені і помацав жаб.

— Ти звернувся до тих, кому треба, Річард. Ми це можемо. І хочемо.

Хлопчики були дуже збуджені, адже вони ніколи ще не викидали такі номери під носом у жандармів. Для них це була незвідана територія. Річард розумів, що діти не віддають собі звіту, на яку небезпеку вони наражаються, і йому було огидно користуватися їх довірливістю. Але нічого іншого придумати не вдалося.

— Ну що ж, тоді починайте рахувати. Один…

Річард вийшов з-за рогу і рушив по залу. Плащ мрісвіза майорів у нього за плечима. Дійшовши до потрібних дверей, він притулився до білої мармурової стіни напроти, підняв капюшон, загорнув плащ і почав зосереджено думати про мармур за спиною; Річард стояв нерухомо. Хлопчаки вилетіли з-за рогу, волаючи і верещачи на всю силу легень, і понеслися по коридору. Зупинившись біля подвійних дверей, вони озирнулися. Річарда вони не помітили, і він зрозумів, що діти ніяк не можуть збагнути, де ж він ховається.

Як і було велено, хлопчики відчинили двері і, сміючись від захвату, почали жбурляти в кімнату жаб. Сестри здивовано завмерли. Але лише на мить. Річард бачив, як вони вискочили з-за столів і одна на ходу схопила хлист. Діти з реготом жбурнули останніх жаб і понеслися в різні боки, волаючи: «Не зловиш! Не зловиш!»

Сестри Юлія та Фінелла вискочили в коридор, ковзаючи по мармуровій підлозі, і ледь не налетіли на Річарда, загальмувавши буквально в декількох дюймах від нього.

Річард затамував подих.

Сестри побачили тікаючих в різні боки хлопчиків і витягли руки.

Жовті блискавки збили на підлогу картини, що висіли на стінах, але в хлопчиків не потрапили. Закричавши від злості, сестри рвонули за хлопцями. Фінеллі — за Кіпом, Юлія — за Гершем.

Річард виждав, поки вони не зникли за рогом, відійшов від стіни і розслабився. Плащ знову став чорним. Цікаво, як це виглядає з боку?

Глядачеві здається, що людина матеріалізувалася буквально нізвідки.

У приймальні нікого не було. Перед дверима, розташованої між столами, повітря мерехтів і пульсувало. Річард простягнув руку. Повітря виявилося тягучим, але, схоже, нешкідливим. Пройшовши крізь мерехтіння, він увійшов у двері.

Кабінет, поменше його власної вітальні, бідно освітлений, був оброблений дорогим темним деревом. У центрі стояв великий горіховий стіл, завалений паперами та книгами. На столі горіли три свічки. Уздовж стін до самої стелі тяглися стелажі, битком набиті пошарпаними фоліантами. Там же лежало кілька дивних предметів.

На стільці стояла літня прибиральниця, одягнена у важке темно-сіре робоче плаття, і витирала пил з верхньої полиці. Коли Річард зупинився, вона здивовано обернулася. Жінка подивилася на двері і знову перевела погляд на юнака.

— Як ти…

— Пробачте, мем. Я не хотів вас налякати. Я всього лише хочу бачити абатису. Вона тут?

Жінка присіла, намагаючись намацати ногою підлогу. Річард подав їй руку. Вона вдячно посміхнулася, відкинувши з чола сиве пасмо. Решта волосся було зібране у вузол на потилиці. Коли жінка випросталась, виявилося, що її верхівка ледь дістає йому до грудей. Жінка була настільки повною, що, здавалося, ніби колись вона була високою, але якийсь велетень натиснув їй на голову і втиснув вниз на цілий фут.

Вона дивилася на нього, здивовано насупившись:

— Сестри Юлія та Фінеллі дозволили тобі пройти?

— Ні, — відповів Річард, оглядаючи поглядом затишне приміщення. — Вони вийшли.

— Але вони повинні були залишити щит…

— Мем, мені необхідно поговорити з абатисою. — У дальньому кінці кімнати Річард побачив відчинені двері, що виходить у внутрішній двір. — Вона тут?

— Тобі призначена зустріч? — Ласкаво поцікавилася жінка.

— Ні, — зізнався Річард. — Я вже багато днів намагаюся домогтися аудієнції.

Але ті дві сестри не занадто згідливі, так що я призначив зустріч сам.

Жінка потеребила пальцем губу.

— Розумію. Але ти повинен домовитися про аудієнцію заздалегідь. Такі правила.

Мені дуже шкода.

Річард рушив до дверей у двір. Він вже почав втрачати терпіння, але намагався говорити спокійно, щоб не налякати стару служницю.

— Послухайте, мем, мені необхідно бачити абатису, інакше всіх нас чекає аудієнція у Володаря: Брови жінки здивовано піднялися.

— Пра-авда? — Вона поцокав мовою. — У Володаря, значить. Так-так-так…

Річард раптово завмер, потім, скривившись, аж крякнув з досади. Він різко розвернувся на каблуках.

— Адже ви і є абатиса, так? Обличчя жінки розпливлося в усмішці, очі стали зовсім вузенькими.

— Так, Річард, гадаю, це я і є;

— Ви знаєте, хто я такий?

— О, так, знаю, — розсміялася вона. Річард зітхнув:

— Отже, це ви тут головна? Жінка засміялася.

— Наскільки мені відомо, схоже, тепер головний тут ти. Пробув менше місяця, а вертиш вже доброю половиною мешканців Палацу. Я вже було подумувала просити про аудієнцію тебе.

Річард дружньо ткнув її в плече.

— Я б вам її надав.

— Я чекала зустрічі з тобою. — Абатиса поплескала юнака по руці. — Відтепер ти можеш приходити до мене, коли захочеш.

— Тоді чому ж ви відмовлялися зустрітися зі мною раніше?

Абатиса склала руки під повні груди.

— Випробування, мій хлопчику. Саме звичайне випробування. — Вона посміхнулася.

— Дуже вражаюче. Я думала, тобі буде потрібно місяців шість — вісім.

Раптово відчинилися двері. Річард, відтягнутий нашийником, з тріском вкарбувався спиною в стіну. Від удару в нього перехопило подих. Він був затиснутий намертво. В дверях, взявшись у боки, стояли дві розгнівані сестри.

— Ну-ну, припиніть, — веліла абатиса. — Відпустіть хлопчика.

Річард гепнувся на підлогу, в упор дивлячись на сестер.

— Це я намовив хлопчаків. У тому, що вони натворили, винен я. Якщо потрібно когось покарати, покарайте мене. А якщо ви їх скривдите, то будете мати справу зі мною.

Одна з сестер зробила крок до Річарда.

— Наказ про їх покарання вже відданий. Цього разу, для різноманітності, вони отримають заслужений урок. — Вона сердито погрозила йому батогом. — А тобі краще подумати, яке покарання чекає тебе.

— Так, сестра Юлія, — сказала абатиса. — Думаю, з покаранням питання вирішене. — Сестра самовдоволено посміхнулась Річарду. — Вашим покаранням, — додала аббатиса.

— Абатиса Аннеліна?! — Ахнула сестра Юлія.

— Хіба я не давала вам особливе розпорядження ні за яких обставин не допускати сюди Річарда? Сестри випростались.

— Так, аббатиса Аннеліна.

— І ось він тут. У моєму кабінеті. Сестра Юлія вказала на двері:

— Але… Адже ми встановили щит! Він не міг…

— Так? Не міг? — Побачивши підняту брову абатиси, сестра опустила руку, По-моєму, я бачу його тут. Чи може це мені здається, сестри?

— Так, він тут, абатиса Аннеліна, — відповіли вони хором.

— І тепер ви маєте намір винагородити себе за невиконання мого наказу, повернувшись на свої місця, ніби нічого не сталося? А їх покарати за успіх? Абатиса клацнула мовою. — Ви обидві понесете те покарання, яке призначили хлопчикам.

Сестри зблідли.

— Але, абатиса… — Прошепотіла Финелли. — Ви не можете так покарати сестер.

— Невже, сестра Фінелла? І яке ж покарання ви призначили хлопчикам?

— Публічне шмагання різками… завтра вранці… після сніданку.

— Справедливе покарання. Ви обидві завтра займете їх місце.

— Але, аббатиса Аннеліна, — ошелешено промовила сестра Юлія. — Ми — сестри Світла. Для нас це принизливо.

— Трохи смирення ще нікому не зашкодило. Всі ми — ніщо перед Творцем.

За невиконання наказу вас відшмагають завтра замість хлопчиків.

Сестра Юлія напружилася:

— А якщо ми відмовимося підкоритися, абатиса Аннеліна?

Абатиса посміхнулася:

— Тоді ви продемонструєте мені, що не заслуговуєте більше довіри і не бажаєте далі бути сестрами Світла.

Сестри схилилися в поклоні. Коли двері за ними зачинилися, Річард, піднявши брову, подивився на абатису:

— Не хотів би я опинитися в числі ваших ворогів, абатиса Аннеліна. Жінка засміялася:

— Будь ласка, клич мене Енн. Старі знайомі звуть мене так.

— Я буду щасливий звати вас Енн, абатиса, але я не належу до числа ваших старих знайомих.

— Ти так думаєш? — Абатиса посміхнулася. — Треба ж, який розумний хлопчик.

Гаразд, не важливо. Все одно клич мене Енн. Знаєш, чому я їх покарала? Тому що ти взяв на себе відповідальність за свої вчинки. А вони не зрозуміли, наскільки це важливо. Ти вчишся бути чарівником.

— Про що ви?

— Ти ж знав, що з цими сестрами зв'язуватися небезпечно, вірно? — Річард кивнув. — Але використовував хлопчиків, хоч і розумів, що вони можуть постраждати.

— Так, але я повинен був. Мені необхідно було зустрітися з вами, а нічого іншого придумати не вдалося.

— Тягар чарівника. Ось як це називається. Використовувати людей. Розумний чарівник розуміє, що не все може зробити сам. І якщо справа досить важливе, доводиться використовувати звичайних людей, щоб виконати те, що необхідно. Навіть якщо це буде коштувати їм життя. Це рідкісна якість. Якість, вкрай необхідна хорошому чарівникові. А можливо, і хорошій аббатисі.

— Енн, це терміново. Мені необхідно поговорити з вами.

— Терміново, так? Ну що ж, чому б нам в такому випадку не прогулятися по саду? Там і обговоримо твою важливу справу.

Аббатиса взяла Річарда під руку, і вони вийшли назовні. Залитий місячним світлом сад здавався величезним. Тут були дерева, кущі, квіткові клумби та доріжки. І навіть дуже симпатичний ставок. Але Річард не звертав уваги на всю цю пишність. Після розмови з Уорреном він ледь міг їсти і спати. Якщо Володар вирветься на свободу, то дістане всіх, включаючи Келен. Він, Річард, повинен щось зробити.

— Енн, у світі відбуваються великі неприємності. Мені потрібна ваша допомога. Мені необхідно позбутися від ошийника, щоб я міг допомогти людям.

— Саме для цього я й тут, Річард. Щоб допомогти. Що за проблема?

— Володар…

— Безіменний, — поправила вона.

— Яка різниця?

— Називати його по імені — значить притягувати його увагу.

— Енн, це всього лише слово. Важливе значення слова, а не порядок букв в ньому. Невже ви, правда, вважаєте, що, якщо в розмові назвати Володаря Безіменним, він не зрозуміє, що мова йде саме про нього? Велика помилка вважати, що твої вороги дурні, один лише ти розумний.

Жінка від душі розсміялася:

— Довго ж я чекала, поки хто-небудь до цього додумається!

Вони зупинилися біля ставка.

— Що таке «камінь, кинутий у ставок»? — Аббатиса дивилася на воду.

— Наприклад, ти, Річард.

— Ви хочете сказати, я не один такий? Маленький камінчик піднявся з землі і ліг їй в руку.

— Кожна людина впливає на оточуючих. Деякі люди надихають інших на великі справи. Деякі затягують до злочину.

Володіючі даром впливають на оточуючих ще сильніше. Чим сильніше Хань, тим сильніше вплив.

— Але до мене-то це яке має відношення? І який зв'язок між цим і «каменем, кинутим у ставок»?

— Бачиш качок на воді? Припустимо, це люди, світ живих, а камінь — ти. Аннеліна кинула у ставок камінець. — Бачиш, що сталося? Хвилювання, викликане тобою, торкнулося всіх. Не будь тебе, не було б і хвилювання. Вони колишуться вверх-вніз на хвилях. А камінь потонув. — Абатиса посміхнулася невеселою посмішкою. Ніколи не забувай про це.

Річард замислився.

— Мені здається, ваша віра в мене занадто сильна. Ви ж про мене нічого не знаєте.

— Можливо, більше, ніж ти думаєш, дитя. Так чому ж тебе так турбує Володар?

— Треба щось робити. Він майже вирвався. Відкрита одна з шкатулок Одена, врата розкрилися. У світі з'явився Камінь Сліз. Я повинен щось зробити.

— А-а! — Вона посміхнулася, зупинившись. — Значить, ти, якого тільки що кинув об стіну Хань звичайної сестри, збираєшся піти і битися з самим Володарем?

— Але ж врата відкрилися. Треба ж щось зробити.

— Я бачила, як ти розмовляв з Уорреном. У цього юнака блискучий розум. Хоча він ще молодий. Іноді його потрібно направляти. Наставляти. — Вона помацала гілочку. — Він багато вчиться і любить книги. Думаю, йому знайома в них кожна кома.

Аннеліна вивчала квітка на гілці. Дивлячись на неї при місячному світлі, Річард вирішив, що, можливо, він вважав себе розумнішим, ніж він є насправді. І Уоррена теж.

— Ну, так як бути з Володарем? І з Каменем Сліз? Абатиса знову взяла його за руку, і вони пішли далі.

— Якщо врата відкриті і Камінь Сліз знаходиться в цьому світі, Річард, то чому ж Володар не забере нас усіх, м-м?

— Може, він збирається заковтнути нас саме зараз.

— А-а! Значить, ти думаєш, що, можливо, в даний момент він вечеряє. А коли закінчить і втре собі підборіддя, то поглине світ живих? Тому ти хочеш помчати і закрити врата перш, ніж він зніме серветку з колін? Саме так, на твою думку, все відбувається в світах, що лежать під нашим? Думаєш, там все робиться так само, як і в світі живих?

Річард нервово скуйовдив волосся.

— Не знаю. Не знаю я, що там коїться. Але Уоррен сказав…

— Уоррен не всезнаючий. Він всього лише учень. У нього є дар пророка, але йому потрібно ще багато чому навчитися. Знаєш, чому ми зберігаємо пророцтва внизу, в замкнених підвалах, і доступ до них суворо обмежений? З тієї самої причини, з якої ми зараз з тобою розмовляємо. Бо пророцтва небезпечні для непідготовленого розуму. Втім, часом і для підготовленого теж. Все набагато складніше, ніж бачиться тобі, інакше Володар давно б уже поглинув нас всіх.

— Чи не хочете ви сказати, що небезпека нам зовсім не загрожує?

Вона лукаво усміхнулася:

— Небезпека загрожує завжди, Річард. І буде загрожувати завжди, поки існує світ живих. Все живе смертно.

Жінка знову поплескала його по руці.

— Ти виняткова особистість, Річард. Людина з пророцтва. Але якщо ти поступиш нерозумно, то заподієш більше шкоди, ніж користі. Сама по собі поява в світі живих Каменя Сліз не означає, що Володар може тепер пройти врата. Камінь Сліз — лише засіб.

— Сподіваюся, ви маєте рацію, — сказав Річард, і вони рушили далі.

— Як поживає твоя мати? — Запитала Аннелинн, піднявши голову.

Річард дивився в темряву.

— Вона померла, коли я був маленьким. Загинула під час пожежі.

— Мені дуже шкода, Річард. А батько?

— Який? — Буркнув він.

— Твій вітчим, Джордж.

Річард відкашлявся.

— Його вбив Даркен Рал. — Він скоса глянув на абатису, — Звідки ви знали мого вітчима?

Вона обдарувала його тим самим бездонним поглядом, який він уже зустрічав і раніше. Так дивилися на нього Еді, Шота, сестра Верна, Дю Шайю і Келен.

— Мені дуже шкода, Річард. Я не знала, що він помер. Джордж Сайфер був хорошою людиною.

Річард застиг, вражений раптовою здогадкою.

— Ви, — прошепотів він. — Це ви допомогли батькові заволодіти тією книгою!

Він свідомо не вдавався в подробиці, щоб дати їй можливість внести ясність і таким чином підтвердити його правоту.

Аббатиса трохи посміхнулася.

— Боїшся вимовити вголос? Ти говориш про Книгу Зниклих Тіней, чи не так? — Вона кивнула на кам'яну лавку. — Сядь, Річард, поки не впав.

Річард плюхнувся на лаву і втупився на стоячу перед ним абатису.

— Ви? Ви дали батькові цю книгу?

— Насправді я допомогла йому здобути її. Я ж казала тобі, Річард, що ми з тобою старі знайомі. Правда, коли я бачила тебе в останній раз, ти кричав на всю горлянку. Тобі тоді було лише кілька місяців від народження. — Вона відсторонення посміхнулася. — Шкода, що твоя мати не побачила, яким ти став. Вона тоді б сяяла від гордості. Вона казала, що ти покликаний зрівноважити прокляття.

Бачиш, Річард, світ живих тримається на рівновазі. Ти — дитя рівноваги. Я багато чого в тебе вклала.

У Річарда язик присох до піднебіння.

— Чому? — Прохрипів він.

— Тому що ти — камінь, кинутий у ставок. — Її очі були спрямовані кудись удалину. — Більше трьох тисяч років тому чарівники володіли і Магією Збитку.

Але з тих пір ніхто не народжувався з цим даром. Ми весь час сподівалися, але жодного разу, до теперішнього часу, не народився жоден. У деяких була здатність, але не було дару. У тебе ж є обидва дару. Ти володієш і Магією Приросту, і Магією Збитку.

— Що? — Річард схопився на ноги. — Та ви з глузду з'їхали!

— Сядь, Річард.

Спокійна сила її голосу, проникливий погляд змусили юнака слухняно опуститися на лавку. З якоїсь незрозумілої причини аббатиса раптом здалася йому величезною. Ні, вона була все такою ж маленько, але враження було таке, ніби вона височіє над ним, як гора. І голос її теж став надзвичайно значним.

— А тепер слухай уважно. Ти створюєш мені масу проблем. Ти схожий на бика, який постійно збиває огорожу та толочить посіви. Занадто дороге задоволення дозволити тобі діяти, коли ти не відаєш, що твориш. Я знаю, ти вважаєш, що ти правий, але і бик теж так вважає. Твоя проблема в нестачі знань. І я збираюся навчити тебе. Хоч ти і не повіриш зараз дечому з того, що я скажу, але ти повинен прийняти це як даність. Інакше тобі доведеться ще довго носити нашийник. Тому що його неможливо зняти до тих пір, поки ти не пізнаєш істину.

— Мені сказали, що сестри можуть зняти нашийник. Погляд, яким його обдарувала абатиса, змусив Річарда пошкодувати, що він взагалі відкрив рот. Ще слово — і він запросто може замінити сестер на завтрашній екзекуції.

— Тільки тоді, коли ти приймеш себе таким, яким ти є, приймеш свої здібності, свою справжню могутність — тільки тоді нашийник спаде. Ти сам застебнув Рада-Хань на своїй шиї. Ми не можемо зняти його з тебе, поки ти не будеш в змозі допомогти нам, використовуючи свою силу. І єдиний шлях досягти цього — вчитися і прийняти себе таким, який ти насправді. Для початку ти повинен зрозуміти, що є Творець і є Володар, зрозуміти природу цього світу. Твоя проблема, як і проблема більшості людей, як і проблема Уоррена, в тому, що ви намагаєтеся оцінювати Підземний світ за мірками світу живих. Добро і Зло, Творець і Володар — це хаос, розділений на дві протиборчі сили.

Незважаючи на те що одна сила намагається здолати іншу, вони взаємозалежні і не можуть існувати одна без одної. Існування однієї визначає існування іншої. Боротьба, та боротьба, яку ми ведемо в світі живих, — це боротьба за збереження рівноваги.

Річард, хоч і тримав рот на замку, все ж не втримався і спохмурнів.

— Від Творця виходить життя, душа життя. Вона процвітає в цьому світі. Без Володаря, без смерті, не може бути й життя. Без смерті життя буде нескінченним. Можеш уявити собі світ, де ніхто ніколи не вмирає? Де кожен, хто народився, живе вічно? Де цвітуть всі посаджені рослини? Де кожне дерево живе вічно, кожне насіння проростає і виростає в дерево? Що тоді відбудеться? Що ми будемо їсти, якщо не зможемо вбивати тварин, збирати урожай, тому що і звірі, і рослини живуть вічно і не можуть померти? Мир живих перетвориться на хаос і знищить себе. Смерть, або Підземний світ, як її називають, — вічна. Ти підходиш до неї з мірками нашого світу. Але у вічності немає ні часу, ні простору. Для Володаря поняття секунди або року не існує. Лише за допомогою тих, хто йому служить в світі живих. Володар отримує уявлення про час. Це їхніми зусиллями він веде боротьбу, тому що для них поняття часу існує. Для перемоги йому потрібні живі. Для тих, хто йому допомагає, його обіцянки дуже привабливі, і вони жадають його перемоги.

— Так яка ж у всьому цьому роль живих?

— Ми підтримуємо порядок в хаосі, відокремлюємо світло від темряви, любов від ненависті, добро від зла. Ми — в точці рівноваги. Ми — качки, які плавають у ставку.

Повітря над нами — Творець, глибини під нами — Володар. Душі, що прийшли від Творця, перетворюються в нашому світі в живих створінь, а коли вмирають, спускаються в світ смерті. Але це зовсім не означає, що це зло. Це ми визначаємо це як зло. Володар — як тина на дні ставка. Духи померлих знаходяться всюди, і в самих глибинах хаосу і ненависті, що панують біля Володаря, і біля світла Творця. Надія живих — провести вічність в теплі цього світла. Це ми, живі, поділяємо і визначаємо світи по обидві сторони життя.

Магія — той елемент, який дозволяє світу живих підтримувати такий порядок речей. Магія — центр рівноваги. Володар бажає поглинути світ живих, щоб запанувати. Однак, щоб досягти цього, йому потрібно знищити магію. Але в той же час, щоб перемогти, він змушений використовувати магію, щоб порушити рівновагу.

Річард намагався зберегти ясність думки, щоб не заплутатися остаточно.

— І чарівники можуть вплинути на цю рівновагу? Абатиса як і раніше нависала над ним. Вона підняла палець.

— Так. Ти володієш обома сторонами магії. — Її усмішка зникла, і у Річарда перехопило подих. — Саме тому ти дуже небезпечна людина, Річард. У тебе є обидві сторони дару. Ти можеш відновити або зруйнувати завісу. Існують нормальні, хороші люди, які, дізнайся вони, що ти собою являєш, миттєво вб'ють тебе з остраху, що ти здатний чисто випадково, якщо не свідомо, погубити всіх нас.

— А ви? Ви — одна з них?

— Будь я одна з них, навряд чи я стала б допомагати твоєму батькові роздобути Книгу Зниклих Тіней. Твоє втручання усунуло навислу загрозу, але при цьому зачепило магію врат, тим самим збільшивши і без того чималу небезпеку. Це ризик, на який я змушена була піти, тому що, якби я цього не зробила, наслідки були б катастрофічні. Але якщо те, що тоді сталося, не виправити, подальша катастрофа буде ще страшнішою.

— Що це за завіса? І де вона?

Абатиса простягнула руку і постукала Річарда по лобі.

— Завіса всередині тих, хто володіє магією. Ми її хранителі. Саме тому рівновага настільки важлива для володіючих даром. Коли завіса рветься, рівновага порушується. І чим більше порушується рівновага, тим сильніше рветься завіса.

Творець править у своєму царстві. Володар — у своєму. Володар потребує Творця, щоб отримувати душі живих, Творцеві потрібен Володар, щоб життя поновлювалася. Завіса ж зберігає рівновагу. — Обличчя її стало похмурим. Подібна точка зору багатьма сприймається як єресь. Вони бачать у Володареві лише зло, яке потрібно знищити. Але подібне діяння тут же призведе до зворотного — все життя впаде, як піщана дамба, змита водою.

— В порядку цікавості хотілося б дізнатися, якщо я володію обома сторонами магії, то в чому моя сила?

— Більшість чарівників володіють цілком певними здібностями.

Деякі є цілителями, деякі можуть робити різні предмети, рідше зустрічаються пророки. Але найбільш рідкісні — бойові чарівники. Їх не було вже три тисячоліття. Поки не народився ти.

Річард витер об штани спітнілі долоні.

— Мені це не подобається.

— Бойовий чарівник володіє двома врівноважуючими одна одну здібностями. Перша в тому, що він може прорвати завісу і викликати руйнування і смерть, війну. А друга — магія, необхідна для боротьби з силами Володаря.

Те, що ти бойовий чарівник, зовсім не означає, що ти — зло, Річард. Багато борються заради порятунку тих, хто беззахисний. Це означає, що людина зацікавлена у захисті невинних, — «Істинно буде народжений той, хто може покінчити з Володарем. Камінь він, кинутий у ставок, він відзначений долею і полум'ям. Тільки прихована в темряві дорога обранця», — процитував Річард.

Абатиса зігнула брову.

— Для людини, яка насміхається над пророцтвами, ти непогано підкований.

Знаєш основне. Якщо я, звичайно, не зовсім вижила з розуму, то, на мою думку, ти обранець.

Річард кивнув, відчувши раптом шрам на грудях.

— Ви хочете сказати, що моє життя обумовлене? Що я просто повинен прожити його так, як передбачено?

— Ні, Річард. Життя не визначене. Пророцтва кажуть тільки, що у тебе є певні можливості. Ти володієш здатністю впливати на події. Саме тому тобі так важливо вчитися. І найголовніше — навчитися приймати себе таким, який ти є. Якщо ти цього не навчишся, то нанесеш непоправної шкоди тому, що для тебе життєво важливо, що невід'ємно від тебе, — свободу волі. Якщо будеш діяти, не відаючи, що твориш, то ввергнеш себе і нас в хаос. Коли ти народився, я зберегла тобі життя тому, що в тебе є потенціал творити добро. В тобі — надія життя. Але поки ти повністю не приймеш обидві сторони своєї магії, ти небезпечний для всього живого.

Річарду відчайдушно хотілося змінити тему. Йому здавалося, що на нього валиться брила каменю.

— Що таке Камінь Сліз? Абатиса злегка смикнула плечем.

— У світі мертвих він представляє собою велику силу. У нашому світі це об'єкт, що володіє могутністю, яка представляє цю силу. Камінь Сліз — це гиря, що утримує Володаря в тому безмежжі, звідки його вплив не страшний світу живих, бо він урівноважений.

— Отже, раз Камінь тут. Володар вільний?

— Якщо б це було так, ми всі були б вже мертві, м-м? — Вона запитально підняла брову, але Річард промовчав. — Камінь — лише одна з печаток, замикаючих Володаря. Є й інші, які як і раніше цілі. Поки що магія утримує його внизу. Однак Камінь Сліз може порушити рівновагу, розірвати завісу і випустити Володаря на свободу, якщо в цьому світі ним неправильно скористається такий, як ти. Бачиш. Камінь Сліз здатний вигнати будь-яку душу в бездонні глибини нижнього світу. Але якщо скористатися ним з ненависті, заради особистої вигоди, він зруйнує завісу. А відновити завісу може лише тільки той, хто володіє даром обох магій. Камінь повинен повернутися на своє місце. А ми повинні боротися, щоб інші печаті зберігалися цілими до того моменту, коли такий, як ти, не відновить, поки не пізно, цей запор. Тим часом Володар набирає тут силу. Його поплічники прагнуть розшукати інші печатки. Існують і інші способи визволити Володаря.

— Енн… Ви впевнені щодо мене? Може…

— Ти довів це сьогодні ввечері, пройшовши крізь щит. Наші щити створені Магією Приросту. Ти міг проникнути сюди, тільки якщо твій Хань вдався до магії Збитку.

— А може, просто мій Хань, моя Магія Прирости, сильніше?

— Коли ти йшов через Долину заблукалих, тебе мало притягнути до башт. До обох башт. Я права?

— Я міг натрапити на них і випадково. Аннеліна втомлено зітхнула:

— Башти створені чарівниками, які володіли обома сторонами магії. У білій вежі — білий пісок. Зачарований пісок. Сумніваюся, що ти його прихопив.

— Це нічого не доводить. І що взагалі таке чаклунський пісок?

— Зачарований, або магічний, пісок дуже дорогий, практично безцінний.

Його збирають лише ті, хто випадково натикається на вежу. Зачарований пісок — це кристалізовані кістки чарівників, які загинули в цих вежах. У своєму роді магія в чистому вигляді. Він додає силу створеним з його допомогою заклинаням, добрим і злим. Правильно створене заклинання за допомогою чаклунського піску може викликати Володаря. Але ти замість білого прихопив трохи чорного піску, вірно?

— Ну так. Просто захотілося взяти трохи, тільки і всього.

Абатиса кивнула:

— Трохи. Річард, з тих пір, як побудовані вежі, жоден чарівник не зміг набрати чорного магічного піску. Навіть трохи. Його може взяти тільки той, хто володіє Магією Збитку. Бережи цей чорний пісок як зіницю ока. Він набагато цінніший, ніж ти можеш собі уявити.

— Чому? Для чого він потрібен?

— Чорний пісок — протилежність білого. Вони нейтралізують одне одного.

Чорний пісок, навіть одна піщинка, знейтралізує заклинання, що закликає Володаря. Чайна ложка цього піску — зброя дорожче королівств.

— І все ж, — наполягав Ричард, — не може ж бути так…

— Останні чарівники, народжені з подвійним даром, огорнули своєю магією Палац пророків, Пророки тих часів знали, що знову з'явиться на світ чарівник, що володіє обома магіями, бойовий чарівник, тому вони створили і Хагенський ліс, і мрісвізів. Народженого з Магією Збитку повинно тягнути в це місце. Тягнути вести битву тут. Нашийник не дозволяє Магії Прирости вбити тебе. Хагенський ліс забезпечує вихід іншій стороні твоєї магії. Це те, чого сестри Світла не можуть тобі дати.

— Але я бився Мечем Істини. — Річарду здалося, що його голос подібний до голосу волаючого в пустелі. — Я бився ним.

— Меч Істини також був створений чарівниками, які володіли обома сторонами магії. Тільки народжений з даром обох магій здатний розкрити всі його чарівні властивості. Тільки ти здатний закликати всю силу меча. А ти цього ще не зробив.

Меч — підмога для тебе, але ти б і без нього зміг вбити мрісвіза. Досить твого дару. Якщо не віриш, піди в Хагенскій ліс з одним ножем. Ти все одно вб'єш мрісвіза. Цим мечем боролися також інші. І у них взагалі не було дару, не кажучи вже про Магії Збитку. Вони не використали магії меча. Цей клинок був створений спеціально для тебе. Він — підмога, так само як пророцтво, як мрісвізи. Допомога, яка прийшла з глибин тисячоліть.

— Не думаю, що я бойовий чарівник.

— Ти їси м'ясо?

— А при чому тут м'ясо?

— Ти — дитя рівноваги, Річард. Чарівники повинні врівноважувати самі себе, врівноважувати те, що вони роблять, свою силу. Бойові чарівники рідко їдять м'ясо. Таке стримання врівноважує ті вбивства, які 'вони змушені іноді здійснювати.

— Вибачте, Енн, але я ніяк не можу повірити, що володію Магією Збитку.

— Саме тому ти так небезпечний. Всякий раз, коли ти стикаєшся з магією, твій Хань вчиться, як краще тебе захистити, краще тобі служити, але ти не віддаєш собі в цьому звіту. Рада-Хань примножує твої знання, хоч ти цього і не відчуваєш. Ти робиш певні вчинки, навіть не розуміючи їх значення. Як, наприклад, коли тебе потягнуло взяти чорний магічний пісок або круглу кісточку скріна у Еді.

Брови Річарда зійшлися на переніссі.

— Ви і Еді знаєте?

— Так, вона допомогла нам з твоїм батьком пройти через прохід, щоб забрати Книгу Зниклих Тіней.

— Про яку круглу кісточку ви говорите?

Річард побачив промайнулу в очах абатиси тривогу.

— У Еді була кругла кісточка, на якій були викарбувані монстри. Це дуже могутній предмет. Твоя Магія Збитку повинна була притягти тебе до неї.

Річард пригадав, що бачив цю круглу кісточку у Еді на високій полиці.

— Я бачив таку штуку в неї вдома, але не взяв її. Я не міг взяти те, що мені не належить. Може, це означає, що я насправді не володію Магією Збитку?

Аннеліна випросталась.

— Ні, ти ж її помітив. Те, що ти її не взяв, означає всього лише, що, оскільки тоді у тебе ще не було Рада-Хань, твоя сила не настільки розвинулася, щоб притягнути тебе до кістки, як тебе притягнуло до чорного піску.

— Це створює якісь складнощі? — Невпевнено запитав Річард.

Вона посміхнулася. На погляд юнака, кілька вимучено.

— Ні. Еді буде берегти її більше життя. Вона розуміє, наскільки це важливо. І згодом ти зможеш забрати її.

— А для чого вона потрібна?

— Вона допомагає захистити завісу. Коли нею користується бойовий чарівник, який володіє обома сторонами магії, вона викликає скрінів. Скріни — це сила, яка стереже кордон між світами.

— Що, якщо вона потрапить не в ті руки? Комусь, хто захоче допомогти Володарю?

Енн вимогливо потягнула його за сорочку.

— Ти занадто хвилюєшся, Річард. У мене є й інші справи. Мені пора до них повернутися. Старайся, дитя, вчися. Вчися управляти своїм Хань. Ти повинен вчитися, щоб допомогти Творцеві.

Річард повернувся до неї. Абатиса дивилася вдалину.

— Енн, чому Володар хоче заволодіти світом живих? Що йому це дасть?

Яка його мета? Її голос прозвучав м'яко і як би здалеку.

— Смерть — антитеза життя. Володар існує, щоб поглинати живих. Його ненависть до життя безмежна. Його ненависть настільки ж вічна, як його темниця смерті.

62

Річард, глибоко занурений у власні думки, крокував до кам'яного мосту.

Кілька днів він просидів у своїй кімнаті і роздумував. Коли сестри приходили, щоб провести уроки, він лише упівсили виконував завдання. Тепер він боявся навіть намагатися доторкнутися до свого Хань.

Уоррен дні і ночі пропадав в архівах, перевіряючи те, що розповів Річард, і намагаючись відшукати додаткову інформацію. У словах абатиси повинна бути хоч крихта правди, інакше чому ж Володар до сих пір не пройшов врата?

Річарду терміново було потрібно прогулятися. Йому здавалося, що в нього ось-ось лусне голова. Хотілося хоч ненадовго піти з Палацу.

Раптово поруч виникла Паша.

— Я тебе шукала.

— Навіщо? — Не зупиняючись і не дивлячись на неї, запитав Річард.

— Мені просто захотілося побути з тобою.

— Ну, я збираюся погуляти за містом.

— Не маю нічого проти прогулянки, — знизала вона плечима. — Не заперечуєш, якщо я піду з тобою?

Річард окинув її поглядом. На дівчині було легке відкрите плаття з глибоким трикутним вирізом. А день видався прохолодний. Ну, принаймні на ній ще лілова накидка. У вухах Паші виблискували золоті сережки, талію охоплював поясок, який, як і її намисто, складався з маленьких золотих медальйонів.

Так, виглядала вона прекрасно, але подібний наряд мало підходив для заміської прогулянки.

— На ногах у тебе ще легенькі тапочки? Паша виставила ніжку, взуті в чобітки з витисненої шкіри.

— Я спеціально їх замовила для прогулянок з тобою. «Спеціально замовила», буркнув про себе Річард. Він згадав, як образилася Паша, коли він заявив, що блакитне плаття їй не йде. Йому не хотілося ображати її знову, відіславши назад.

Адже дівчина просто намагається сподобатися йому. Може, подумав він, така компанія піде йому на користь.

— Ну добре. Можеш піти, якщо тільки не розраховуєш, що я буду розважати тебе бесідою. Паша заусміхалася і взяла його під руку.

— Я щаслива просто йти з тобою поруч.

Принаймні поки вони йшли по місту, присутність висячої у нього на руці Паші позбавило його від уваги жінок. Ті, що насмілювалися наблизитися, натикалися на її незадоволений погляд, а ті, що ігнорували цей погляд, отримували дещо інше: дотик її Хань. Ойкаючи від невидимого щипка, дами швидко ретирувалися.

Тепер Річард зрозумів, чому в Палаці займалися розведенням чарівників.

Вони хотіли отримати чародія, який володів би і Магією Приросту, і Магією Збитку.

Ну що ж, ось вони його і отримали.

Річард з Пашею мовчки брели вгору по стежці, залитій золотим вечірнім сонцем. Тут, на кам'янистих пагорбах, що височіли над містом, на відкритому просторі, Річард відчув себе краще. Хоч це і був усього лише самообман, але тут він відчував себе вільним. Він раптом пошкодував, що взяв із собою Пашу. Він уже кілька днів не бачився з Гратчем. Гар, мабуть, сильно скучив.

Річард досі не вирішив, як бути далі. Він не знав, чи все сказане абатисою правда, і не знав, чого більше боїться: того, що це брехня, або того, що це правда.

Паша, що тримала його під руку, раптово напружилася, вивівши Річарда зі стану похмурої замисленості і змусивши зупинитися. Дівчина неспокійно озиралася. По тому, як вона дихала, Річард зрозумів, що вона налякана.

— Що трапилося? — Шепнув він.

Вона нишпорила очима по навколишніх каменів.

— Річард, тут щось є. Будь ласка, давай повернемося.

Річард витягнув меч. Клинок наповнив тишу дзвоном. Річард нічого не відчував, не відчував ознак небезпеки, але Хань Паші явно торкнувся чогось, що налякало її.

Вона скрикнула. Річард різко повернувся. Через кілька каменів стирчала голова Гратча. Паша позадкувала.

— Все в порядку, він не займе тебе. Випроставшись на весь свій уже чималий ріст, Гратч невпевнено усміхнувся, оголивши ікла.

— Убий його! — Заверещала вона. — Це чудовисько! Убий його!

— Паша, заспокойся. Він тебе не зачепить. Вона продовжувала задкувати. Гратч, не рухаючись, переводив погляд з Річарда на Пашу, не знаючи, що робити.

Річард зрозумів, що дівчина може застосувати проти гара свою силу, і вклинився між ними.

— Річард! Ворушись! Його треба вбити! Це чудовисько!

— Він не займе тебе. Я його знаю. Паша… Дівчина розвернулася і помчала геть, лілова накидка розвівалася у неї за спиною. Річард глухо застогнав, побачивши, як вона скаче з каменя на камінь, збігаючи з пагорба. Він сердито глянув на Гратча.

— Та що з тобою? Навіщо тобі знадобилося її лякати? І чого тільки ти показуєш свою пику кому завгодно?

Вуха Гратча впали, плечі похилилися, і він запхикав. Коли у гара почали тремтіти крила, Річард підійшов до нього.

— Ну-ну, тепер уже пізно каятися. Іди сюди і обійми мене. — Гратч не піднімав очей. — Все буде в порядку.

Річард обійняв величезне кошлате створіння. Гратч нарешті відгукнувся. Він обхопив Річарда лапами і крилами, бурчачи від радості. Незабаром вони затіяли боротьбу.

Річард почав лоскотати гару ребра і возився з ним до тих пір, поки той не захихотів від щастя.

Коли вони заспокоїлися, Гратч сунув пазуристий палець в кишеню, де Річард зберігав локон волосся Келен. Він запитально подивився на Річарда-під волохатих брів розміром з рукоятку сокири. Юнак зрештою здогадався, що від нього хочуть.

— Ні. Це не та жінка. Зовсім інша. Гратч нахмурився. Це було вище його розуміння. Річард був не в настрої пояснювати, що локон, на який він весь час дивиться, не з голови Паші. Оскільки Гратч продовжував приставати, Річард знову затіяв боротьбу зі своїм волохатим приятелем. У Палац Річард повернувся вже в сутінках. Доведеться відшукати Пашу і пояснити, що Гратч — його друг, а не небезпечна тварина. Не встиг він рушити на пошуки, як назустріч йому вискочила сестра Верна.

— Так, значить, ти вигодував це дитинча гара, якого я веліла тобі вбити? Ти дозволив йому йти за нами?

Річард втупився на неї.

— Він же був зовсім безпорадним, сестра, Я не міг убити невинну істоту. Ми з ним потоваришували. Щось невиразно пробурмотівши, вона провела рукою по обличчю.

— Як це не безглуздо, але, здається, я можу зрозуміти. Тобі потрібна компанія, потрібна підтримка, і ти, безумовно, не хотів її від мене.

— Сестра Верна…

— Але навіщо ти показав його Паші?

— Я не показував. Він сам висунувся. Я поняття не мав, що він там. Паша перша помітила його. Сестра Верна роздратовано зітхнула.

— Люди тут бояться чудовиськ. Вони їх вбивають. Паша прибігла до сестер з криком, що в пагорбах сидить чудовисько.

— Я їм все поясню. Примушу їх зрозуміти…

— Річард! Послухай мене! — Він ступив назад і мовчки чекав продовження. — У Палаці вважають, що ручні тваринки заважають учням оволодіти Хань. Тут вважають, що це відволікає від навчання. По-моєму, це дурість, але тим не менш це так.

— І що? Хочеш сказати, вони спробують перешкодити мені бачитися з ним?

Сестра нетерпляче торкнулася його руки.

— Ні, Річард. Вони думають, що це злісна тварюка, яка може напасти на тебе. Вони думають, що ти в небезпеці. Поки ми тут з тобою розмовляємо, сестри організують пошукову партію. Вони збираються загнати його і вбити. Заради твого ж блага.

Мить Річард мовчки дивився їй в очі, потім повернувся і кинувся бігти. Він пронісся по мосту і влетів в місто. Люди ошелешено дивилися на Річарда, а він перестрибував через вози, які не встигали прибрати з його шляху, перекидав лотки торговців. Услід йому лунали обурені крики, але він мчав далі.

Коли він біг по горбах, серце калатало, як скажене. Кілька разів він спотикався об каміння і летів шкереберть, але тут же схоплювався, жадібно ковтаючи повітря, і мчав далі. У нічній темряві він стрибав з каменя на камінь, долаючи яри.

На гребені пагорба, недалеко від того місця, де він сидів з Гратчем, Річард закричав. Взявшись у боки, закинувши голову, він у всю горляку кликав Гратча. Його крик луною розносився по навколишніх горбах. Відповіддю була тиша.

Абсолютно висотаний, Річард впав на коліна. Скоро вони будуть тут.

Сестри відшукають гара за допомогою свого Хань. Гратч не зрозуміє, що у них на думці.

Навіть якщо він буде триматися на відстані, їх чари знайдуть його і вб'ють.

Вони можуть збити його в польоті або підпалити.

— Грааааатч! Грааааааатч!

Тінь закрила зірки. Гар гепнувся на землю і склав крила. Нахиливши голову, він запитально рикнув. Річард згріб його за волохату шкуру.

— Гратч! Слухай мене! Ти повинен тікати. Тобі більше не можна залишатися тут.

Вони йдуть, щоб вбити тебе. Ти повинен тікати.

Гратч здивовано хрокнув. Нахиливши вперед вуха, він спробував обійняти Річарда. Юнак відштовхнув його.

— Іди! Ти ж зрозумів мене! Я знаю, що зрозумів! Йди! Я хочу, щоб ти забрався звідси! Вони хочуть тебе вбити! Іди і ніколи не повертайся!

Вуха Гратча поникли, він схилив голову на плече. Річард тицьнув гара кулаком в груди і вказав на північ.

— Забирайся! — Він знову вказав рукою. — Я хочу, щоб ти пішов і ніколи не повертався!

Гратч спробував обійняти Річарда. Той відштовхнув його.

Гар притиснув вуха.

— Гррратч люююб Раааач-ааарг.

Найбільше на світі Річарду хотілося обійняти свого друга і сказати, що він теж його любить. Але він не, міг. Щоб врятувати гару життя, він повинен змусити його піти.

— Ну а я тебе не люблю! Забирайся звідси і не повертайся більше ніколи!

Гратч подивився на пагорб, за яким втекла Паша, і перевів погляд на Річарда. Зелені очі наповнилися сльозами. Волохатий звір потягнувся до юнака.

Річард відмахнувся. Гратч стояв, розкинувши лапи. Річард згадав, як вперше пригорнув до грудей пухнастого малюка. Він був тоді зовсім крихітним. А тепер став таким величезним. І поки звір ріс, росли його прихильність і любов до Річарда.

Гратч — його єдиний друг, і тільки він, Річард, може його врятувати. Якщо він дійсно любить гара, він повинен зробити те, що необхідно.

— Забирайся! Я не хочу тебе більше бачити! І не бажаю, щоб ти коли-небудь повертався! Ти просто великий тупий волохатий мішок! Забирайся! Якщо ти дійсно любиш мене, то зробиш те, про що я тебе прошу! Забирайся!

Річард хотів сказати щось ще, але в нього перехопило горло. Він зробив крок назад. У прохолодному нічному повітрі здавалося, ніби Гратч якось усох. Він знову простягнув лапи і благально, жалібно завив.

Річард відійшов ще на крок. Гратч зробив крок вперед. Річард схопив камінь і шпурнув в гара. Камінь відскочив від широких грудей звіра.

— Іди! — Заволав Річард, хапаючи наступний камінь. — Я не хочу, щоб ти тут бовтався! Не бажаю тебе більше бачити! Ніколи!

З величезних зелених очей бігли сльози, стікаючи по зморшкуватих щоках.

— Грратч лююб Рааач-ааарг.

— Якщо ти мене справді любиш, то роби, що сказано! Забирайся!

Гар знову подивився на пагорб, за яким зникла Паша, а потім повернувся і розправив крила. Оглянувшись востаннє через плече, він злетів і зник в ночі.

Коли чорна пляма зникло з поля зору і шум крил затих, Річард без сил звалився на землю. Пішов його єдиний друг.

— Я теж люблю тебе, Гратч. Здавлений стогін вирвався з його грудей.

— Добрі духи, за що ви зі мною так? Крім нього, у мене нікого немає.

Ненавиджу вас! Усіх вас ненавиджу!

* * *

На півдорозі до Палацу Річарда раптом осяяло. Він застиг як укопаний. Стоячи в нічній тиші, він тремтячими пальцями торкнувся лежачого в кишені локона.

Неподалік сяяли вогні міста. Місячне світло відбивалося від дахів будинків. До підніжжя пагорбів доносився міський шум.

Річард дістав локон.

«Якщо ти мене дійсно любиш, ти це зробиш», — сказала вона. Те ж саме він сказав Гратчу. І тут він все зрозумів. Від гострого жалю перехопило подих.

Келен не проганяла його, вона просто хотіла врятувати йому життя. Вона зробила для нього те, що він тільки що зробив для Гратча.

Як він міг засумніватися в ній? Від страшного болю підкосилися коліна. А вона?

Та у неї, напевно, серце кров'ю обливалося. Келен! Вона ж не хотіла звільнитися від нього, вона хотіла врятувати йому життя.

Вона любить його.

Піднявши руки, Річард закричав в темне нічне небо:

— Вона любить мене! Стоячи на колінах, він все дивився на локон, який дала йому Келен. Дала, щоб він пам'ятав про її кохання. Ніколи ще йому не було так добре, як зараз. Життя знову стала прекрасне.

Голова гула від переживань. Від болю за Гратча. Від щастя, що Келен любить його.

Потихеньку біль відступила. Адже колись Гратч неодмінно зрозуміє, як зрозумів це він, що Річард прогнав його заради нього ж. І в один прекрасний день, коли Річард позбавиться від ошийника, він знайде Гратча і все йому пояснить. А якщо і не знайде, то нехай краще гар живе так, як належить жити гару. Нехай сам здобуває собі їжу, нехай розшукає своїх одноплемінників. Все одно рано чи пізно Гратч знайде щастя, як знайшов його Річард.

Як би йому хотілося обійняти зараз Келен, міцно притиснути її до себе і сказати, як сильно він її любить. Але це неможливо. Він як і раніше полонений у Палаці пророків. Що ж, він буде вчитися і вивчиться. І розлучиться з нашийником.

І розлучившись з нашийником, повернеться до Келен.

Тепер Річард не сумнівався, що Келен чекає його.

Адже вона говорила, що буде любити його завжди.

* * *

Зустрівши на околиці Танімури сестер, Річард повідомив, що їм нема про що більше турбуватися. Чудовисько відлетіло геть. Але вони не повірили і вирушили на пагорби. Їхня справа. Яка різниця? Адже Гратч тепер у безпеці.

По дорозі Ричард купив у вуличного торговця золотий ланцюжок. Він не знав, справжнє це золото чи ні, але йому було все одно. Ланцюжок був красивим. Всю дорогу до Палацу він біг.

Паша мірила кроками коридор перед його кімнатою.

— Річард! Річард, я так турбувалася! Я знаю, зараз ти на мене сердишся, але з часом ти зрозумієш…

— А я не серджуся, Паша, — посміхнувся він. — Справді, і в знак вдячності я купив тобі подарунок. — Річард простягнув їй ланцюжок.

Паша розгублено посміхнулася:

— Мені? Але чому?

— Тому що саме завдяки тобі я зрозумів, що вона любить мене і завжди любила. Я був просто сліпим дурнем. А ти допомогла мені це зрозуміти.

Вона обдарувала Річарда крижаним поглядом.

— Але ж ти тут, Річард. З часом ти забудеш її, І зрозумієш, що це я призначена тобі Творцем. Обличчя його світилося від щастя.

— Паша, мені дуже шкода. Ти ні в чому не винна. Ти дуже гарна, і ти подобаєшся мені, але… З часом ти знайдеш своє щастя. Ти можеш вибрати будь-кого, кого захочеш, дуже багато захоплюються тобою. Але я не для тебе. Може, років так через сто, а поки…

На її обличчі заграла лукава посмішка.

— Ну що ж, я почекаю.

Перш ніж піти до себе, Річард поцілував її в чоло. Він думав, що не зможе заснути від перезбудження, але вся ця біганина неабияк втомила його. Останньою думкою перед тим, як його зморив сон, була думка про Келен. Її образ постав перед ним як наяву. Він ясно бачив її посмішку — ту саму, особливу усмішку, призначену тільки йому, бездонні зелені очі, блискуче довге волосся.

І він заснув і спав так міцно, як не спав уже давно.

У наступні дні Річарду здавалося, що він літає. Його незвичайно гарний настрій викликав загальне здивування. Спочатку оточуючі хмурились, але поступово його радість передалася всім. Сестри хихикали, коли він говорив їм, що вони прекрасні, як сонячний день.

Сестер, що допомагали йому опанувати Хань, він просив старатися якомога краще, змушуючи їх займатися довше, ніж раніше. Сестри Тові і Цецилія горіли ентузіазмом, Мерісса і Ніккі задоволено посміхалися, Ермінь здавалася радісною, а Ліліана — та взагалі була щаслива. Річард жадав якомога швидше позбутися від нашийника, але чудово розумів, що нічого не вийде, поки він не доб'ється того, чого від нього хочуть.

Так минали дні. Одного разу Річард зауважив, що досить довго вже не зустрічав Уоррена, і вирішив спуститися в підвал, в архіви, — дізнатися, як просуваються пошуки. Сестра Беккі прихворіла, і її не було, а інша сестра лише хихикнула, коли він їй підморгнув.

Уоррен був у повному захваті від того, що йому вдалося виявити, і з нетерпінням чекав можливості поділитися своїми відкриттями з Річардом. Не встигла закритися важкі двері, як Уоррен взявся гортати розкладені на столі томи.

— Те, що ти розповів, мені сильно допомогло. Дивись! — Уоррен ткнув пальцем у напис на незрозумілій мові. — Все так, як ти говорив. Тут сказано, що сама по собі поява в нашому світі Каменя Сліз ще не вивільняє Володаря.

— Тоді в чому його значення?

— Ну, справа в тому, що темниця Володаря запечатана кількома печатками, і Камінь Сліз — лише одна з них. Є багато способів вивільнити Володаря, і для цього потрібно декілька магічних предметів. Каменем Сліз повинен скористатися хтось зі світу живих. Хтось, хто володіє обома сторонами магії: і Магією Приросту, і Магією Збитку. Той, хто володіє тільки Магією Прирости, здатний завдати певної шкоди, здатний ще більше прорвати завісу, але звільнити Володаря він не в силах. Вважаю, — підморгнув Уоррен, ми в повній безпеці, навіть якщо цей чорний камінь знаходиться в нашому світі.

Головне — вести себе досить обережно.

— Він не чорний. Я не говорив, що він чорний, я тільки описав тобі, як він виглядає: якої форми і якої величини.

Уоррен задумливо потеребив губу.

— Не чорний? А який?

— Бурштиновий.

Полегшено зітхнувши, Уоррен стукнув себе в груди.

— Хвала Творцеві! — Життєрадісно заволав він. — Це найкраща новина за весь останній рік! Янтарний колір означає, що Каменя торкнулися сльози чарівника. Це відштовхує Володаря. Для нього сльози чарівника, що для нас смердюче тухле м'ясо. Його посередники не доторкнуться до Каменя!

Річард широко посміхнувся. Мабуть, це Зедд. Тому-то він і відчув присутність Зедда, коли дивився на Камінь. Це відкриття переповнило чашу надій. Він не міг більше стримуватися.

— Уоррен, у мене хороші новини. Я закоханий. І одружуся.

Уоррен знову заволав, але потім його усмішка зів'яла.

— Адже це не Паша, правда? Якщо вона, то все в порядку, я зрозумію. Ви з нею складете прекрасну… Річард легенько торкнувся плеча Уоррена.

— Ні, це не Паша. Я тобі якось розкажу. Вона Мати-сповідниця. Але я не хотів тебе перебивати.

Як щодо решти?

— Ну, є декілька цінних зауважень з приводу круглої кістки, про яку ти згадував, і про скрінів. — Уоррен поставив на стіл наступну книгу. — Одне — в пророцтві з розгалуженням, що стосується зимового сонцестояння, яке настане за два тижні. Це складне переплетення розвилок і переходів. Ми тільки недавно з'ясували, що пророцтво про жінку та її народ — з істинного розгалуження…

Кожен раз, коли Уоррен починав говорити про розгалуження і переходах, Річард переставав розуміти взагалі що б то не було. Єдині слова, які він зрозумів цього разу, — «зимове сонцестояння».

— А при чому тут зимове сонцестояння? Уоррен здивовано подивився на нього:

— Зимове сонцестояння. Найкоротший день в році. Найоротший день — найдовша ніч. Зрозумів, про що я?

— Не-а. Це якось пов'язано зі скрінами?

— Найдовша ніч у році. Чим довше ніч, тим довше темно. Бачиш, є певний час, коли Володар може сильніше впливати на світ живих.

Його світ — світ темряви, і коли у нас найдовша ніч, завіса слабкіше всього.

Саме в цей час Володар здатний принести найбільше зло.

— Отже, ми будемо в небезпеці через кілька тижнів, в зимове сонцестояння?

Брови Уоррена радісно підстрибнули.

— Ну так! Але твоя інформація допомогла зрозуміти дане пророцтво, а заодно зрозуміти і те, що, як нам відомо, є істинним розгалуженням, пов'язаним з цим пророцтвом. Бачиш, стосовно нинішнього зимового сонцестояння існує пророцтво про загрозу світу живих. Щоб одна з гілок реалізувалася, Володар повинен мати в своєму розпорядженні декілька елементів.

Власне треба відкрити врата, але для цього йому по-перше потрібен посередник, який знаходиться в цьому світі. А посереднику, в свою чергу, — Уоррен аж підстрибнув від радості, потрібно закликати скріна. Якщо у нього буде та кругла кісточка скріна, про яку ти говорив, посередник зможе закликати скріна, який охороняє врата. Якщо посередник закличе скріна, Володар зможе пройти врата.

— Уоррен, по-моєму, це досить страшно. Уоррен відмахнувся:

— Та ні ж, ні. Таких похмурих пророцтв досить багато. Але всі необхідні елементи рідко виявляються в один і той же час до в одному і тому ж місці, так що розгалуження найчастіше не реалізується. У книгах повно помилкових розгалужень, оскільки…

— Уоррен, ближче до справи.

— Ах, ну так. Ну, бач, ти сказав, що твій друг володіє кісткою, яка викликає скріна. А Володареві потрібен посередник. Але у того кістки немає. Без кістки скріна і з урахуванням майбутньої розвилки, яку, як нам відомо, ми повинні пройти правильно — а ми вважаємо, що так і буде, — виходить, що це всього лише чергове помилкове розгалуження, а ми в безпеці!

Річарда кольнуло погане передчуття, але оптимізм і впевненість Уоррена розвіяли його. Ентузіазм Уоррена охопив і його. Річард ляснув молоду людину по спині.

— Відмінна робота, Уоррен. Тепер я можу повністю зайнятися своїм Хань.

— Спасибі, Річард! — Розцвів Уоррен. — Я такий радий, що тобі вдалося мені допомогти. Після знайомства з тобою я просунувся набагато далі, ніж міг сподіватися.

Все так же посміхаючись, Річард здивовано похитав головою:

— Уоррен, я ніколи не зустрічав людини, яка була б такою розумною, як ти, і такою молодою.

Уоррен засміявся, ніби почув чудовий жарт.

— А над чим ти смієшся?

— Над твоїм жартом, — пробурмотів Уоррен, витираючи виступили від сміху сльози.

— Який такий жартом? Регіт Уоррена обірвався.

— Щодо моєї молодості. Це жахливо смішно. Річард продовжував ввічливо посміхатися.

— Уоррен, чому це тебе так розсмішило? — Тому що мені сто п'ятдесят сім років.

Річарду звело вилиці.

— Ти жартуєш. Адже це жарт? Ти ж пожартував, правда, Уоррен?

Гарного настрою Уоррена як не бувало. Він моргнув.

— Річард… Ти ж знаєш, вірно? Вони повинні були тобі сказати. Я просто не думав, що вони тобі не сказали…

Річард змахнув книги в сторону і присунув стілець ближче.

— Сказали що? Уоррен, раз вже почав, продовжуй. Ти мій друг, так скажи мені.

Уоррен закашлявся і облизав губи. Нахилившись трохи ближче, він відповів:

— Річард, прости мене. Я думав, ти все знаєш, інакше давно сказав би. Правда, сказав би.

— Та кажи ж!

— Магія. Магія Палацу пророків. У ній є не тільки елементи магії Прирости, а й Магії Збитку, які пов'язують його з нижнім світом. Тому час тут тече інакше.

— Уоррен, — прохрипів Річард, — ти хочеш сказати, що це і на всіх нас впливає? На всіх, хто носить нашийник?

— Ні, взагалі на всіх, хто живе в Палаці. На сестер теж. Палац зачарований. Поки сестри живуть у Палаці, вони старіють, як ми. Через магію ми старіємо повільніше, для нас час йде по-іншому.

— «По-іншому» — це як?

— Чари уповільнюють процес старіння. Для нас проходить рік, а для тих, хто живе зовні, — років десять — п'ятнадцять.

У Річарда закрутилася голова.

— Уоррен, цього не може бути. Просто не може бути. — Він судорожно намагався знайти доказ своєї правоти. — Паша. Паші адже не більше…

— Річард, я знаю Пашу ось вже більше сотні років. Річард відсунув стілець і піднявся. Скуйовдивши п'ятірнею волосся, він промовив:

— Нісенітниця якась. Повинно бути якесь… Навіщо це знадобилося?

Взявши Річарда за руку, Уоррен змусив його сісти. Присунувшись ближче, він заговорив з м'яким співчуттям, як кажуть, коли повідомляють неприємні звістки.

— Навчання чарівника вимагає часу. Там, зовні, в іншому світі, пройшло більше двадцяти років, перш ніж я зміг торкнутися свого Хань. Але для мене пройшло трохи більше року. Тобто тут теж пройшло двадцять років, але я постарів тільки на два роки. Якби чари не уповільнювали наше старіння, ми б всі померли від старості перш, ніж навчилися хоча б світильники запалювати нашим Хань. Я ще не чув, щоб на навчання чарівника йшло менше двохсот років.

Частіше — років триста, а іноді і всі чотириста. Чарівники, що створили Палац, знали про це, тому й зв'язали Палац з нижнім світом, де часу не існує. Я не знаю, як це відбувається, але це так.

У Річарда затряслися руки.

— Але… Я повинен позбутися від нашийника. Я повинен повернутися до Келен. Я не можу чекати так довго. Уоррен, допоможи мені. Я не можу чекати!

Уоррен втупився в підлогу.

— Мені дуже шкода, Річард. Я не знаю, як зняти нашийник, і не знаю, як подолати утримуючий нас тут бар'єр. Але я розумію твої почуття. Через це я і просидів в архівах останні п'ятдесят років. Решті, здається, все одно. Вони кажуть, що це всього лише дозволяє їм більше часу проводити з жінками.

Річард повільно підвівся.

— Я не можу цьому повірити. Уоррен підвів голову.

— Прости мене, будь ласка, Річард, за те, що я тобі це сказав. Мені дуже шкода, що я заподіяв тобі біль.

Ти завжди був…

Річард поклав руку Уоррену на плече.

— Ти не винен. Це не ти зробив. Ти всього лише сказав мені правду. Голос його звучав, як з глибини тунелю. — Спасибі тобі за правду, друже мій.

Єдине, про що він міг думати, коли ноги несли його до виходу, це про те, що його мріям приходить кінець. Якщо він не зуміє позбутися нашийника — все втрачено.

Коли він увірвався в двері, сестри Юлія та Фінеллі, насторожившись, піднялися. Але, побачивши вираз його обличчя, позадкували, так само як і стражники в коридорі. Перед дверима виник мерехтливий щит. Річард пройшов крізь нього, навіть не помітивши. Двері відчинилися навстіж, хоч він до них і не доторкнувся. Шматок дверної рами вилетів геть. Йому якось і в голову не прийшло скористатися дверною ручкою.

Абатиса сиділа, склавши руки на великому горіховому столі. Її серйозні розуміючі очі дивилися на нього. Річард сперся на стіл, підносячись над жінкою на весь свій чималий ріст.

— Повинна визнати, Річард, — суворо сказала вона, — я зовсім не мріяла про цей візит.

— Чому сестра Верна мені не сказала? — Голос змінив йому.

— Я їй веліла.

— А ви чому мені не сказали?

— Тому що хотіла, щоб ти спочатку дізнався важливі речі про себе самого, щоб ти краще зрозумів свою значимість. Тягар чарівника. Та й абатиси теж.

Річард впав перед нею на коліна.

— Енн, — прошепотів він. — Енн, будь ласка, допоможіть мені. Я повинен позбутися Рада-Хань. Я люблю Келен. Вона потрібна мені. Я повинен до неї повернутися. Я так довго був відсутній. Будь ласка, Енн, допоможіть. Зніміть нашийник.

Вона прикрила очі і довго не відкривала. А коли відкрила, в них читалося безмежне співчуття.

— Я сказала тобі правду, Річард. Ми не можемо зняти Рада-Хань, поки ти не вивчишся настільки, щоб допомогти нам. А на це потрібен час.

— Будь ласка, Енн, допоможіть. Хіба немає іншого способу?

Не відриваючи від нього очей, вона повільно похитала головою:

— Ні, Річард. З часом ти змиришся. Всі миряться. Іншим простіше, тому що вони потрапили сюди дітьми і усвідомили цей факт набагато пізніше. Нам ніколи ще не доводилося говорити про це дорослій людині, такому, як ти, який відразу розуміє значення сказаного.

Річард ніяк не міг змусити себе мислити ясно. Йому здавалося, що він перебуває в якомусь кошмарному сні. Адже пройде так багато часу. Вона постаріє. Всі, кого він знає, постаріють!

Енн відвела очі і провела рукою по волоссю.

Річард, коли ти завершиш навчання і підеш звідси, пра-пра-правнуки всіх, кого ти знав, помруть від старості і будуть вже більше сотні років як поховані.

Він моргнув, намагаючись підрахувати покоління, але в голові панував сумбур.

Раптово він згадав застереження Шоти — про пастку часу. Ось вона, ця пастка. Ці люди відняли у нього все. Все, що він любить, все, що йому дороге, все для нього втрачено. Він ніколи не побачить Зедда, Чейза. Нікого з тих, кого знає. Ніколи більше не обійме Келен. Ніколи не зможе сказати їй, що любить її і розуміє, на яку жертву вона заради нього пішла.

63

Річард сидів на підлозі. Піднявши голову, він побачив стоячого в дверях Уоррена.

Стуку в двері він не почув. Оскільки Річард не промовив ані слова, Уоррен підійшов до нього і присів поруч.

— Слухай, Річард, деякі твої слова навели мене на думку. Ти, здається, казав, що збираєшся одружитися на Матері-сповідниці?

Річард повернувся зі світу мрій, і очі його раптово пожвавилися.

— Це про неї те пророцтво, вірно? Пророцтво про зимове сонцестояння?

— Дуже може бути. Але я мало що знаю про сповідниць, щоб сказати точно. Мати-сповідниця носить білий одяг?

— Так. Сповідниці народжені, щоб дізнаватися істину. Вона — остання в роду.

— Річард, тоді, я вважаю, у мене хороші новини. Думаю, в день зимового сонцестояння вона знайде щастя і принесе його своєму народу.

Річард згадав видіння, навіяне йому в Башті погибелі. Згадав жах, який охопив його. Слова, сказані тоді Келен, обпалили його. Він промовив:

«Не допоможе ніхто, крім єдиного, народженого з даром нести Істину, того, хто залишиться в живих, коли нависне загроза тіней. А потім прийде темрява велика, тьма смерті. І заради надії врятувати Життя, та, що в білому, повинна бути віддана народу своєму, щоб звеселився і зрадів народ».

— Ось-ось! Саме так! Я вважаю, що «тьма велика» означає і Володаря, і зимове сонцестояння. Думаю, це означає… Річард, а де ти прочитав це пророцтво?

— Я його не читав. Воно прийшло мені в видінні. Видінні про Келен.

Очі Уоррена округлилися, як завжди, коли його щось вражало.

— Тобі було пророче видіння?

— Так, Келен вимовила тоді ці слова, а також показала, що вони означають.

— І що ж вони означають? Річард обтрусив штанину.

— Я не можу тобі цього сказати. Келен сказала, що я можу повторювати слова, але нікому не повинен розповідати про видіння. Прости, Уоррен, я не наважуся порушити її попередження, не знаючи про наслідки. Але можу сказати тобі, що, якщо це пророцтво здійсниться, воно не принесе радості ні їй, ні мені.

Уоррен задумався.

— Так. Мабуть, ти правий. — Він скоса глянув на друга. — Річард, я повинен сказати тобі дещо щодо пророцтв. Про це мало хто знає, але слова не завжди відображають їхнє справжнє значення.

— Тобто?

— Ну, кілька разів, коли я читав пророцтва, у мене теж були видіння.

Видіння було істинним, але зовсім не таким, як здавалося, коли просто читаєш пророцтво і намагаєшся його витлумачити. Я впевнений, що зрозуміти істинне значення пророцтва можна тільки за допомогою дару, через видіння.

— Сестри про це знають?

— Ні. Я вважаю, саме це й означає бути пророком. Річард, якщо тобі було видіння, якщо ти чув слова і бачив те, що за словами, може, це означає, що ти пророк.

— За словами ігумені, у мене інший талант. Якщо вона права, моє бачення лише частина мого справжнього дару.

— А який тоді твій істинний дар?

— Абатиса сказала, що я бойової чарівник… Очі Уоррена знову розширилися.

— Річард, бойові чарівники володіють обома сторонами магії. Жоден чарівник, наділений даром Магії Збитку, не народжувався… вже тисячі років. Може, абатиса помиляється.

— Сподіваюся, що так. Але, з іншого боку, тільки так можна пояснити цілий ряд подій. Один мій друг казав, що Магія Приросту використовує те, що вже існує, збільшуючи його кількість, посилюючи міць або поєднуючи різні сили і матерії. Магія Збитку — протилежність Магії Приросту, Вона знищує те, що є, вона руйнує, а не творить.

Усі захисні щити встановлюються сестрами. А сестри володіють тільки Магією Приросту. Навіть ті, у кого є дар, не можуть вільно пройти крізь такий щит або знищити його, тому що вони теж володіють лише Магією Приросту. Сила проти сили. Але я якимось чином проходжу крізь їх щити без найменшого зусилля.

Це можна пояснити лише наявністю Магії Збитку. Магія Збитку протистоїть Магії Приросту щитів. Нейтралізує її.

— Але ж ти казав, що намагався пройти крізь бар'єр, що відокремлює нас від світу. Чому ж ти не можеш його подолати, якщо дійсно володієш Магією Збитку?

Річард запитально зігнув брову:

— Уоррен, а хто встановив цей бар'єр?

— Ну, ті ж, хто зробив і все інше, чарівники давнини…

— Які, за твоїми ж словами, володіли Магією Збитку. Цей бар'єр єдиний щит, встановлений ними, а не сестрами. І він — єдиний, крізь який я пройти не можу. Єдиний, який моя Магія Збитку, якщо вона у мене дійсно є, не в силах нейтралізувати. Розумієш, що я маю на увазі?

Уоррен сів на п'яти.

— Так… — Він задумливо потер підборіддя. — Ну, в цьому щось є. І збігається з деякими пророцтвами, пов'язаними з тобою. Якщо ти дійсно бойовий чарівник, причому народжений з даром нести Істину.

— А ці пророцтва не говорять, чи одержу я верх? — Уоррен зам'явся. Він подивився на Меч Істини, що лежав на підлозі, поруч з ними.

— Слова «білий клинок» тобі щось говорять? Річард важко зітхнув:

— Я можу за допомогою магії зробити клинок білим. Уоррен провів рукою по обличчю.

— Тоді, гадаю, нам загрожують серйозні неприємності. Існує пророцтво, яке говорить: «Ще більш чорне зло прийде в світ через те, що прорвалося. І тоді надія на Спасіння буде тонкою, як білий клинок в 'руці народженого Істиною».

— «Через те, що прорвалося». Через відкриті врата, — сказав Річард.

— Отже, «чорне зло» — це Володар.

— Уоррен, я повинен щось зробити. Я про пророцтво. Ну, де говориться про ту, що в білому. Це дуже важливо. Тобі нічого в голову не приходить?

Уоррен пильно дивився на нього, немов намагаючись щось для себе вирішити.

— Приходить. Ось тільки не знаю, чи допоможе це. — Він упер руки в стегна. Тут, у Палаці, живе пророк. Я його ніколи не бачив. Хотів, але мені не дозволили. Сказали, що мені дуже небезпечно з ним розмовляти, поки я так мало знаю. Пообіцяли, що, коли навчуся, вони дозволять мені з ним зустрітися.

— Тут, у Палаці? Де саме? Уоррен обсмикнув балахон.

— Не знаю. Мабуть, в одній з заборонених зон, але я не знаю, в який саме. І не знаю, як це з'ясувати. Річард схопився.

— Зате я знаю.

* * *

Коли мечоносець Кевін Андельмер побілів як полотно при одній лише згадці про пророка, Річард зрозумів, що звернувся саме до потрібної людини.

Спочатку Кевін всіляко відмовлявся, кажучи, що нічого не знає, але, коли Річард ласкаво нагадав про всі надані послуги, мечоносець на вухо шепнув йому пару слів.

Територія, підказана Кевіном, була однією з найбільш охоронюваних. Річард знав розташування варти, тому що збирав там троянди і піднімався на стіну, «щоб помилуватися на море». Був він також знайомий з усіма тамтешніми стражниками. Вони частенько відвідували оплачених Річардом повій.

Біля зовнішніх воріт Річард не зупинився, але кивнув воїнам, які підмигнули йому. Варта всередині виявилася менш поступливою. Солдати заступили йому дорогу, простягнувши руки. Річард з дитячою безпосередністю радісно потиснув їм руки, прикинувшись, що вважав їх жест вітанням. Ті зітхнули і повернулися на місце, а він пішов далі. Плащ мрісвіза вільно висів за спиною.

У кінці галереї виднілася невелика колонада, за якою йшли сходинки в покої пророка. Стражники, що охороняли потрібні Річарду двері, виявилися тими, чию довіру йому було завоювати найважче, перші, кого він забезпечив безкоштовними жінками. Побачивши Річарда, вони напружилися.

Річард ліниво підійшов до дверей.

— Уолш, Боллесдун, привіт. Стражники схрестили списи.

— Річард, що ти тут робиш? Троянди ростуть нагорі.

— Послухай, Уолш, мені потрібно побачити пророка.

— Річард, не заганяй нас в кут. Ти ж знаєш, ми не маємо права тебе пропустити. Сестри з нас шкуру здеруть.

— Я ж не збираюся повідомляти їм, що ви мене пропустили, — знизав плечима Pічард. — Скажу, що прорвався хитрістю. Якщо хто з них чого винюхає, ви відповісте, що я якимось чином прослизнув туди, а ви дізналися, тільки коли я вийшов. Я зможу підтвердити в разі чого.

— Річард, ти й справді…

— Хіба я коли-небудь доставляв вам неприємності? Хіба я коли-небудь відмовляв вам у допомозі? Я купую вам вино, даю гроші, забезпечив вам гарненьких дівчаток. Я колись просив небудь натомість?

Річард тримав руку на мечі. Так чи інакше, він все одно пройде.

Уолш копнув ногою камінчик. Важко зітхнувши, спочатку один, а потім і другий стражник відвели піки в сторону. — Боллесдун, піди-но зроби обхід території. А я піду в сортир, подумаю.

Відпустивши меч, Річард поплескав стражника по плечу.

— Спасибі, Уолш. За мною не пропаде.

Посеред коридору Річард відчув легкий опір, як від щита перед дверима абатиси. Але навіть не збавив кроку. Вітальня виявилася такою ж великою, як і в його покоях, тільки обставлена була з великим смаком. На одній стіні висів величезний гобелен, — іншу займали книжкові полиці. Більшість книг, втім, було розкидано по кімнаті. Вони валялися на столі, на стільцях і на синьо-жовтому килимі.

Біля згаслого каміна спиною до ввійшлого сидів чоловік.

— Ти повинен розповісти мені, як ти це зробив, — сказав він. — Мені б дуже хотілося вивчити цей фокус.

— Що зробив? — Запитав Річард.

— Пройшов крізь щити, ніби їх і немає зовсім. Якщо я спробую, у мене шкіра згорить.

— Неодмінно повідомлю, якщо коли-небудь сам дізнаюся. Мене звуть Річард. Якщо ви не дуже зайняті, я хотів би поговорити з вами.

— Зайнятий? — Чоловік від душі розреготався. Він встав, і Річард здивувався, побачивши, який він високий. Довге сиве волосся пророка навели Річарда на думку, що той дуже старий і немічний. Так, пророк був, безсумнівно, дуже старий, але навряд чи немічний. Він виглядав сильним і повним життя. Його усмішка виражала і вітання, і загрозу. На шиї у нього, як і у Річарда, був Рада-Хань.

— Мене звуть Натан, Річард. Я чекав тебе. Але ніяк не припускав, що ти прийдеш один.

— Я прийшов один, тому що хотів поговорити з тобою без сестер: так спокійніше.

— А тобі відомо, що я пророк?

— Я прийшов сюди не за тим, щоб навчитися випікати хліб.

Посмішка Натана стала ширше, але він не засміявся. Він насупив брови й одразу став схожий на шуліку.

— Хочеш, щоб я розповів тобі про твою смерть, Річард? Хочеш дізнатися, як ти помреш? — Промовив він шиплячим голосом.

Річард плюхнувся на кушетку і закинув ноги на стіл. Він, в свою чергу, шулікою глянув на пророка і обдарував його не менш загрозливою посмішкою.

— Ну звісно. Просто тремчу, так хочу про це дізнатися. А коли ти закінчиш, я розповім тобі, як помреш ти.

— А в тебе є дар пророцтва? — Зігнув брову Натан.

— Достатній, щоб сказати, як ти помреш. Похмурі брови запитально зігнулися..

— Правда? Тоді скажи.

Річард взяв з вази на столі грушу, витер її об штани і надкусив. Жуючи грушу, він відповів:

— Ти помреш прямо тут, у цих покоях, від старості. І ніколи не побачиш більше зовнішнього світу.

На обличчі Натана раптом стало видно всі зморшки, погляд його став похмурим.

— Схоже, ти дійсно пророк, мій хлопчику.

— Але так буде, якщо ти мені не допоможеш, — спокійно продовжив Річард. Це — пророцтво з розгалуженням. Якщо ти зумієш мені допомогти, не виключено, що я зможу повернутися сюди і допоможу тобі вибратися.

— Що ти хочеш?

— Я хочу позбавитися від ошийника. Натан лукаво посміхнувся:

— Схоже, у нас з тобою спільні інтереси, Річард.

— Але сестри стверджують, що без нього я помру. Лукава посмішка стала ще ширше.

— Вони вимагають правдивості від інших, але себе рідко обтяжують нею. У сестер свої інтереси, Річард. Але в лісі не одна стежка.

— А ще сестри стверджують, ніби, щоб зняти нашийник, я повинен навчитися користуватися своїм Хань. Схоже, вони мало чим можуть в цьому допомогти.

— Легше навчити колоду співати, ніж сестрам навчити тебе користуватися Хань.

Ти володієш Магією Збитку. Вони не в змозі тобі допомогти.

— А ти, Натан?

— Можливо. — Натан сів на стілець і нахилився ближче до свого гостя. Скажи мені, Річард, ти коли-небудь читав «Пригоди Бонні Дей»?

— Чи читав? Та це моя улюблена книжка! Я зачитав її до дірок. Хотілося б мені зустрітися з тим, хто написав її, і сказати, як вона мені сподобалася!

Натан радісно,?? по-дитячому посміхнувся:

— Ти його щойно зустрів, Річард. Тільки що. Річард підскочив від несподіванки.

— Це ти? Ти написав «Пригоди Бонні Дай»? У відповідь Натан процитував кілька пасажів.

— Я дав книгу твоєму батькові, щоб він вручив її тобі, коли ти досить підростеш, щоб її прочитати. Ти тоді тільки народився.

— Так ти був там з абатисою? Вона мені про це не говорила.

— Бачиш, Енн не було дозволено входити в замок Чарівника в Ейдіндрілі. Я допоміг Джорджу пробратися туди і взяти Книгу Зниклих Тіней. Там були ще вельми цікаві книги пророцтв.

Річард здивовано дивився на пророка.

— Так, значить, ми з тобою старі знайомі.

— Більше, ніж знайомі, Річард Рал. — Натан багатозначно подивився на Річарда. — Я — Натан Рал.

У Річарда відвисла щелепа.

— Так ти мій пра-пра-пра — хто-то-там?

— Надто багато «пра», не варто і рахувати. Мені майже тисячу років, мій хлопчику. — Він погрозив юнакові пальцем. — Я давненько тобою цікавлюсь. Ти згадується в пророцтвах. Я написав «Пригоди Бонні Дей» для тих, хто володіє даром. Це в деякому роді теж книга пророцтв. Найпростіших пророцтв, які легко зрозуміти і які могли допомогти тобі. І я ж тобі дійсно допоміг, вірно?

— І не раз, — ошелешено відповів Річард.

— Добре. Тоді я задоволений. Ми дали книгу кільком хлопчикам. Ти єдиний, хто ще живий. Інші загинули від «непояснених» нещасних випадків.

Річард мовчки гриз грушу. Йому безумовно не подобалося все, що пов'язано з Магією Збитку.

— Так ти можеш допомогти мені опанувати Хань?

— Думай, Річард. Сестри ж не заподіяли тобі болю за допомогою нашийника, вірно?

— Ні. Але заподіють.

— Ведеш минулу війну, Річард. Що Бонні Дей сказав військам Уорвіка, які охороняли Моором? Що ворог не прийде тим шляхом, яким прийшов в минулий раз.

Що вони безрозсудно витрачають сили, намагаючись вести вже закінчену битву. — Натан підняв брову. — Схоже, ти не засвоїв урок. Якщо щось з тобою вже сталося одного разу, це зовсім не означає, що те ж саме трапиться знову. Думай про майбутнє, Річард, а не про минуле.

— Але я… — Після деякого коливання розпочав Річард. — У мене було видіння в одній з башт. Видіння, що сестра Верна скористалася нашийником, щоб заподіяти мені біль.

— І це викликало спалах люті. Річард кивнув:

— Я закликав магію і вбив її. Натан розчаровано похитав головою:

— Це видіння означало, що твій розум намагається щось повідомити тобі, намагається сказати, що ти зможеш захиститися, якщо сестри заподіють тобі біль.

Що ти зможеш перемогти їх. Це твій розум і твій дар разом намагалися допомогти тобі. Але ти був дуже зайнятий минулого війною, щоб зрозуміти сенс послання.

Річард промовчав, обурюючись самого себе. Він так боявся, що сестри заподіють йому біль, що не думав більше ні про що. Не усвідомив істинного значення того, що зробила Келен. А все тому, що жахливо боявся минулого. Не думай про завдання, думай про рішення, вчив його Зедд. А він, засліплений минулим, не побачив майбутнього.

— Я зрозумів, Натан, — кивнув він нарешті. — А що ти мав на увазі, кажучи, що сестри не завдають мені болю за допомогою нашийника?

— Енн знає, що ти бойовий чарівник. Я говорив їй про це задовго до твого народження, років п'ятсот тому, якщо не більше. Вона повинна була віддати сестрам відповідний наказ. Заподіювати біль бойовому чарівникові — все одно що штовхати під зад борсука.

— Тобто ти хочеш сказати, що біль якимось чином вивільняє мою силу?

— Не біль. Наслідок болю. Лють. — Пророк вказав на Меч Істини. — Коли ти оголюєш меч, твоя лють закликає магію. Насправді все трохи складніше: ти закликаєш магію, а вона викликає в тобі лють. Саме так все і відбувається. Хочеш, я покажу тобі, як торкнутися Хань?

Річард аж підстрибнув.

— Так! Ніколи не думав, що я це скажу, але так. Мені просто необхідно вибратися звідси.

— Простягни руку. Добре. — Здавалося, Натана огорнула аура могутності. — А тепер розчинися в моїх очах.

Річард втупився в бездонні блакитні очі. Вони вабили його, затягували в себе. Здавалося, він злітає вгору, в бездонне блакитне небо. Дихання його стало переривчастим. Він скоріше відчував, ніж чув накази Натана.

— Поклич лють, Річард. Приклич лють. Приклич ненависть і сказ.

На Річарда нахлинули звичні відчуття, ніби в руках у нього був меч.

Лють, зародившись у самій глибині його єства, наполегливо намагалася прорватися назовні.

— А тепер відчуй жар своєї люті. Відчуй її полум'я. Добре. А тепер зосередь ці почуття на своїй долоні.

Річард легко переніс лють магії на свою долоню, Направляючи її потік, відчуваючи її міць. В руці його виросла вогненна куля. — А тепер жбурни лють, ненависть і злість разом з полум'ям в камін.

Річард викинув вперед руку. Тремтяча вогненна куля залишився у нього на долоні. Він подивився в камін і Направив лють вперед, відштовхуючи її від себе.

Рідкий вогонь заревів, ударившись об стінку каміна, і вибухнув, опромінивши кімнату яскравим світлом.

Натан гордо посміхнувся.

— Ось як це робиться, мій хлопчику. Сумніваюся, що сестри навчать тебе такого і через сотню років. Ти Природжений чарівник. Поза всяким сумнівом. Ти бойовий чарівник.

— Але, Натан, я не відчуваю свій Хань. Я відчуваю одну тільки злість, яку завжди відчуваю, коли борюся мечем. Або коли защемляють палець дверима, якщо вже на те пішло.

Натан розуміюче кивнув:

— Все правильно. Ти бойовий чарівник. Решта володіють лише однією стороною магії. Вони черпають силу ззовні, використовують те, що їх оточує: повітря, тепло, холод, вогонь, воду, коротше, те, що під рукою. Бойові чарівники інші. Вони черпають силу зсередини. Ти керуєш не своїм Хань, а своїми почуттями. Сестри вчать тебе, як усіх інших. Але тобі цього не потрібно. Для тебе важливий не процес, а результат, адже ти черпаєш силу всередині себе. Ось чому сестри не можуть тебе нічому навчити.

— Що ти маєш на увазі, кажучи «ось чому вони не можуть тебе навчити»?

— Ти коли-небудь бачив, щоб білошвейка не потрапила шпилькою в голечник?

Сестри хочуть, щоб ти одночасно дивився на руку, на шпильку і на голечник.

Саме так користуються своєю магією всі інші чарівники. Бойові чарівники не дивляться, вони діють. Їх Хань спрацьовує інстинктивно.

— Це був… чарівний вогонь?

— Ну так, приблизно як настирлива муха для розлюченого бика, — реготнув Натан.

Річард спробував знову, але нічого не вийшло. Лють не прийшла. Він міг би закликати лють меча, але це було б зовсім інше, не те, що він робив за допомогою Натана. Лють не йшла зсередини.

— Не виходить. Чому я не можу повторити?

— Тому що я допоміг тобі, показав за допомогою моєї сили, як це має виглядати. Ти поки що не можеш робити це самостійно.

— Чому?

Натан нахилився і поплескав Річарда по маківці.

— Тому що це має йти ось звідси. Спочатку ти повинен усвідомити, хто ти є, і прийняти це як належне. А ти не віриш. Ти все ще противишся своїй сутності. А не повіривши, не прийнявши себе таким, який ти є, ти не зможеш закликати свій Хань, свою силу. Хіба що в стані всепоглинаючої люті.

— А головні болі, пов'язані з моїм даром? Сестри сказали, що без нашийника я від них помру.

— Сестри дивляться на правду, як на хрящ в шматку м'яса: їдять її, тільки якщо вмирають з голоду. Вони хочуть тримати нас тут, щоб використовувати так, як потрібно їм. Те, чого вони намагаються досягти, навчаючи тебе, я тільки що зробив.

Головні болі, звичайно, небезпечні, але небезпечні лише в тому випадку, коли юний чарівник наданий сам собі. Коли у тебе були головні болі, ти міг їх позбутися?

— Так. Іноді, коли зосереджувався на стрільби з лука або коли щось всередині попереджало про небезпеку, що насувається. Або коли я був злий і користувався магією меча. Тоді біль відступала на деякий час.

— Це тому, що ти приводив дар в гармонію з розумом. Єдине, що було потрібно, щоб твій дар тобі не нашкодив, — це трохи тебе проінструктувати. Що я зараз і зробив. Чарівників повинні навчати чарівники. Чарівникові нічого не варто привести твій дар в гармонію з твоїм розумом, тому що для цього потрібен чоловічий дар, який навчає чоловічий дар. Те, що я зараз зробив, надовго виключить можливість того, що твій дар нашкодить тобі, і ніякої Рада-Хань тут не потрібно.

Надалі навчання в якогось чарівника допоможе тобі зробити наступний крок і захистить тебе, поки ти не досягнеш майстерності. Важливо тільки, щоб поруч завжди був хтось, хто здатний тобі допомогти. Сестрам потрібно років сто, щоб показати тобі те, що показав зараз я. Нашийник — лише привід, щоб тримати нас в полоні. Насправді сестри переслідують свої цілі. У них є власні ідеї з приводу навчання чарівників. Вони хочуть управляти чарівниками.

— Але навіщо?

— Сестри вважають, що саме чарівники винні у всіх бідах, які обрушуються на людство. І якщо вони, сестри, будуть тримати цю силу в узді, керувати нею, вселяти носіям цієї сили певні принципи, вони зможуть донести світло своєї віри людям. Ці фанатки впевнені, що вони одні знають істинний шлях до вічного блаженства в сяйві слави Творця. І тому вважають за можливе користуватися будь-якими засобами.

— Отже, того, що ти мені зараз показав, достатньо, щоб дар не вбив мене і без нашийника?

— Достатньо, щоб дар не вбив тебе. Але потрібно ще багато уроків, щоб зробити з тебе справжнього чарівника. Я всього лише притримав жеребця за вуздечку, інакше б він скинув тебе. Але куди більше зусиль доведеться докласти, щоб навчити тебе граціозно їздити.

Річарду звело вилиці.

— Якщо це правда, то вони все-таки штовхнули борсука під зад. Дякуємо за допомогу. — Він потер пальці. — Натан, насуваються страшні події. Дуже скоро.

Мені потрібно дізнатися декілька речей. Тобі відомо Друге Правило Чарівника?

— Зрозуміло. Але спершу ти повинен дізнатися перше, а вже потім — друге.

— Перше я знаю. З його допомогою я вбив Даркена Рала. Воно говорить, що людей можна змусити повірити будь-якій брехні або тому, що вони хочуть в це вірити, або тому, що бояться, що це виявиться правдою.

— А зворотне?

— В тому-то й фокус, що такого немає. Я повинен постійно бути насторожі, знаючи, що і я вразливий. І ніколи не повинен вважати, що невразливий. Я повинен завжди пам'ятати, що теж можу стати жертвою Першого Правила.

— Дуже добре.

— А Друге Правило? Натан насупив брови.

— Друге Правило стосується ненавмисних наслідків.

— І в чому ж воно полягає?

— Друге Правило Чарівника свідчить, що благі наміри можуть призвести до плачевних наслідків. Схоже на парадокс, але самими добрими намірами вимощений часом шлях до найстрашнішого зла. І уберегтися від цього зла можна лише за допомогою знань, мудрості, передбачення і розуміння Першого Правила. Але навіть цього не завжди достатньо. — Добрі наміри, добрі вчинки ведуть до зла?

Як це?

Натан знизав плечима.

— Діти люблять солодощі. Але чи на благо постійно годувати їх цукерками?

Знання, мудрість і передбачення підказують нам, що, якщо ми будемо і далі по доброті душевній годувати дитину одними цукерками, вона захворіє.

— Але ж це очевидно. Це всі знають.

— Припустимо, у когось болить нога, і поки він лікується, ти приносиш йому їжу. Але ось він уже вилікувався, а вставати не бажає, бо це спочатку боляче. І ти — по доброті душевній — продовжуєш носити йому їжу. Через деякий час ноги цієї людини ослабнуть, і йому стане ще болючіше вставати, але ти добрий, ти продовжуєш носити йому їжу. Зрештою людина ослабне настільки, що більше ніколи не зможе встати. І все через твою доброти. Ось так благо перетворюється на зло. Зло під виглядом добра, мій хлопчик, зло під видом добра.

— Не думаю, що таке трапляється настільки часто, щоб стати проблемою.

— Я лише намагаюся привести тобі найбільш очевидні приклади, Річард, щоб ти зміг зрозуміти Друге Правило. Благі наміри можуть заохотити ледачі уми до неробства. Чим більше ти їм даєш, тим більше їм потрібно. І поки твоя доброта безмежна, вони ніколи не привчаться до дисципліни і не навчаться розраховувати самі на себе. Твоя доброта завдасть шкоди їх людським якостям. Якщо ти даси монетку жебракові, тому що він говорить, ніби його родина голодує, а він витратить її на Випивку і потім вб'є когось, ти будеш в цьому винен? Ні. Це він убив. Але якщо б ти не давав йому грошей, а нагодував його або пішов би й приніс їжу його сім'ї, вбивства не сталося б. Знову ж, добрий намір, яка звернув нас на зло. Друге Правило Чарівника: благі наміри можуть призвести до великого зла. Порушення його черевато чим завгодно, від маленької неприємності до всесвітньої катастрофи. Деякі вожді прагнули до миру і стверджували, що навіть самооборона є зло. Начебто самий добрий намір — знищити насильство. Але в підсумку така політика призводить до різанини, хоча, пригрози вони силою з самого початку, вони запобігли б нападу і не було б ніякого насильства. Свої благі наміри вони поставили вище життєвих реалій. Звинуватили військових в кровожерливості, а насправді саме військові могли б запобігти кровопролиттю.

— Ти хочеш переконати мене в тому, що я не повинен соромитися, що є бойовим чарівником?

— До чого вівці оспівувати вегетаріанство, коли у вовків інша точка зору?

На мить Річарду здалося, ніби він говорить з Зеддом.

— Але не може ж доброта завжди бути неправильною!

— Звичайно, ні. Ось тут-то й потрібна мудрість. Ти повинен бути досить розумний, щоб передбачати наслідки свого вчинку. Але з Другим Правилом вся біда в тому, що ти не завжди можеш точно визначити, порушуєш ти його чи ні.

Гірше того, магія небезпечна. Якщо до благих намірів додати ще й магію, порушення Другого Правила може привести до катастрофи. Магією користуватися легко-Важче зрозуміти, коли саме нею потрібно користуватися. Всякий раз, коли ти закликаєш магію, ти ризикуєш створити зло. Чи знаєш ти, Річард, що одна-однісінька сніжинка здатна викликати лавину? Без неї, без цієї останньої сніжинки, катастрофи не відбулося б. Користуючись магією, ти повинен точно знати, яка сніжинка може стати останньою. Причому знати це перш, ніж вона впаде. Інакше лавина виявиться куди більш руйнівною, ніж та, яку на твою думку могла б викликати сніжинка.

Річард потер пальцем руків'я меча.

— Натан, мені здається, я прорвав завісу, бо порушив Друге Правило Чарівника.

— Порушив.

— Але що я зробив?

— Щоб перемогти за допомогою Першого Правила, ти використовував свою магію.

Тим самим ти підживив Магію шкатулок, потривожив врата і прорвав завісу. Ти зробив це через незнання. Не знав, що ненавмисним результатом правильних, здавалося б, дій виявиться загроза знищення всього живого. Та сама сніжинка. Магія небезпечна.

— Що ж мені тепер робити? Як мені відновити завісу?

— Камінь Сліз повинен повернутися до володаря. Печать повинна бути відновлена. Камінь Сліз повинен відправитися на своє місце, в Підземний світ, де він стримує вплив Володаря на світ живих. Але для цього необхідно застосувати і Магію Приросту, і Магію Збитку.

Потім слід закрити врата. І тут теж потрібні обидві сторони магії. Якщо ж зробити це за допомогою однієї Магії Приросту, завіса розірветься остаточно.

Тому чарівник на зразок мене, що володіє лише Магією Прирости, нічим не може тобі допомогти. З цим завданням здатний справитися тільки такий, як ти. І поки Камінь Сліз тут, а врата не замкнені, нам всім загрожує жахлива небезпека. Якщо ти помилишся, якщо скористаєшся Каменем з егоїстичних мотивів, ти порушиш рівновагу, остаточно розірвеш завісу і відправиш нас всіх у вічну темряву.

Річард в глибокій задумі дивився на стільницю.

— Натан, а ти знаєш, що таке «посередник»?

— Ага! Значить, ти вже чув про неприємності, які чекають нас у це сонцестояння. Посередник — людина, яка обмінюється послугами з Володарем, Наприклад, віддає йому душі невинних дітей і отримує в нагороду Магію Збитку. Він суворо глянув на Річарда. — Але з цим проблем бути не повинно, ти ж сам відправив Даркена Рала в Підземний світ, а звідти він не може впливати на події.

Адже Даркен Рал в підземному світі, чи не так?

Річарду звело шлунок. Він не тільки прорвав завісу, але, знову порушивши Друге Правило, бажаючи відновити її, викликав у світ живих посередника, Даркена Рала. І тепер Рал може остаточно розірвати завісу. Це все його, Річарда, вина. Він змок, в голові дзвеніло.

— Натан, мені необхідно зняти нашийник.

— Тут я тобі нічим допомогти не можу, — знизав плечима пророк.

Але Річард прийшов до пророка не за цим. Він все одно спробує отримати відповідь.

— Натан, є одна людина, жінка, вона дуже багато для мене значить. Вона в небезпеці, і я повинен допомогти їй. Про неї написано в пророцтві, але мені було видіння.

— Що за пророцтво?

— «Не допоможе ніхто, крім єдиного, народженого з даром нести Істину, того, хто залишиться в живих, коли нависне загроза тіней…»

Низьким, звучним голосом Натан продовжив:

— «А потім прийде темрява велика, тьма смерті. І заради надії врятувати Життя, та, що в білому, повинна бути віддана своєму народові, щоб звеселився і зрадів народ».

— Отже, тобі воно знайоме. Натан, я бачив, що означає це пророцтво.

Мені було велено нікому не розповідати це видіння, але мені все це не принесе радості і веселощів.

— Їй відрубають голову, — спокійно сказав Натан. — Ось справжнє значення пророцтва.

Річард притиснув руки до живота. Так, саме це він і бачив тоді, у вежі. Його світ знову обрушився.

— Натан, мені необхідно вибратися звідси. Я повинен врятувати її!

— Річард, подивися на мене. — Річард глянув на пророка, намагаючись стримати сльози, які підступили до очей. — Річард, я повинен сказати тобі правду.

Якщо це пророцтво не здійсниться, то далі нічого немає. Ми всі помремо.

Настане кінець усьому живому. Володар забере нас усіх. Якщо ти скористаєшся своєю силою, щоб врятувати сповідницю, ти остаточно розірвеш завісу, і з твоєю допомогою Володар поглине світ живих.

Річард схопився.

— Але чому? Чому вона повинна померти, щоб врятувати світ? Це ж безглуздо! — Він судорожно стиснув рукоять меча. — Я повинен перешкодити цьому! Я не дозволю їй померти через паршиву загадку!

— Настане час, Річард, коли тобі доведеться зробити вибір. І я сподіваюся, що, коли цей час настане, ти будеш достатньо навчений, щоб прийняти правильне рішення. Тобі дана влада знищити всіх, якщо вибір твій буде невірним.

— Я не маю наміру стояти тут і слухати, як ти переконуєш мене в тому, що я повинен дозволити їй померти. Добрі духи не допомогли їй. Значить, допоможу я!

І він кулею вилетів з кімнати. На його шляху стіни покривалися тріщинами. Зі стелі падали шматки штукатурки. Річард нічого не помічав. Коли він пройшов крізь щит, фарба на стінах почорніла і обвуглилася.

Думки люто кидалися з боку в бік. Значить, ось що станеться, якщо він не втрутиться! Видіння стане реальністю, якщо йому не вдасться вирватися з Палацу пророків. А може, пророцтво означає, що він залишиться тут в'язнем і не зможе допомогти? І Келен помре?

Внизу, у дворі щось творилося. З усіх боків збігалися стражники.

Підійшовши ближче, він побачив мечоносців бака-бан-мана. Навколо мечоносців юрмилися не менше сотні стривожених стражників, але трималися вони на достатній відстані. Одягненого в лахміття чоловіка, що стояв у центрі кола, це, схоже, мало турбувало. Річард проштовхався вперед.

— Що відбувається? Мечоносець вклонився.

— Кахарін. Я Джіаан. Твоя дружина, Дю Шайю, направила мене до тебе з посланням.

Річард вирішив не акцентувати уваги на слові «дружина».

— І з яким же?

— Мені велено сказати, що Дю Шайю послідувала вказівкам свого чоловіка. У нас тепер мир з маженді. Ми більше не воюємо ні з ними, ні з тутешніми людьми.

— Прекрасна новина, Джіаан. Передай Дю Шайю, що я пишаюся нею і її народом.

— Твоїм народом, — поправив Джіаан. — Вона також хоче, щоб ти знав: вона вирішила виносити дитину.

А ще вона веліла передати, що ми готові повернутися на рідні землі. Вона хоче знати, коли ти прийдеш, щоб повести нас туди.

Річард озирнувся. Навколо зібралися не тільки стражники, а й сестри. Він помітив і кількох своїх наставниць: сестер Тові, Ніккі і Ермінь. Паша теж була тут. Віддалік стояла сестра Верна. Ще далі, на балконі, виднілася приземкувата фігура абатиси.

Річард повернувся до Джіаану:

— Скажи їй, щоб була готова, я прийду скоро.

— Дякую тобі, Кахарін, — вклонився Джіаан. — Ми будемо готові.

— Цей чоловік прийшов з миром, — звернувся Річард до стражникам. — Нехай піде спокійно.

Джіаан, ні на кого не звертаючи уваги, незворушно пішов геть. Кільце стражників рушило разом з ним. Річард знав, що вони так і будуть йти слідом, поки мечоносець не віддалиться від міста. Натовп початку розсмоктуватися.

У Річарда стукало в скронях. Порушивши вдруге Друге Правило Чарівника, він викликав з Підземного світу привид свого батька. Він хотів усе виправити, а зробив ще гірше. Уоррен сказав, що Волдареві потрібен посередник, щоб вирватися назовні, і Річард забезпечив йому посередника.

Голова в нього розколювалася.

Як тільки він зрозумів, що Келен любить його і життя знову стала прекрасним, як тут же дізнався, що потрапив у пастку часу. А якщо він не зуміє вирватися, в день зимового сонцестояння Келен помре. Думки відчайдушно бігли по колу.

Він повинен щось зробити. Час іде. Річард вирішив знайти єдиної людини, яка, можливо, зможе йому допомогти.

64

Зачувши в приймальні голоси, абатиса завмерла в надії, що це саме те, чого вона так довго чекала. Не те щоб вона мріяла про це, але часу майже не залишилося. Річард напевно вже знайшов спосіб проникнути до Натана, і Натан зіграв відведену йому роль. Тепер прийшла пора їй зіграти свою.

Аннеліна не могла повністю довіряти Натану, але тут вона не сумнівалася: пророк зробив все, що від нього вимагалося. Наслідки невдачі йому прекрасно відомі. Місії, яка випала на його долю — додати ту саму зайву сніжинку — вона зовсім не заздрила.

Аннеліна клацнула пальцями, і двері відчинилися. Варто було б викликати теслярів, щоб полагодили дверну раму. Річард вибив її своїм Хань, навіть не відчуваючи, що робить. І це ще до розмови з Натаном.

Як тільки двері відчинилися, різка розмова в приймальні обірвався, і в отворі показалися три жінки, які очікували розпоряджень.

— Сестра Юлія, сестра Фінеллі, вже пізно. Чому б вам не піти в свої кабінети і не зайнятися паперами? Я прийму її. Сестра Верна, будь ласка, зайди.

Сестра Верна увійшла. Енн піднялася їй назустріч. Вона любила Верну, і їй не подобалося те, що вона повинна зробити. Але часу не залишалося. Енн готувалася до цього кілька століть, і ось тепер все вислизає у неї з рук… Вона не владна над часом, вона не керує подіями. Світ — на межі загибелі.

— Абатиса Аннелін, — вклонилася Верна.

— Присядь, будь ласка. Верна. Давненько ми не бачилися.

Верна присунула стілець до столу і сіла навпроти абатиси, гордо випроставши спину і склавши руки на колінах.

— Як люб'язно з вашого боку, що ви змогли приділити мені свій дорогоцінний час.

Енн ледь не посміхнулася. Навряд. «Дякую тобі, о Творець, що ти направив її до мене, коли вона в роздратованому стані. Хоч моя задача від цього і не стане менш обтяжливою, але принаймні мені легше буде виконати її».

— Я була зайнята.

— Я теж, — огризнулася Верна. — Останні двадцять з чимось років.

— Схоже, недостатньо зайнята. У нас, здається, складності з хлопчиком, якого ти привела. А його необхідно було виховати до приїзду в Палац пророків.

Кров прилила до обличчя Верни.

— Якби ви не заборонили мені застосовувати силу, я б так і зробила.

— О? Невже ти настільки слабка. Верна, що не здатна виконати покладене на тебе завдання при настільки незначних обмеженнях? Паша, незначна послушниця, здається, при тих же умовах добилася більшого.

— Ви так думаєте? Ви вважаєте, він керований?

— З тих пір, як ним займається Паша, він нікого не вбив.

— Думаю, мені дещо відомо про Річарда, — жорстко сказала Верна. — І я радила б аббатисі не бути настільки впевненою.

Енн почала перекладати лежачі на столі папери, зробивши вигляд, що уважно вивчає їх, хоча насправді не могла прочитати ні слова.

— Я прийму твої слова до відома. Спасибі, що зайшла, Верна.

— Я ще не закінчила! Я ще навіть не починала! — Енн повільно підняла очі.

— Якщо ти знову підвищиш на мене голос. Верна, то на цьому все і закінчиться.

— Будь ласка, вибачте мене, аббатиса Аннелін, але існують досить важливі речі, про які я неодмінно повинна сказати.

Енн зітхнула, роблячи вигляд, що її терпіння закінчується.

— Добре, добре, тоді ближче до справи. У мене ще багато роботи. — Склавши руки на столі, вона відчужено глянула на Верну. — Говори.

— Річард виріс зі своїм дідом…

— Рада за нього.

Верна помовчала, роздратована, що її перервали.

— Його дід — чарівник. Чарівник першого рангу. І він хотів сам навчати Річарда.

— Що ж, тепер його навчанням займаємося ми. Це все?

Верна широко розкрила очі.

— Навряд чи мені необхідно нагадувати аббатисі, що це пряме порушення перемир'я — забирати хлопчика у чарівника, який займається його навчанням.

Мені було сказано, що в Новому світі не залишилося чарівників, щоб навчати хлопчиків. Мене обдурили. Мене використали. Ми викрадали діточок. І ти змусила мене брати участь в цьому.

Енн поблажливо посміхнулася:

— Ми служимо Творцеві, сестра, і наш обов'язок — допомогти всім досягти життя вічного в сяйві Його слави. Так що значить у порівнянні з нашим обов'язком перед Творцем це перемир'я з чарівниками-язичниками?

Верна втратила дар мови.

«О Творець, мені так подобається ця жінка! Будь ласка, дай мені сили зламати її».

Натан додав свою сніжинку, тепер вона повинна додати свою.

— Мене послали на полювання, що тривало двадцять років, і я навіть не знала, з якої причини. Мене обдурили, дві мої подруги загинули, одна — від моєї руки. Мені заборонили користуватися силою, щоб виконати обов'язок…

— Ти що, думаєш, я заборонила тобі вдаватися до сили з простого капризу? Тебе це турбує. Верна? Добре, раз так, раз ти так бажаєш знати причину мого наказу, я тобі поясню. Я зробила це, щоб врятувати твоє життя.

Верна насторожилась:

— Якщо я не зовсім забула уроки в архівах, існує лише одна причина, по якій подібне обмеження зберігає мені життя.

Енн подумки посміхнулася. Верні хотілося це почути, Ну що ж…

— Абсолютно вірно. Річард володіє Магією Збитку.

— І ти це знала?! Ти одягла нашийник на людину, що володіє Магією Збитку? Пішла на такий ризик? Змусила притягти його сюди, в Палац? — Верна сплеснула руками і нахилилася до абатиси. — Але чому?!

Енн стійко витримала її погляд.

— Тому що у Палаці є сестри Темряви. Верна і бровою не повела. Вона знала. Або принаймні підозрювала.

«Благослови тебе Творець, Верна. Ти одна з кращих. Прости мене за те, що я повинна зробити».

— Ця кімната захищена? — Рівним голосом запитала Верна.

— Звичайно. — Енн не стала уточнювати, що її щит не може охоронити від сестер Тьми..

— І ви можете довести подібне звинувачення, абатиса?

— Зараз мені не потрібні докази, оскільки наша розмова строго конфіденційна. Ти нікому про це не скажеш. Якщо, звичайно, не збираєшся висувати звинувачення. Якщо збираєшся, то я, безумовно, стану все заперечувати і заявлю, що скривджена сестра намагається звинуватити абатису в єресі виключно з особистих мотивів. І тоді нам доведеться тебе повісити. Але ми з тобою ж цього не хочемо, чи не так?

Верна продовжувала зберігати спокій.

— Ні, абатиса. Але при чому тут Річард?

— Коли в домі заводяться щури, єдине, що можна зробити, привести кота.

— Для цього кота ми всі щури. І, можливо, по справедливості. До того ж деякі можуть сказати, що зовсім не кота ви привели для щурів, а корм. Річард — хороша людина. І мені не хотілося б думати, що його принесли в жертву.

— Ти знаєш, чому саме тебе обрали для поїздки за Річардом?

— Я думала, це знак твоєї довіри.

— До певної міри так, — знизала плечима Енн. — Хоч я і не впевнена, що в Палаці є сестри Темряви, і поняття не маю, хто саме, якщо такі дійсно є, але змушена виходити з того, що це правда. А оскільки сестри Елізабет і Грейс очолювали список, то, отже, вони швидше за все сестри Темряви. А з пророцтва, яке бачила тільки я одна, мені було відомо, що Річард, цілком ймовірно, володітиме Магією Збитку. І більше того, що він відмовиться від перших двох пропозицій. Я знала, що перші дві сестри помруть. Якби послідовники Безіменного про це знали, то захотіли б, щоб і третя за списком теж була б однією з них. Тому я скористалася владою абатиси, щоб призначити третю сестру.

— І вибрала мене, тому що вірила, що я не можу бути сестрою Темряви?

Енн хотілося сказати: «Я знала тебе ще дитиною, Верна. Я знаю, який у тебе швидкий розум, знаю твоє серце і твою душу. Тобі, єдиній з усіх сестер, я довірила долю світу. Я знала, що в твоїх руках Річарду нічого не загрожує».

Хотілося. Але вона не могла.

— Я вибрала тебе. Верна, бо ти стояла в самому кінці списку. Але головним чином тому, що ти абсолютно нічим не примітна.

У кімнаті надовго запанувала тиша. Нарешті Верна, ковтнувши грудку, вимовила:

— Розумію…

Енн зобразила незворушну об'єктивність, але серце її обливалося кров'ю.

— Я сумнівалася, що ти можеш бути однією з сестер Темряви. Аж надто ти непримітна. Я впевнена, що Грейс і Елізабет опинилися на чолі списку тому, що той, хто керує сестрами Тьми, порахував їх придатними для своїх цілей. Я керую сестрами Світла. І вибрала тебе з тих же причин. Є сестри, цінність яких виключно велика для досягнення наших цілей. Я не могла ризикувати ними. Хлопчик, звичайно, представляє певну цінність, але він не так важливий, як інші завдання, які стоять перед нами. Він може виявитися корисним. Але він являє собою всього лише певну можливість, якою я вважала за краще не нехтувати. Якби виникли проблеми і ніхто з вас не повернувся назад… ну, ти ж розумієш, що ніякий мало-мальськи грамотний генерал не стане ризикувати головними силами для досягнення малозначущої мети.

Верна насилу дихала. Голос її теж звучав приглушено.

— Звичайно, абатиса Аннеліна.

Енн нетерпляче смикала лежачі перед нею папери.

— Мені потрібно зайнятися більш важливими речами. Що-небудь ще, сестра?

— Ні, аббатиса.

Коли двері за відвідувачкою закрилася, Енн тремтячими руками закрила обличчя, і на розкладені на столі документи закапали сльози.

* * *

Вона довго дивилася йому в очі. Річард не знав, що вона скаже, так чи ні, — але змушений був розповісти їй багато чого з того, що дізнався за останній час, щоб умовити її хоча б вислухати його. Він ніяк не може потерпіти невдачу.

Йому необхідна допомога. Він повинен комусь довіритися.

— Добре, Річард. Я допоможу тобі. Якщо хоча б половина того, що ти розповів, — правда, я повинна тобі допомогти.

Річард зітхнув, полегшено прикривши очі.

— Спасибі, Ліліана. Я цього ніколи не забуду. Ти єдина тут, хто прислухався до голосу розуму. Ми не можемо зробити це прямо зараз? Час дорогий.

— Зараз? — Різко прошепотіла вона. — Тут? Річард, якщо правда те, що ти володієш Магією Збитку, то зняти твій Рада-Хань буде зовсім непросто. Мені знадобиться один чарівний предмет, який сестри старанно охороняють. Це підмога, якою користуються для посилення магічних можливостей. Може, з його і твоєю допомогою мені і вдасться зняти з тебе нашийник. Не кажучи вже про те, що, якщо тут замішаний Безіменний, невідомо, чиї вуха почують нас.

— Тоді коли ж? І де? Не можна відкладати надовго.

Розмірковуючи, вона прикрила пальцями очі.

— Що ж, гадаю, до вечора я зможу роздобути цей предмет. Так що спробуємо нині вночі. Але от де?

У Палаці не можна. Занадто небезпечно.

— В Хагенському лісі, — запропонував Річард. — Його всі уникають.

— Ти жартуєш, Річард, — здивувалася Ліліана. — Там дуже небезпечно.

— Тільки не для мене. Я адже розповідав тобі, що відчуваю наближення мрісвіза. Ми будемо в повній безпеці, і не доведеться турбуватися, що сестри або Паша з'являться саме тоді, коли ми спробуємо зняти цю гидоту з моєї шиї.

Вона засмучено зітхнула. Нарешті, поклавши руку йому на плече і трохи потиснувши, посміхнулася.

— Ну добре. Нехай буде Хагенський ліс. — Але тут же різко відсторонила його і суворо додала:

— Допомагаючи тобі, я порушую безліч правил. Я розумію, що це необхідно і важливо і повинно бути зроблено, але якщо нас спіймають перш, ніж ми завершимо задумане, то подбають про те, щоб я ніколи більше й близько до тебе не підійшла.

— Я готовий, пішли прямо зараз.

— Ні. Спершу я повинна роздобути необхідну підмогу. — Схиливши голову до плеча, вона насупилась. — І ось я ще про що подумала. Вони весь час твердять тобі, що не можна, щоб тебе застав там захід. Чому?

— Тому що це небезпечно, — знизав плечима Річард.

— І після всього, що ти дізнався, ти все ще віриш їм? Ти віриш їм? Річард, а раптом вони не хочуть, щоб ти залишався на заході з боязні, що ти дізнаєшся щось корисне? Ти сказав, що Хагенський ліс створили маги давнини, які володіли Магією Збитку, створили, щоб допомогти таким, як ти. Що, якщо сестри не хочуть, щоб ти отримав ту допомогу? Що, якщо вони просто намагаються тебе залякати?

«Перше Правило Чарівника. Обдурили вони його? І він повірив брехні?»

— Можливо, ти й права. Підемо туди перед заходом сонця.

— Ні, нас не повинні бачити разом. І мені буде потрібен час, щоб викрасти необхідний предмет. Знаєш, де довга розщеплена скеля врізається у водний потік? У південно-західній частині Хагенського лісу?

— Я знаю це місце.

— Відмінно. Прийдеш туди до заходу. Ти єдиний, хто може це зробити.

Іди в ліс, до розщепленої скелі, і залишай на деревах клаптики тканини, щоб я змогла розшукати тебе. Я приєднаюся до тебе, коли місяць підніметься на дві долоні. І не здумай нікому говорити про це, Річард! Інакше поставиш під загрозу не тільки наші життя, а й життя Келен.

Річард кивнув з вдячною посмішкою:

— Даю слово. Значить, цієї ночі.

Коли Ліліана пішла, він заходився міряти кроками кімнату. Йому не терпілося позбутися нашийника і скоріше забратися звідси. Часу катастрофічно не вистачало. Якщо Даркен Рал отримав кістку скріна, часу вже і зовсім немає. Але це дурість. Як би він зміг її отримати?

Адже він всього лише примара. Може, все буде так, як сказав Уоррен?

Необхідні елементи рідко бувають всі в наявності.

Найбільше він турбувався про Келен. Він повинен допомогти їй.

Стук у двері вивів його з задуми. Річард подумав було, що повернулася Ліліана, але, відкривши двері, виявив розстроєного Перрі. Влетівши в кімнату, Перрі вигукнув:

— Річард, мені необхідна твоя допомога! — Він потряс висять в руці балахонами. — Подивися на це!

Вони мене підвищили!

Річард глянув на довгий коричневий одяг.

— Вітаю! Це ж чудово, Перрі!

— Це катастрофа! Річард, мені необхідна твоя допомога!

— Чому катастрофа? — Здивовано спохмурнів Річард.

Перрі відчайдушно сплеснув руками, ніби причина його розлади повинна була бути зрозуміла всім і кожному.

— Тому що тепер я не можу вийти в місто! В балахоні це заборонено! Мені не можна переходити міст!

— Ну, мені дуже шкода, Перрі, але я не знаю, чим можу допомогти тобі.

Перрі глибоко зітхнув, щоб заспокоїтися, і благально подивився на Річарда.

— Там, у місті, є одна жінка… Останнім часом я з нею постійно зустрічаюся. Вона мені дійсно подобається, Річард. У нас призначено побачення сьогодні ввечері. Якщо я не прийду і не поясню їй, у чому справа, якщо я взагалі більше ніколи не прийду, вона подумає, що я забув її.

— Перрі, я все одно не розумію, що можу зробити.

Перрі вхопив його за сорочку.

— Вони забрали всі мої речі. Ти міг би дати мені час які-небудь зі своїх.

Тоді мене ніхто не впізнає, і я зможу прослизнути в місто і побачитися з нею.

Будь ласка, Річард, дай мені що-небудь з свого одягу!

Річард замислився. Його мало хвилювало порушення чергових мерзенних правил цього Палацу, адже все одно ні в яке порівняння не йшло з тим, що збирався зробити він сам. Але він турбувався про Перрі.

— Мене вся варта знає. Вони побачать, що це ти, переодягнений в мій одяг, і повідомлять сестрам. І в тебе будуть неприємності.

Перрі судорожно намагався що-небудь придумати.

— Вночі. Я дочекаюся ночі і піду. Вночі вони не зможуть розгледіти, хто йде.

Ну будь ласка, Річард! Будь ласка!

— Та немає проблем, Перрі, — зітхнув Річард. — Це ти ризикуєш. Тільки не потрап в халепу. Мене зовсім не порадує, якщо ти з моєю допомогою нарвешся на неприємності. — Він вказав на спальню, де стояв платяний шкаф. — Бери все, що хочеш. Я вищий за тебе, але, думаю, зійде й так.

Перрі засяяв.

— Червоний плащ! Можна, я візьму червоний плащ? Він буде мені дуже до лиця!

— Звичайно! — Річард провів щасливого Перрі в спальню. — Якщо він тобі личить, візьми. Я радий, що хоч комусь подобається носити червоний плащ.

Перрі довго копався в шафі в пошуках штанів і сорочки, в яких, на його думку, він виглядав би надзвичайно.

— Я бачив, як від тебе вийшла сестра Ліліана. — Він витягнув білу сорочку з оборками. — Вона з твоїх наставниць?

— Так. Вона мені подобається. Сама симпатична з усіх.

Перрі доклав сорочку до себе.

— Ну і як намені?

— Краще, ніж на мені. А ти знаєш Ліліану?

— Та ні, не дуже. Просто мене від неї в дрож кидає. Аж надто дивні в неї очі.

Річард подумав про блідо-блідо-блакитні очі Ліліани, в яких сяяли фіолетові цяточки.

— Мені вони теж спочатку здавалися дивними, — знизав він плечима. — Але вона настільки заводна і дружня, що я давно перестав їх помічати. У неї така тепла усмішка, яка затьмарює все.

65

Річард спокійно сидів, поклавши меч на коліна. Він одягнув плащ мрізвіза, щоб Паша і сестра Верна не змогли визначити, де він. Йому взагалі не хотілося, щоб хтось дізнався, що він був в Хагенському лісі в момент заходу сонця. Якщо б вони дізналися, де він, то одна з них — або навіть обидві — тут же примчала б сюди.

Річард виявив на височині невелику галявину і чекав тут з заходу сонця. Крізь гілля дерев виднівся повний місяць, який, наскільки він міг судити, вже піднявся на дві долоні над горизонтом. Річард поняття не мав, що має відбутися в Хагенському лісі в момент заходу. Поки що все йшло як завжди, коли він приходив сюди вночі.

Він відгукнувся на крик Ліліани, і вона з'явилася біля великого дуба. Ліліана оглянула зарості. І погляд її був не вивчаючий, а впевнений і задоволений.

Вона сіла навпроти Річарда, схрестивши ноги.

— Я його дістала. Підмога, про яку я говорила. Річард полегшено зітхнув:

— Спасибі, Ліліана.

Вона дістала предмет під плаща. В неяскравому місячному світлі Річард розгледів невелику статуетку чоловіка, який тримав в руках щось прозоре, як скло.

Ліліана простягнула фігурку, щоб він зміг розгледіти її трохи краще.

— Що це?

— Кристал. Ось ця прозора частина може збільшувати силу дару. Я не володію достатньою силою, щоб зняти з тебе Рада-Хань, якщо ти дійсно володієш Магією Збитку, тому що я володію тільки Магією Прирости. Ти будеш тримати це на колінах. Коли ми об'єднаємо наші свідомості, він допоможе збільшити твою силу, і тоді я зможу скористатися нею і розірвати нашийник.

— Добре. Приступимо. Вона забрала статуетку.

— Ні, поки я не докажу інше.

Річард глянув у її блідо-блакитні очі з темними крапками.

— Так говори.

— Причина, по якій ти не можеш допомогти мені зняти з тебе нашийник, в тому, що ти недостатньо навчений, щоб користуватися своїм даром. Ти не знаєш, як управляти своєю силою. Ця річ допоможе вирішити проблему. Я сподіваюся.

— Ти начебто намагаєшся мене про щось попередити?

Ліліана коротко кивнула:

— Ти не вмієш контролювати потік, тому будеш залежати від підмоги.

Але кристалу невідоме поняття болю. Він просто робить, що повинен. Що потрібно мені.

— Ти хочеш сказати, що може бути боляче. Я вмію терпіти біль. Давай почнемо.

— Не «може бути», а буде. — Вона застережливо підняла палець. — Річард, це небезпечно. Тобі буде боляче. Тобі здасться, що твій мозок розривається на частини. Я знаю, що ти хочеш цього, але не бажаю тебе обманювати. Тобі буде здаватися, що ти помираєш.

Річард відчув, як по спині потекла цівка поту.

— Все одно я повинен.

— Я направлю свій Хань на те, щоб зламати замок нашийника. Підмога буде черпати силу в тебе і передавати її мені, щоб я могла подолати Рада-Хань. Тобі буде боляче.

— Ліліана, я витримаю все. Нашийник повинен бути знятий.

— Дослухай мене, Річард. Я знаю, що ти хочеш позбавитися від нашийника, але спершу дослухай. Я буду витягати з тебе твій дар, щоб скористатися ним і зняти нашийник. Тобі буде здаватися, що з тебе виходять життєві сили. Твоя підсвідомість може інтерпретувати це, ніби я намагаюся висмоктати з тебе твій дар, твоє життя.

Тобі доведеться витримати це відчуття. Тобі доведеться терпіти, поки не зламається нашийник. Якщо ти спробуєш зупинити все, коли моя сила буде намагатися тобі допомогти…

— Ти хочеш сказати, що якщо мені стане несила терпіти і я захочу припинити все це, то все одно не зможу. Якщо я спробую зупинити тиск на мою магію, вона вб'є мене.

— Так. Ти не повинен чинити опір. Якщо будеш опиратися, ти помреш.

— Такого серйозного виразу обличчя Річард ніколи ще в неї не бачив. — Ти повинен довіритися мені і не намагатися зупинити те, що буде з тобою відбуватися. Інакше помреш. І Келен помре. Ти впевнений, що витримаєш?

— Ліліана, я все зроблю і все винесу, щоб врятувати Келен. Я вірю тобі.

Я довіряю тобі моє життя.

Вона нарешті кивнула і поклала статуетку йому на коліна. Потім довго і уважно дивилася йому в очі, поцілувала свій палець і торкнулася їм його щоки.

— Ну, тоді вперед, в порожнечу. Спасибі за довіру, Річард. Ти навіть не уявляєш, як багато це для мене значить.

— Для мене теж, Ліліана. Що я повинен зробити?

— Те ж, що зазвичай. Просто спробуй торкнутися свого Хань, як завжди, а я зроблю інше.

Вона підповзла ближче і притиснулася колінами до його колін. Вони взялися за руки. Набравши побільше повітря, закрили очі.

Спочатку все йшло, як звичайно. Річард зосередився і уявив собі Меч Істини. Настала повна розслабленість. Спочатку біль була незначною.

Так, легка незручність. Але поступово вона росла, охоплюючи хребет і повільно піднімаючись вгору по спині.

І раптом біль обрушилася на все тіло, як від ейджа. Обпалююча біль пронизала до мозку кісток. Денна навчила його терпіти. Річард подумки подякував їй за це. Може, те, чому вона його навчила, допоможе йому витримати і ці тортури. І врятувати Келен.

Від болю перехопило подих. Спина заніміла. По лицю тік піт. Легені горіли, вимагаючи повітря. З величезним зусиллям Річард зітхнув.

Осліплююча біль вибухнула в мозку, жбурнувши його на нескінченну безперервну агонію. Річард відчайдушно намагався втримати перед очима образ меча. Сльози текли струмком.

Він повинен витримати!

Здавалося, кожен його нерв витягли назовні і палять вогнем. Здавалося, зараз у нього лопнуть очі і розірветься серце. Він скрикував від кожного нападу болю.

Тортури ставали нестерпними.

А потім настало заціпеніння, таке, в порівняні з чим усе, що було, здалося легкою незручністю. Річард не міг ні кричати, ні дихати, ні рухатися.

Здавалося, з нього рвуть душу.

Як і попереджала Ліліана, було схоже на те, що з нього витягують життя. Він раптом запанікував, злякавшись, що це вб'є його. Він відчув, як тьма смерті опускається в порожнечу, що утворилася там, звідки витягнули життя.

Це його якось стурбувало, майнула думка, що так неправильно, так не повинно бути. Десь в глибині заворушився жах, який тут же зник у вихорі енергії, що виривалася з нього.

Найбільше йому хотілося кричати, щоб хоч трохи полегшити страждання.

Але він не міг. Здавалося, м'язи, як і все інше, теж залишалао життя. Він не міг дихати, не міг навіть підняти голови.

«Будь ласка, Ліліана, поквапся! Будь ласка!»

Він відчайдушно намагався не чинити опір. Він молив про витримку. Він повинен повернутися до Келен. Він потрібен Келен!

Побачивши лежачу на колінах статуетку, він зрозумів, що відкрив очі.

Кристал світився оранжевим світлом. Якась частина його свідомості зазначила, що, значить, ця штука працює і робить свою справу. Здавалося, голова ось-ось лусне.

Він подумав, що побачить кров, але побачив тільки, як розростається помаранчеве свічення кристала.

«Ліліана, будь ласка, швидше!»

Темрява огортала його, Навіть нестерпний біль якось віддалилася. Він відчув, як з нього випливає життя. Відчув, як насувається порожнеча, настільки огидна, що й уявити неможливо.

Краєм вмираючого свідомості він відчув чиюсь присутність.

Мрісвізи. Річард відчув, що вони поруч. Тривога росла.

Мрісвізи оточили його. Вони наближалися.

І тут він ніби здалеку почув голос Ліліани:

— Зачекайте, мої звірятка. Ви отримаєте те, що залишиться, коли я з ним покінчу. Потерпіть.

Він подумки бачив мрісвізів, як бачив їх завжди, коли вони наближалися.

Після слів Ліліани вони відійшли назад.

Чому вона так сказала? Чому Мрісвізи послухалися її? Що вона мала на увазі? Може, від болю він звихнувся, і це — марення божевільного?

Він відчув за спиною когось ще. Не мрісвіза. Гірше. У сто крат огидніше. Він відчув на потилиці чиєсь вологе дихання.

Голос Ліліани перетворився на злісне шипіння:

— Чекати, я сказала! Істота за спиною відступила, але не так далеко, як Мрісвізи.

Що вона мала на увазі, кажучи, що вони отримають те, що залишиться? Він вмирає, ось що вона мала на увазі. Річард відчував це. Він вмирає.

Ні. Ліліана попереджала, що він може так подумати. Просто все відбувається так, як вона говорила, тільки і всього. Він повинен витримати. Заради Келен. Але у нього мало що залишилося для неї. Він вмирає. Знає, що вмирає.

Статуетка на колінах сяяла все яскравіше.

Гаряче дихання знову наблизилася до потилиці. Він почув низький рик, що видається кошмарним створенням. Йому хотілося, щоб тварину прибрали подалі.

Знову зазвучав грізний голос Ліліани.

— Чекати. Я скоро закінчу, і тоді ви отримаєте його тіло. Чекати.

І в цю мить щось всередині підказало йому, що якщо він хоче врятуватися, то зараз — останній шанс. Він повинен негайно щось робити.

Рішення діяти прийшло миттєво.

З самої глибини свідомості, з самої суті своєї свідомості він закликав волю до дії і зусиллям волі, величезним, важким зусиллям, повернув свою силу, своє життя — себе самого — назад.

Пролунав грім, повітря сколихнулося від удару, відкинувши їх один від одного.

Річард приземлився на спину в одному кінці галявини, Ліліана — в іншому. Меч Істини залишився лежати між ними. Мрісвізи і інші істота зникли, розчинившись у лісовій темряві.

Річард судорожно хапав ротом повітря. Він сів і потряс головою. Статуетка валялася на землі поруч з мечем. Помаранчеве світіння зникло.

Ліліана встала легко. Здавалося, невидима рука ласкаво підняла її на ноги.

У Річарда волосся стало дибки.

Обличчя її спотворила злісна посмішка. Річард ніколи б не подумав, що Ліліана здатна так мерзенно посміхатися. Від цієї посмішки у нього підібгалися пальці на ногах.

— Ах, Річард, я була так близька! Ніколи ще мені не доводилося відчувати нічого подібного! Ти навіть не уявляєш красу того, чим володієш. Але я все одно отримаю це!

Річард озирнувся, намагаючись збагнути, в який бік тікати. Він відчував себе повним ідіотом і в той же час відчував гостре почуття втрати.

— Ліліана, я довіряв тобі. Думав, я тобі небайдужий.

— Та ну? — Вона вигнула брову. — Може, і небайдужий. — Її губи повільно розсунулися в посмішці. — Може, саме тому я і хотіла, щоб ти помер легко.

А тепер мені доведеться зробити інакше.

— Що значить інакше? — Моргнув Річард.

— З квілліоном тобі було б легше. Я забрала дар у багатьох чоловіків. Але ти вчинив опір там, де вони не могли. Тепер, щоб отримати твій дар, мені доведеться заживо здерти з тебе шкіру. Спочатку я відрубаю тобі кінцівки. І ти будеш безпорадно лежати, поки я буду робити те, що мені потрібно.

Вона простягла руку. Крізь великий дуб, звідкись із темряви, виплив меч і ліг їй у долоню. Заверещав, вона кинулась через галявину на Річарда. Її меч виблискував у місячному світлі. Не зволікаючи ні секунди, Річард простягнув руку і закликав меч і магію. Результат був миттєвим. Коли Ліліана занесла свій клинок, руків-я Меча Істини лягло йому в руку. Меч, магія і добрі духи були з ним. Річард підняв меч і парирував випад.

Він здивувався, що Меч Істини не перерубав її клинок. Але тут же забув про це і почав швидко пересуватися.

Почався танець смерті.

Вони билися, парируючи удари. Річард ухилявся від випадів, які могли б стати для нього останніми, а вона ухилялася від ударів, які могли б вразити її. Річарду здавалося, що він б'ється з тінню. Жодна людська істота не могло рухатися так, як вона.

Раптово він відчув ззаду злісне присутність. Відбивши випад Ліліани, Річард крутанулся і неймовірно швидко рубонув мечем. Мить він бачив чиїсь ікла і злісний погляд, потім меч встромився в істота, і воно розсипалося у прах.

Річард відчув випад Ліліани і пірнув вниз.

Перекинувшись і схопившись на ноги, він завдав удару у відповідь. Нічне повітря задзвеніло від удару сталі об сталь.

Річард зрозумів, що меч Ліліани в чомусь схожий з його власним. Її зброя могла протистояти Мечу Істини. І крім того, вона володіла такою магією, про яку він раніше і гадки не мав. Але в невіданні він перебував недовго.

Противники переміщалися по всій галявині, обидва боролися з однаковою люттю. Раптово Ліліана зробила крок назад і жбурнула в нього вогненна куля.

Річард пригнувся, і вогонь пролетів мимо, врізавшись в дерево, яке розлетілося на дрібні друзки. Крона обрушилася, збивши Річарда з ніг.

Намагаючись дістатися до нього, Ліліана одним ударом перерубувала гілки товщиною з руку. Вони розліталися на друзки, як і ствол. Річард знизу наніс кілька ударів крізь товщу гілок.

Потім вони продовжували затято битися, повільно спускаючись вниз по схилу, Річард почав аналізувати її тактику. Вона билася люто, але без вишуканості, рубалась, як простий солдат, що бореться в шерензі. Він не зрозумів, як здогадався про це, хіба що — за допомогою магії Меча.

Те, як вона орудувала мечем, замахуючись зверху і збоку, залишало її відкритою для прямого колячого удару. Річард швидко провів таку атаку. Одразу ж він зумів вдарити Ліліану в живіт, але випад, який повинен був вразити її, лише ковзнув убік. Вона була захищена. Ліліана користувалася якоюсь незрозумілою йому магією захисту.

Річард видихався і бився тільки за рахунок гніву і люті магії. А у неї навіть дихання не збилося.

— Ти не можеш перемогти, Річард! Я все одно отримаю тебе.

— Але навіщо? Якщо ти вб'єш мене, то програєш і ти!

— Я отримаю свою нагороду.

Річард пірнув за стовбур, чудом вислизнувши від удару, від якого в різні боки полетіла деревна кора. — Якщо ти допоможеш Володареві звільнитися, він поглине весь світ живих!

— Ти думаєш? Так ти не правий. Він нагородить тих, хто йому служить. Він дарує мені те, що ніколи не зможе дати Творець. Річард атакував її, але безуспішно.

— Він бреше! — Її клинок просвистів у нього перед носом. Ліліана наступала спокійно, неквапливо і невтомно.

— Ми домовилися. І я скріпила угоду клятвою.

— І ти гадаєш, що він стримає слово?

— Приєднуйся до нас, Річард, і я покажу тобі славу, яка чекає тих, хто служить йому. Ти зможеш жити вічно.

Річард скочив на скелю.

— Ніколи!

Ліліана подивилася на нього з холодною неупередженістю.

— Я думала, мене це потішить, але, по-моєму, мені починає набридати.

Вона витягнула руку. З долоні зазміївся, вигинаючись, язик полум'я, але не такий, як раніше.

Цей вогонь був чорним.

Замість вогняної теплої кулі утворився згусток темряви, чорної, як нічний камінь, як шкатулки Одена, як вічна погибель. В порівнянні з ним тьмяне світло місяця видався сонячним сяйвом.

Річард зрозумів: це Магія Збитку.

Ліліана жбурнула чорний вогонь в камінь у нього під ногами. На місці удару утворилася порожнеча. Та частина, на якій стояв Річард, звалилася, дерева у нього за спиною, зрубані так само, як скеля, з гуркотом попадали.

Річард не втримався і впав з уламка скелі. Приземлившись на руки, він миттєво перекотився на спину, подивився вгору і ахнув.

Ліліана стояла прямо над ним, піднявши меч обома руками. У напрямку погляду він зрозумів, що вона збирається відрубати йому ноги. Річард застиг, заворожено дивлячись, як опускається її клинок.

Нічого не вийде. Потрібно терміново придумати щось, інакше він загинув.

Її меч здавався неясним і розмитим в місячному світлі. Річард розслабився, даючи волю своєму внутрішньому «я», своєму дарові. Він прийме його як належне, інакше помре. Це його єдиний шанс. Він знайшов у своїй душі острівець спокою і підкорився призиву.

Він побачив, як Меч Істини пішов вгору. Пальці його побіліли від зусилля. У темряві ночі меч засяяв білим полум'ям.

З усієї сили він увігнав шиплячий меч у тіло Ліліани, прямо знизу.

Вістря перерубало їй хребет і вийшло між лопаток. Ліліана обм'якла. Тільки його меч не давав їй впасти.

Її рот розкрився в подиві. Меч випав у неї з рук і встромився в землю.

Широко відкриті світлі очі дивилися на Річарда.

— Я прощаю тебе, Ліліана, — шепнув він.

Її руки затремтіли, очі наповнилися жахом. Вона спробувала щось сказати, але з рота ринула кров.

Пролунав оглушливий тріск, як від удару блискавки, тільки замість спалаху світла по лісі пронісся згусток непроглядної темряви. У Річарда завмерло серце. Темрява зникла. Знову світив місяць, а Ліліана була мертва.

Річард зрозумів — Володар забрав її.

Раніше він викликав білу магію меча свідомо. Тепер він зробив так, як його вчив Натан, і дозволив своїй інтуїції, своєму дарові, викликати її. Для нього виявився великим сюрпризом і миттєвий прихід білої магії, і те, що він викликав її неусвідомлено.

Щось всередині нього само знало, як можна протистояти ненависті Володаря, яка клекотіла в Ліліані. Річард був вражений тим, що трапилося. Витягуючи з тіла меч, він подивився на лежачу Ліліану. Але ж він так на неї розраховував.

Довірився їй.

Поступово до Річарда дійшло, що для нього як і раніше нічого не змінилося: він, як був, так і залишився з нашийником і без найменшого уявлення, як від нього позбутися. Добре, з нашийником чи без, але він повинен пройти утримуючий його бар'єр. Спочатку треба повернутися до Палацу і забрати речі, а вже потім він відшукає спосіб подолати невидиму перешкоду.

Витираючи клинок об одяг Ліліани, Річард згадав, як меч лежав посередині галявини, на пристойній відстані від нього. Якимось чином йому вдалося закликати і меч і магію. Меч прилетів по повітрю прямо йому в руки.

Річард поклав меч на землю і спробував закликати його магією. Злість, гнів і лють охопили його, як звичайно. Витягнувши руку, Річард побажав, щоб меч прийшов до нього. Меч залишився спокійнісінько лежати на землі. Як Річард не старався, йому не вдалося зрушити меч ні на йоту.

Розсерджено хмикнувши, він сунув меч у піхви. Піднявши зброю Ліліани, він зламав клинок об коліно. І тут він побачив щось біле.

Білі кістки в місячному світлі — ось і все, що залишилося від розрубаного тіла. Тут лежала тільки верхня частина. Спочатку Річард подумав, що решта розтягнули звірі, але потім знайшов трохи осторонь і другу половину. Поділ білої сукні, що підходив до того, що збереглося на верхній половині тіла, все ще прикривав кістки ніг.

Річард опустився на коліно, щоб розглянути останки. Звірі не чіпали їх. На кістках не було й сліду зубів.

Насупившись, Річард придивився до хребта. Хребці були розірвані.

Він ніколи не уявляв собі, щоб кістки можна було так розрубати.

Складалося враження, що жінку живцем розірвали навпіл.

Він тихо стояв, схиливши коліно, і дивився, розмірковуючи. Цю жінку вбили раніше.

Якимось чином Річард зрозумів, що її вбила магія.

— Хто з тобою це зробив? — Прошепотів він до безмовних кісткок.

Рука скелета повільно піднялася вгору. Пальці розігнулися. Тоненький ланцюжок повис на кістяній фаланзі.

У Річарда заворушилися волосся на потилиці, але він обережно зняв ланцюжок з пальця. На ньому висів якийсь предмет. Піднісши його до очей, Річард розглянув в невірному місячному світлі маленький шматочок золота, вигнутий у формі букви «Д».

— Джедідія, — прошепотів Річард, розуміючи тепер, звідки прийшло до нього це знання.

66

Підійшовши до мосту, Річард побачив стовпотворіння. Кілька десятків городян витріщалися вниз на воду. Він протиснувся вперед, до низького кам'яного парапету. І побачив Пашу, яка, звісившись, теж дивилася вниз.

— Що відбувається? — Запитав він, підійшовши до неї ззаду.

Почувши його голос, Паша підскочила від несподіванки і мало не впала в річку.

— Річард! Я думала… — Вона подивилася вниз на воду, потім знову на нього.

— Що ти думала? Вона обняла його за талію.

— Ах, Річард, я думала, ти загинув! Хвала Творцеві!

Річард вивільнився з її обіймів і подивився вниз на темну воду. Якісь чоловіки в маленьких човниках з ліхтарями на кормі тягли сітями тіло. У тьмяному мерехтливому світлі Річард розгледів червоний плащ.

Він стрімголов понісся туди, куди причалив човен. Вихопивши в одного з чоловіків сітку, він гримнув на інших, і вони дружно витягли тіло на покритий травою берег.

Тіло лежало обличчям вниз, на спині під лопаткою, добре помітна на червоній тканині, виднілася маленька кругла дірочка. Річард перевернув небіжчика, подивився в мертві очі Перрі і застогнав.

Друге Правило Чарівника, Перрі помер, тому що Річард порушив його.

Спробував зробити добро, вступив з найкращих спонукань, і це призвело до біди. Удар дакрила призначався йому, Річарду. Це його хотіли вбити.

Позаду виникла Паша.

— Річард, я так перелякалася! Я думала, це ти. — Вона розплакалася. Чому на ньому твій червоний плащ?

— Я йому його дав. — Річард коротко обняв дівчину. — Я повинен іти, Паша.

— Не з Палацу, я сподіваюся? Ти ж не це хотів сказати, ні? Я знаю, що ні. Ти не можеш піти, Річард.

— Саме це я і збираюся зробити. Спокійної ночі, Паша.

Залишивши городян виконувати скорботний ритуал, Річард попрямував до себе. Хтось хотів убити його, і це не Ліліана. Хтось ще намагається його вбити.

Він запихав речі в мішок, коли пролунав стук у двері.

Річард завмер з сорочкою в руці. З-за дверей пролунав голос сестри Верни.

Вона питала дозволу увійти.

Річард відчинив двері, приготувавшись висловити все, що думає, але при вигляді неї слова застрягли у нього в горлі. Сестра Верна стояла як нежива, втупившись порожніми очима в простір.

— Що сталося, сестра Верна? — Взявши сестру за руку, Річард провів її в кімнату. — Ну, присядь-но.

Вона безвольно опустилася на краєчок стільця. Ставши перед нею на коліна, Річард взяв її долоні в свої. — Сестра Верна, в чому справа?

— Я чекала твого повернення. — Вона нарешті підняла на нього опухлі червоні очі. — Річард, мені зараз дуже потрібен друг, і ти єдиний, про кого я подумала.

Річард вагався. Їй було відома його умова, хоч тепер він і знав, що вона не може зняти з нього нашийник.

— Річард, коли сестри Грейс і Елізабет померли, вони передали свій дар мені.

Я володію більшою силою, ніж будь-яка сестра в палаці. Будь-яка звичайна сестра. Я розумію, ти навряд чи повіриш мені, але все одно я повинна тобі сказати: я сумніваюся, що моєї сили достатньо, щоб зняти з тебе Рада-Хань. Але все ж я хочу спробувати.

Річард прекрасно знав, що вона не зможе зняти з нього нашийник. Принаймні так йому було сказано. Але що, якщо Натан помиляється?

— Добре. Спробуй.

— Буде боляче…

Річард підозріло насупився:

— Цікаво, чому це мене не дивує?

— Не тобі, Річард. Мені.

— Тобто?

— Я дізналася, що ти володієш Магією Збитку.

— А це-то тут при чому?

— Ти сам застебнув на собі Рада-Хань. А він застібається магією того, на кому надітий. Я володію тільки Магією Прирости. І не думаю, що цього достатньо, щоб розстебнути замок. Я не зможу впоратися з твоєю Магією Збитку. Вона буде чинити опір моїм зусиллям розстебнути нашийник і заподіє мені біль. Але не хвилюйся, тобі боляче не буде.

Річард не знав, що робити, чому вірити. Сестра Верна поклала руки на ошийник. Перш ніж вона закрила очі, він встиг побачити її розсіяний погляд.

Вона закликала свій Хань.

Річард напружився, вчепившись в руків'я меча. Він чекав, готовий до негайної дії, якщо вона спробує завдати йому зло. Йому не хотілося вірити, що сестра Верна може нашкодити йому, але ж він також ніколи не думав, що і Ліліана здатна на таке.

Верна скривилася. Річард відчув лише приємне тепле поколювання. Повітря в кімнаті завібрувало, куточки килима загнулися, шибки затряслися.

Сестру Верну трясло від зусилля.

Велике дзеркало в спальні тріснуло. Балконні двері з гуркотом розчинилися, посипалося скло. Штори роздувалися, як від вітру. Зі стелі полетіла штукатурка, висока конторка впала на підлогу.

Обличчя сестри спотворилося, з горла вирвався низький болючий стогін.

Річард схопив її за зап'ястя і відірвав її руки від ошийника. Сестра Верна звалилася йому на груди.

— Ах, Річард, — гірко прошепотіла вона, — мені так жаль. Я не можу.

Річард обійняв її і міцно притиснув до себе.

— Все в порядку, я вірю тобі, сестра. Я знаю, ти дуже старалася. І ти тепер знайшла друга. Вона притулилася до нього:

— Річард, тобі потрібно тікати з Палацу. Він посадив її на стілець. Сестра Верна змахнула набіглі сльози. Влаштувавшись зручніше, Річард попросив:

— Розкажи, що сталося.

— У Палаці є сестри Тьми.

— Сестри Тьми? Що це означає?

— Сестри Світла намагаються нести живим світло Творця. Сестри Тьми служать Володареві. Ніколи не було доведено, що вони взагалі існують. Звинувачення без доказів — злочин. Річард, я знаю, ти мені не повіриш. Я розумію, це звучить так, ніби я…

— Сьогодні вночі я вбив сестру Ліліану. Я вірю тобі. Верна моргнула.

— Ти зробив… що?

— Вона сказала, що зніме з мене ошийник. Веліла мені чекати її в Хагенському лісі. Сестра Верна, вона намагалася витягнути з мене мій дар. Для себе.

— Але це неможливо! Жінка не може забрати дар у чоловіка. Це неможливо, Річард.

— Вона сказала, що проробляла таке вже багато разів. Коли вона спробувала зробити те ж саме зі мною, мені це здалося цілком можливим. Я відчував, як вона витягує з мене життя. І їй майже вдалося. Я був близький до смерті.

Верна відкинула назад свої кучеряве волосся.

— Але я не розумію, як… Річард витягнув статуетку.

— Вона користувалася ось цим. І кристал виблискував помаранчевим світлом. Ти знаєш, що це таке? Сестра Верна похитала головою:

— По-моєму, я її десь бачила, тільки не пам'ятаю де. Це було давно. Ще до того, як я покинула Палац.

І що ж відбулося потім?

— Коли це не спрацювало, тому що я скористався своїм даром і зупинив її, вона вихопила із темряви меч. Вона хотіла поранити мене. Сказала, що здере з мене живцем шкіру і забере мій дар собі. Вона спробувала відрубати мені ноги. Але я якимось чином примудрився дістатися до неї першим. Сестра Верна, вона володіла Магією Збитку. Я бачив, як вона нею користувалася. Але це не все.

Хтось ще намагається вбити мене. Я сьогодні позичив свій червоний плащ Перрі. Його тіло щойно виловили в річці. Хтось заколов його дакрилом в спину.

— О Творець! — Скривилася Верна, заломивши пальці. — У Палаці знають, що ти володієш Магією Збитку. Вони використовують тебе, щоб виявити послідовників Володаря. — Вона взяла його за руку. — Річард, я теж в цьому брала участь. Вже давним-давно мені слід було задуматися про багато речей, але я цього не зробила.

— Задуматися про що?

— Прости мене, Річард. Ти взагалі не повинен був надягати собі на шию Рада-Хань. В цьому не було необхідності. Мені було сказано, що в Новому світі не залишилося чарівників, щоб допомагати хлопчикам, які мають дар. Я думала, без нашої допомоги ти помреш. Твій друг Зедд легко міг би навчити тебе. І аббатиса знала, що є чарівники, які зможуть тобі допомогти. Вона змусила мене позбавити тебе друзів і коханих виключно з власних егоїстичних міркувань. Тобі зовсім не потрібен Рада-Хань, щоб зберегти життя.

— Знаю. Я розмовляв з Натаном. Він мені сказав.

— Ти був у пророка? Що ще він сказав?

— Що я володію більшою могутністю, ніж будь-чарівник, який народився за останні три тисячі років. Але я поняття не маю, як нею користуватися. І ще я володію Магією Збитку. Він сказав, що сестри не зможуть зняти з мене ошийник.

— Мені так шкода, що я накликала на тебе все це, Річард.

— Тебе обдурили, сестра Верна. Як і мене. Ти теж жертва. Вони нас обох використали. Але є проблеми серйозніші. Пророцтво говорить, що в зимове сонцестояння Келен помре. Я повинен запобігти цьому. І Даркен Рал, мій батько, посередник Володаря, проник в наш світ. Ти бачила клеймо, яке він випалив на моїх грудях. Він посередник, який може розірвати завісу, якщо у нього будуть всі необхідні елементи, в чому я, правда, сумніваюся. Сестра Верна, мені необхідно вибратися звідси. Я повинен подолати бар'єр.

— Я допоможу тобі. Не знаю як, але допоможу. Головною трудністю буде пройти Долину заблукалих. Не впевнена, що тобі це вдасться вдруге. Зараз, коли Рада-Хань посприяв зростанню твоєї Магії Збитку, ти притягаєш до себе магію.

Магія долини наздожене тебе.

— Я знайду дорогу. Повинен знайти.

Сестра Верна задумалась.

— Якщо пророцтво про посередника цікавить Володаря, він захоче перешкодити тобі. Сестри Тьми постараються зупинити тебе. Впевнена, що Ліліана не єдина.

— Хто призначив її моєю наставницею?

— Наставниць призначає адміністрація аббатиси. Навряд чи цим займається вона сама. Зазвичай наставниць призначають її помічниці.

— Помічниці?

— Сестри Юлія та Фінеллі.

— А я думав, вони її охорона.

— Охорона? Ні. Хіба що офіційно. Аббатиса більш могутня, ніж вони. Їй охорона не потрібна. Дехто з хлопчиків вважає їх охоронницями, тому що ці сестри завжди відганяють їх від дверей абатиси. Юлія та Фінеллі виконують деяку роботу в приймальні абатиси, але у них є свої кабінети, де вони займаються адміністративною діяльністю.

— Може, сестри Тьми обрушилися на мене саме зараз, тому що їх розкрили?

— Ні. Аббатиса сказала мені, що про їх існування невідомо нікому, окрім неї.

— Може, хтось підслухав вашу розмову?

— Ні. Вона захистила кімнату.

Річард нахилився ближче. — Сестра Верна, Ліліана володіла Магією Збитку.

Захист, виставлений аббатисою, проти Магії Збитку безсилий. І одна з цих сестер-адміністраторів призначила Ліліану до мене в наставниці.

— І інших п'ятьох, — охнула Верна, — Якщо одна з сестер у приймальні почула нашу розмову, тоді аббатиса… Кабінет сестри Юлії — ось де я бачила цю статуетку!

Річард схопив її за зап'ястя і схопився зі стільця.

— Пішли! Якщо вони зробили спробу вбити мене, то можуть спробувати вбити і абатису, поки вона не розповіла про них ще кому-небудь!

Вони помчали вниз по сходах, пронеслися в темряві по газонах, залах, коридорах і переходах. Кевіна не було, чергував інший стражник, але він навіть не пробував зупинити їх, бо добре знав Річарда. А сестрам вхід не забороняється.

Річард зрозумів, що вони спізнилися: двері в приймальню були зірвані з петель. Він зупинився в коридорі, дивлячись на мармурову підлогу, всипану паперами та уламками.

Сестра Верна відстала, і Річард, не чекаючи її, зайшов до приймальні з мечем в руці. Можна було подумати, що тут промчав ураган. Останки сестри Фінелли лежали на підлозі за її столом. Штовхнувши двері в кабінет абатиси, Річард почув, як охнула сестра Верна.

Річард пірнув головою вперед в дверний отвір, перекотився і схопився на ноги, стискаючи меч обома руками. У кабінеті абатиси панував ще більший хаос. Bся підлога була усипаний товстим шаром паперу. Здавалося, вибухнули всі книги на полицях, заваливши кімнату сторінками. Розбитий стіл горіхового дерева валявся біля дальньої стінки. В кімнаті було темно. Тільки з приймальні падала вузька смужка світла та місяць світив у вікно.

Сестра Верна запалила в долоні чарівний вогонь. В яскравому спалаху Річард розгледів в дальньому кінці кабінету біля розбитого столу жіночу фігуру.

Жінка повільно підняла голову, і їхні очі зустрілися. Сестра Юлія.

Річард відскочив убік, коли блакитна блискавка пролетіла по кімнаті, пробивши наскрізь стіну у нього за спиною. Сестра Верна контратакувала жовтим полум'ям. Юлія вискочила на подвір'я. Річард кинувся за нею. Сестра Верна, розкидаючи уламки, побігла до перевернутого столу.

— Пригнись! — Крикнув Річард.

Ледве він встиг розпластатися по підлозі, як швидка чорна блискавка, звиваючись, пропорола стінку прямо у нього над головою. Посипалися полиці. Крізь пролом Річард побачив сусідню кімнату. І наступні за нею кімнати теж. Штукатурка і камені посипалися на підлогу, здіймаючи хмари пилу.

Не замислюючись, Річард з люттю схопився на ноги і вибіг надвір. Він побачив тікаючу по доріжці темну фігуру.

Знову з темряви вилетіла чорна блискавка. Звиваючись, чорна порожнеча пронеслася по саду. Дерева попадали, обламуючи крони. Обрушилася розрізана надвоє кам'яна стіна. Гуркіт стояв оглушливий.

Коли все стихло, Річард знову схопився і зібрався було бігти слідом за сестрою Юлією, коли невидима рука схопила його і змусила зупинитися.

— Річард! — Заволала сестра Верна. Річард ще ніколи не чув, щоб вона так кричала. — Негайно йди сюди!

Він повернувся в кабінет аббатиси і, задихаючись, зупинився біля сестри Верни.

— Я повинен йти…

Вона схопилася і згребла його за комір:

— Куди йти? Йти, щоб тебе вбили? Який від цього користь? Це допоможе Келен? Сестра Юлія володіє такою силою, яка тобі і не снилася!

— Але вона ж втече!

— Принаймні, якщо вона втече, ти залишишся живий. А тепер допоможи мені підняти стіл. По-моєму, абатиса ще жива.

У Річарда зажевріла надія.

— Ти впевнена?

Він люто почав розкидати уламки. Сестра Верна виявилася права: абатиса була жива, але серйозно поранена.

Верна за допомогою магії відкинула найважчі шматки столу, а Річард обережно зняв з маленької жінки уламки поменше. Вона лежала вся в крові біля стінки на нижній полиці книжкової шафи.

Коли Річард обережно обняв Аннеліну і витягнув її назовні, вона застогнала.

«Мабуть, вона довго не протягне», — промайнуло у нього в голові.

— Нам потрібна допомога. — Він запитливо подивився на сестру Верну.

Руки сестри Вірні літали над тілом абатиси.

— Погано, Річард. Дуже погано. Деякі травми я відчуваю. Нічим не можу допомогти. І не знаю, чи зможе взагалі допомогти хто-небудь.

Річард підняв Енн на руки.

— Я не дам їй померти. Якщо хто і в силах допомогти їй, так це Натан. Пішли.

Звідусіль збігалися сестри і стражники, почувши рев чорних блискавок, випущених сестрою Юлією. Річард не став витрачати час на пояснення і попрямував до покоїв Натана. Він біг, намагаючись нести Енн якомога дбайливіше, але розумів, що все одно завдає їй болю.

Почувши їх поклик, Натан повернувся зі свого дворика.

— Що за шум? Що це? Що сталося?

— Це Енн. Вона поранена. Натан провів їх у спальню.

— Так і знав, що ця уперта баба нарветься на неприємності.

Річард дбайливо поклав Енн на кушетку і став поруч, а Натан провів над нею рукою. Сестра Верна застигла в дверях.

Натан закатав рукава.

— Дуже серйозно. Навіть не знаю, чи зможу я допомогти їй.

— Натан, ти повинен спробувати!

— Звичайно, мій хлопчику! — Він плавно розвів руки. — Вийдіть звідси і почекайте там. Це займе час. Пройде принаймні година, якщо не дві, перш ніж я зможу сказати, чи буде вона жити. Залиште мене. Ви все одно мені нічим не допоможете.

Сестра Верна нерухомо сиділа на стільці. Річард міряв кімнату кроками.

— Річард, чому тебе так хвилює доля абатиси? Адже вона змусила нас привести тебе туди, куди не слід було. Річард скуйовдив волосся п'ятірнею.

— Напевно, тому, що вона могла забрати мене, коли я був ще дитиною, але не зробила цього. Залишила мене з батьками. Дозволила мені пізнати їх любов. Для чого взагалі жити, якщо не для того, щоб хоча б рости, оточеним любов'ю? Вона могла відняти у мене і це, але не стала.

— Я рада, що ти не злопам'ятний.

Річард продовжував крокувати по кімнаті. Раптово він зупинився.

— Не можу я стирчати тут, нічого не роблячи, сестра.

Піду поговорю зі стражниками. Нам потрібно дізнатися, де зараз мої наставниці і чим займаються. Стражники все з'ясують.

— Гадаю, шкоди не буде. Піди, поговори. І час пролетить швидше.

Річард в глибокій задумі йшов по темних кам'яним коридорах.

Необхідно з'ясувати, де зараз сестри Тові, Цецилія, Мерісса, Ніккі і Ермінь.

Будь-яка з них могла виявитися сестрою Тьми. А може, всі вони сестри Тьми? І хто знає, що ще у них на думці? Вони можуть розшукувати його. А можуть…

Різкий біль жбурнув його назад. Здавалося, його з усієї сили вдарили битою по обличчю. Річард осів на підлогу, світ закрутився і зупинився в нього перед очима.

Він машинально обмацав себе, але крові не було.

Наступний удар вибухом відгукнувся у нього в голові. Річард сперся на руки, намагаючись збагнути, на якому світі перебуває. Думки плуталися і розбігалися. Він відчайдушно намагався зрозуміти, що ж відбувається.

Перед ним виникла тінь. Повільно, із зусиллям, Річард змусив себе встати на ноги. Він хотів вихопити меч, але ніяк не міг пригадати, якою рукою братися за нього. І не міг змусити себе рухатися швидше.

— Прогулятися вирішив, селюк?

Перед ним, посміхаючись, засунувши руки в рукави, стояв Джедідія. Річард знайшов нарешті руків'я меча і насилу поволік меч з піхов. Відскочивши назад, він намагався закликати магію.

Ледве гнів почав пробиватися крізь затуманений свідомість, як Джедідія вийняв руки з рукавів. Він тримав дакрил. Затиснувши в долоні срібний кинджал, він підняв руку. «Цікаво, — подумав Річард, — що б я став робити, будь це все насправді? Може, я зараз прокинусь, і все виявиться сном?»

Джедідія замахнувся, і тут раптово очі його блиснули вогнем. Спочатку повільно, потім все швидше і швидше він став хилитися вперед і впав обличчям вниз на мармурову підлогу.

Непроглядна крижана тьма опустилась на коридор.

Коли факели спалахнули знову, там, де колись стояв Джедідія, виявилася сестра Верна. У руці вона стискала дакрил. Річард впав на коліна, намагаючись прийти в себе.

Сестра Верна кинулася до нього і поклала руки йому на голову. У мозку прояснилося. Піднявшись на ноги, він подивився на лежаче на підлозі тіло і побачив на спині Джедідії маленьку круглу дірочку.

— Я подумала, що мені варто піти і поговорити з деким із сестер, пояснила сестра Верна. — Я раптом зрозуміла, що чим більше народу буде знати про сестер Тьми, тим краще.

— Це ж він, так? Той, кого ти любила? Верна прибрала дакрил в рукав.

— Це не той Джедідія, якого я любила. Той Джедідія був хорошою людиною.

— Мені дуже шкода, сестра Верна. — Вона відсторонення кивнула.

— Іди поговори зі стражниками. А я побалакаю з сестрами. Коли закінчиш, повертайся до Натана. Там і зустрінемося. Думаю, нам краще сьогодні поспати в нього, а не в наших кімнатах.

— Схоже, ти права. Речі ми зберемо, коли розвидниться. І відразу підемо.

Почувши крізь сон, як до кімнати увійшов Натан, Річард випростався на стільці і протер очі. Сестра Верна піднялася з кушетки швидше нього. Річард кліпав, намагаючись струсити залишки сну.

Вони з сестрою Верною лягли дуже пізно. Весь Палац ходив ходором. Те, що сталося в кабінеті аббатиси, послужило доказом існування міфічних сестер Темряви. Тим, хто ще сумнівався, достатньо було тільки поглянути на рівну порожнечу, що проходила крізь добрий десяток стін, і на чітко перерізані шафи і каміння стін, щоб переконатися, що це не що інше, як Магія Збитку.

Річард відправив стражників таємно з'ясувати, де знаходяться шестеро сестер: Юлія та ще п'ять його наставниць. Сестри теж зайнялися пошуками. Ще Річард сходив до Уоррена і розповів йому, що сталося.

Річард, піднявшись, переступив з ноги на ногу.

— Ну, як вона? Буде жити? Натан виглядав виснаженим.

— Їй зараз трохи краще, але ще рано говорити щось певне. Коли вона трохи відпочине, я зможу продовжити.

— Спасибі тобі, Натан. Я знаю, що Енн не могла потрапити в кращі руки.

Натан кисло хмикнув:

— Ти просиш мене вилікувати мою тюремщицю.

— Енн це оцінить. Може, вона перегляне своє ставлення до тебе. А якщо ні, то я повернуся і подивлюся, що зможу зробити в цьому напрямку.

— Повернешся? А ти кудись зібрався, мій хлопчик? — Так, Натан. І мені потрібно твоя допомога.

— Якщо я тобі допоможу, ти можеш вбити в свою вперту голову, що треба піти і знищити світ.

— А в пророцтвах сказано, що ти посланий перешкодити мені?

Натан втомлено зітхнув:

— Ну і чого ж ти від мене хочеш?

— Як мені пройти крізь бар'єр? Нашийник не пускає мене.

— А чого ти взяв, що мені відомо, як пройти крізь бар'єр, не знімаючи нашийника?

Річард сердито підступив до старого чарівника.

— Закінчуй зі мною в іграшки грати, Натан. У мене не той настрій, та й справа надто важлива. Ти крізь бар'єр проходив. Ти ходив разом з Енн за книгою в замок Чарівника в Ейдіндрілі. Забув? Натан опустив закочені рукави.

— Треба просто заекранувати Рада-Хань. Мені допомагала Енн. Сестра Верна може зробити те ж саме для тебе. Я їй все поясню.

— А як бути з Долиною заблукалих? Я зможу Пройти її?

Очі Натана раптово потемніли, і він похитав головою.

— Ти став надто могутнім. Нашийник цьому сприяв. Ти накличеш до себе чари. А сестра Верна не зможе більше її пройти. Вона вже двічі проходила долину. І до речі, у неї тепер теж дуже багато сили. Двічі пройшовши долину і отримавши дар двох сестер, вона відтепер замкнена тут.

— Тоді як же тобі вдалося пройти долину тричі? Приїхавши з Д'хари — раз. Потім ти вийшов в Новий світ разом з Енн і повернувся. Виходить три рази. Як тобі це вдалося, якщо, за твоїми словами, це неможливо?

Натан лукаво посміхнувся:

— А я і не проходив долину тричі. Я проходив її тільки один раз. — Він жестом зупинив спробував заперечити Річарда. — Ми з Енн не йшли через долину. Ми її об'їхали. Обігнули на кораблі, пішли далеко в море, куди не доходять чари, і висадилися на південному краю Вестланда. Це довгий і важкий шлях, але ми його подолали. Це не кожному дано.

— Морем! — Річард глянув на сестру Верну. — У мене немає на це часу.

Зимове сонцестояння — через тиждень. Мені доведеться йти через долину.

— Річард, — м'яко сказала Верна. — Мені зрозумілі твої почуття, але за тиждень ми дійдемо лише до Долини заблукалих. Навіть якщо тобі вдасться її пройти, ти не встигнеш туди, куди прагнеш.

Річард насилу стримав сказ.

— Я ненавчений чарівник і не можу розраховувати на свій дар. І в даний момент мене абсолютно не хвилює, чи навчусь я взагалі коли-небудь ним користуватися. Але я Шукач, і вже цьому я цілком навчений, сестра. Ніщо мене не зупинить. Ніщо. Я обіцяв Келен, що, навіть якщо для того, щоб захистити її, мені доведеться спуститися в Підземний світ і битися з самим Володарем, я це зроблю.

Обличчя Натана потемніло.

— Я попереджав тебе, Річард. Якщо це пророцтво не здійсниться, Володар поглине нас всіх. Ти не повинен втручатися. Саме ти можеш віддати Володарю світ живих.

— Це всього лише дурна вигадка, — з досадою пробурмотів Річард, хоч і розумів, що не правий.

Погляд Натана був поглядом справжнього Рала. Річард і сам його успадкував.

— Річард, смерть притаманна життю. Творець вирішив, щоб було так. Але якщо ти зробиш неправильний вибір, все живе заплатить за твою упертість. І пам'ятай, Річард, що я казав тобі про Камінь Сліз. Якщо ти скористаєшся ним, щоб вигнати чиюсь душу в Підземний світ, ти порушиш рівновагу.

— Камінь Сліз? — Підозріло запитала сестра Верна. — А яке має відношення Річард до Каменя Сліз? Річард повернувся до неї:

— У нас немає часу. Я йду до себе збирати речі. Пора в дорогу.

— Річард, — гукнув його Натан. — Енн дуже на тебе сподівалася. Вона дозволила тобі пізнати батьківську любов, можливо, для того, щоб ти краще розумів значення життя. Будь ласка, подумай про це, коли прийде час вибору.

Річард довго дивився на старого чарівника. — Дякую за допомогу, Натан, але я не дозволю, щоб жінку, яку я люблю, вбили через якусь вигадку, написану в стародавній книзі. Сподіваюся, ми ще побачимося. Нам багато про що треба поговорити.

* * *

Перш, ніж покласти в мішок відібрані речі, Річард висипав на дно повну миску золотих монет. Він розсудив, що якщо гроші допоможуть врятувати Келен, то це найменше, чим може заплатити Палац за те, що з ним, Річардом, зробили.

Золото служило тому, щоб більшість юнаків у Палаці перебували в неробстві та лінощах. Воно завдавало шкоди їх людським якостям — як сказав Натан. Може, саме тому Джедідія перекинувся до Володаря.

Річард сильно сумнівався, щоб хоч один з юних чарівників, якщо не вважати Уоррена, виконував своє денне завдання з тих пір, як отримав безмежний доступ до золота, не усвідомивши його істинної ціни. Ще один спосіб, яким Палац пророків руйнує життя. Річард подумав, скільки ж дітей наплодили юні чарівники з допомогою цього золота.

Він вийшов на балкон — кинути останній погляд на околиці. Стражники прочісували Палац. Сестри обмацували кожну кімнату, кожен коридор. Сестрам доведеться якимось чином розібратися з цією шісткою прислужниць Володаря. В усякому разі, сам Річард поняття не мав, як впоратися з їх потужністю.

Почувши, як грюкнули двері у вітальні, він вирішив, що прийшла сестра Верна.

Пора в дорогу. Він обернувся.

Виставивши перед собою руки, на нього мчала Паша. Двері зірвалися з петель, перелетіли через перила балкона і звалилися на подвір'я.

Повітряна хвиля відкинула Річарда назад, і лише перила завадили йому полетіти слідом за балконними дверима. Дихання відновилося, в боці спалахнув різкий біль.

Він спробував зробити крок вперед, але знову був відкинутий повітряною хвилею. Цього разу він вдарився головою об кам'яні перила. Перед тим, як впасти на підлогу, він встиг побачити бризнулу на камінь кров.

Паша верещала від люті. Річард не міг розібрати ні слова в її невиразному зойку. Допомагаючи собі руками, він відірвався від підлоги. З голови текла кров, і під ним утворилася ціла калюжка. Річард, крекчучи, перекотився на бік.

Примудрившись сісти, він відкинувся спиною на огорожу балкону.

— Паша, що…

— Заткни свій поганий рот! Не бажаю нічого чути! — Паша, підбочившись руками, встала в дверях. В одній руці вона стискала дакрил. По щоках її струмували сльози.

— Ах ти, Володареве кодло! Мерзенний поплічник Володаря! Ти тільки й робиш, що шкодиш добрим людям!

Річард доторкнувся до скроні й подивився на залиті кров'ю пальці. Голова крутилась так, що він насилу боровся з нудотою.

— Про що ти? — Крізь біль видавив він.

— Сестра Юлія мені все розповіла! Ти служиш Володареві! Ти вбив сестру Ліліану!

— Паша, Юлія — сестра Тьми…

— Ось-ось, я знала, що ти це скажеш! Сестра Юлія попереджала мене!

Це ти своєї мерзенної магією убив сестру Фінеллі і аббатису! Саме тому ти і прагнув весь час потрапити до аббатиси! Щоб вбити ту, що веде нас до Світла! Мразь!

Перед очима все попливло. Лице Паші розпливалося, двоїлось і крутилося.

— Паша… це неправда.

— Тільки підступність Володаря врятувала тебе вчора від смерті! Ти віддав Перрі плащ, який мені так подобався, щоб принизити мене! Сестра Юлія мені все пояснила.

Володар веде тебе! Ти все робиш за його намовою! Краще б я вбила тебе вчора на мосту і врятувала аббатису. Але я, дурепа, ще сподівалася вирвати тебе з лап Володаря! Якби я довела справу до кінця, сестра і абатиса були б живі!

Через тебе я зрадила Творця! Через твою підступність я вбила ні в чому не винного Перрі! Більше тебе ніщо не врятує! І твій Володар більше тобі не допоможе!

— Паша, будь ласка, вислухай мене! Тебе обдурили. Будь ласка, послухай.

Аббатиса жива. Хочеш, я відведу тебе до неї?

— Ти й мене маєш намір вбити! Ти тільки про одне й товкмачиш весь час — про вбивства! Ти осквернив усіх нас! Подумати тільки, мені здавалося, що я люблю тебе!

Змахнувшись дакрилом, Паша кинулася до нього. Якимось чином він зумів витягти меч. Жіноча фігура двоілась у нього в очах. Цікаво, яку з двох Паш слід зупинити? Люта магія меча надала силу рукам. І коли Паша, наставивши дакрил, напала на нього і коли він виставив меч, обидва зображення злилися в одне.

Але меч не торкнувся Паші. Скрикнувши, вона перелетіла через перила. Пролунав глухий удар, і крик обірвався.

Річард закрив очі.

А коли відкрив, побачив застиглого в дверях Уоррена. І згадав, як тоді Джедідія впав зі сходів.

— О духи, ні!

Насилу піднявшись на ноги, він перехилився через перила. До розпростертого на каменях тіла з усіх боків збігалися люди. Уоррен дерев'яною ходою рушив вперед. Річард схопив його за руку.

— Не треба, Уоррен. Не дивися.

Очі Уоррена були повні сліз. Річард обняв його за плечі. «Навіщо ти це зробив? Я б впорався сам. Тобі не треба було».

До кімнати увійшла сестра Верна.

— Вона вбила Перрі, — вимовив Уоррен. — Я чув, як вона зізналася. І збиралася вбити тебе.

«Я б сам впорався, — знову подумав Річард. — Тобі не потрібно було цього робити». Але вголос промовив:

— Спасибі, Уоррен. Ти врятував мені життя.

— Вона збиралася вбити тебе, — схлипував Уоррен, уткнувшись йому в плече.

— Ну навіщо, навіщо вона це робила?

Сестра Верна заспокійливо погладила Уоррена по спині.

— Її ввели в оману сестри Тьми. Володар обплутав її брехнею. Вона слухала шепіт пітьми. Навіть хороших людей Володар може змусити прислухатися до свого шепоту. Ти зробив гідний вчинок, Уоррен.

— Тоді чому ж мені так боляче? Я любив її, і я її вбив.

Річард мовчки обіймав плачучого Уоррена. Сестра Верна відвела їх з балкона.

Насамперед вона оглянула рану Річарда. Кров ніяк не зупинялася.

— Серйозне поранення, — насупилася сестра. — Боюся, я не зможу тебе зцілити.

— Я зможу, — сказав Уоррен. — Я вмію зцілювати. Дозвольте мені.

Залікувавши Річарду рану, він важко опустився на стілець і стиснув голову руками.

— Я зрозумів тепер те Правило Чарівника, про яке ти говорив. Люди вірять брехні, бо хочуть, щоб це виявилося правдою, або тому, що бояться, що це може виявитися правдою. Як повірила Паша. Я правий?

— Правий, — посміхнувся Річард. Уоррен гірко посміхнувся:

— Сестра Верна, ти можеш зняти з мене ошийник? Вона нерішуче глянула на Уоррена:

— Ти ще не пройшов випробування болем.

— Сестра, — втрутився Річард, — а що, по-твоєму, він тільки що зробив?

— Про що ти?

— Вивчені вами чарівники, яких ви відправляєте назад, в Новий світ, можуть пройти Долину заблукали, тому що їх магія недостатньо сильна, щоб накликати на них чари. Вони ще не справжні чарівники. Зедд говорив мені, що чарівник повинен пройти випробування болем. Сестри тисячоліттями змушували своїх учнів виносити біль фізичну. Мені здається, вони були неправі. По-моєму, випробування, через яке щойно пройшов Уоррен, набагато болючіше. Так, Уоррен?

Уоррен кивнув, знову побілівши як полотно.

— Та біль, яку мені завдавали сестри, не порівнянна з тим, що я пережив зараз.

— Пам'ятаєш, сестра, я розповідав, як зробив меч білим і вбив жінку, яку любив? Може, це теж було випробування болем?

Верна розгублено розвела руками.

— Ти справді вважаєш, що володіючий даром повинен убити того, кого любить, щоб пройти випробування болем? Цього просто не може бути, Річард.

— Ні, сестра, чарівникам зовсім немає потреби вбивати того, кого вони люблять.

Але вони повинні довести, що здатні прийняти вірне рішення. Повинні довести, що здатні відрізнити добро від зла. Подумай сама, чи може людина, наділена даром, вірно служити цьому вашому Творцеві, допомагати людям, якщо він керується тільки егоїстичними міркуваннями? Здатність терпіти фізичний біль ще ні про що не говорить, хіба що про витривалість. Але ж служіння Світлу вимагає зовсім іншого. Просто людина повинна довести, що здатна добровільно зробити правильний вибір. Ти не згодна?

— О Творець! — Прошепотіла Верна. — Невже ми весь час помилялися? — Вона прикрила рот рукою. — А ми-то думали, що несемо цим хлопчикам світло Творця!

Сестра Верна рішуче випросталась. Вона встала перед Уорреном і поклала руки на його Рада-Хань. Закривши очі, вона стояла, поклавши руки на ошийник.

Повітря завібрувало. У кімнаті повисла тиша, потім пролунало клацання. Рада-Хань, тріснувши, впав на підлогу.

Уоррен здивовано дивився на зламаний нашийник. Річард пошкодував, що для нього все не так просто.

— Що ти тепер будеш робити, Уоррен? — Запитав він. — Покинеш Палац?

— Можливо. Але спочатку я хотів би ще повивчати книги, якщо сестри дозволять.

— Дозволять, — впевнено заявила сестра Верна. — Я подбаю про це.

— А потім я поїхав би в Ейдіндріл, в замок Чарівника, повивчати книги пророцтв, які, за твоїми словами, там зберігаються.

— Мудре рішення, Уоррен. Пора йти, сестра.

— Чому б тобі не провести нас до Долини заблукалих, Уоррен? — Запитала Верна. — Ти ж тепер вільний. — І, глянувши на балкон, додала:

— Думаю, тобі корисно на якийсь час покинути Палац і зайнятися іншими справами. До того ж, коли ми доберемося до долини, мені може знадобитися допомога. Якщо Річард виконає те, що задумав.

— Правда? Я із задоволенням, сестра. Коли вони йшли до стайні, троє вартових — Кевін, Уолш і Боллесдун — побачили їх і кинулися навперейми.

— Ми їх майже знайшли, Річард! — Вигукнув Кевін.

— Майже? Тобто як це? Де вони?

— Ну, минулої ночі відчалила «Леді Зефа». Ми поговорили з народом в доках, і нам сказали, що бачили на борту якихось жінок. Можливо, сестер.

Майже всі кажуть, що бачили вночі шістьох жінок, які піднялися на борт судна самим відплиттям.

— Втекли! — Річард аж застогнав. — А що це за «Леді Зефа?»

— Корабель. Великий корабель. Вони пішли з відливом минулої ночі. Так що зараз вони вже далеко. Судячи з того, що я чув, жоден з решти кораблів не зможе наздогнати «Леді Зефу». Та й взагалі вийти далеко в море.

— Ми не можемо одночасно гнатися за ними і зробити те, що ти повинен зробити, — сказала сестра Верна. Річард роздратовано повів плечима:

— Ти права. Якщо це дійсно вони, то вони вже далеко. Але я знаю, куди вони прямують. Розберемося з ними пізніше. Принаймні Палацу пророків тепер нічого не загрожує. А перед нами зараз стоять більш важливі завдання.

Пішли, візьмемо коней і рушимо.

67

Келен бігла по темних кам'яних коридорах і похмурих, схожих на гробниці залах. Коли вона злетіла по східніх сходах, перші промені сонця промалювали золоті стрілки навпроти вікон на темно-сірій гранітній стіні. Серце шалено калатало. Вона бігла, не зупиняючись, з того самого моменту, як Джебр помітила світло в замку Чарівника. Зедд повернувся!

Вона згадала, як бігала раніше, з довгим волоссям. Згадала їх вагу, згадала, як воно майоріло у неї за спиною. Тепер все це було в минулому. Ну й добре, яке це тепер має значення? Головне, що повернувся Зедд. Вона так довго цього чекала. Вона все бігла і на бігу кликала старого чарівника.

Влетівши в бібліотеку, вона різко зупинилася, важко дихаючи. Біля заваленого паперами і книгами столу стояв Зедд, Зовсім такий же, як і кілька місяців тому, коли вона бачила його востаннє. Палаючі свічки створювали в маленькій кімнаті атмосферу затишку. Єдине вікно виходило на захід, де небо ще було сутінковим.

Здоровенний сивий чоловік з дрімучими бровами і зморшкуватим обвітреним особою відірвався від вивчення тростини, яку уважно розглядав. У кутку на стільці сиділа Еді. Вона повернулася на шум. Зедд, схиливши голову набік, здивовано спохмурнів.

— Зедд! — Келен судорожно ловила повітря. — Ох, Зедд, я так рада бачити тебе!

— Зедд? — Чарівник повернувся до гіганта. — Зедд? — Чоловік кивнув. — Але мені подобається Рубен.

— Зедд! Мені потрібна твоя допомога!

— Хто тут? — Запитала Еді.

— Еді, це я, Келен.

— Келен? — Вона повернула голову до Зедду. — А ким бути Келен?

— Красива дівчина з коротким волоссям, — знизав плечима Зедд. — Схоже, вона нас знає.

— Та про що ви всі тут говорите?! Зедд, мені необхідна твоя допомога! Річард в біді! Ти мені потрібен! Брови Зедда здивовано вигнулись.

— Річард? Мені знайоме це ім'я. Думаю… Келен вийшла з себе.

— Зедд, в чому справа? Ти що, не впізнаєш мене? Будь ласка, Зедд, ти мені потрібен! Ти потрібен Річарду!

— Річард… — Він дивився на стіл, задумливо потираючи гладко поголений підборіддя. — Річард…

— Твій онук! О духи! Ти що, забув власного внука?!

Зедд, все ще роздумуючи, дивився на стіл.

— Онук… Здається, пригадую… Ні, не пам'ятаю.

— Зедд! Слухай мене! Його забрали сестри Світла!

Вони відвезли його!

Келен замовкла, переводячи дух. Зедд повільно підняв голову і втупив у Келен погляд своїх горіхових очей. Густі брови зсунулися до перенісся, вираз цікавості зник з лиця.

— Сестри Світла забрали Річарда?!

Келен доводилося бачити чарівників в гніві, але ніколи ще вона не бачила такого погляду, яким дивився на неї зараз Зедд.

— Так, — відповіла вона. За спиною у Зедда по кам'яній стіні поповзла тріщина. Келен нервово витерла про поділ сукні спітнілі долоні. — Вони прийшли і забрали його.

Спершись кулаками на стіл, Зедд нахилився до неї.

— Це неможливо. Вони не могли його забрати, якщо не почепили йому на шию цей їхній проклятущий нашийник. Річард ні за що не надягнув би на себе нашийник.

У Келен затремтіли коліна.

— Він надів.

Здавалося, пронизливий погляд Зедда підпалити повітря.

— Чому він надів нашийник, сповідниця?

— Тому що я його змусила, — майже беззвучно прошепотіла вона.

Свічки в свічнику миттєво сплавилися, і віск потік на підлогу. Залізні долоні, на яких стояли свічки, поникли, як висохлі рослини. Чоловік сховався за книжкову полицю.

Голос Зедда знизився до небезпечного шепоту.

— Ти зробила що. Сповідниця?

У кімнаті повисла дзвінка тиша. Келен затрясло.

— Він не хотів. А я повинна була це зробити. Я сказала, що він повинен надіти його, щоб довести мені свою любов.

Келен здалося, що її розмазало по стіні, і вона не могла зрозуміти, чому лежить на підлозі. Спираючись на тремтячі руки, вона почала підніматися. Але тут її знову вдарило об стінку.

Зедд з абсолютно скаженими очима стояв прямо перед нею.

— Ти вчинила таке з Річардом?!

У Келен розламувалася голова. Їй здалося, що її голос звучить здалеку.

— Ти не знаєш. Я була змушена. Зедд, мені потрібна твоя допомога. Річард велів мені знайти тебе і розповісти про те, що я зробила. Зедд, будь ласка, допоможи йому.

Зедд в люті з розмаху вдарив її по обличчю. Впавши, Келен обідрала руки об стіну. Він ривком поставив її на ноги і ще разок жбурнув об стінку.

— Я тепер не зможу йому допомогти! І ніхто не зможе! Ти дурепа! По обличчю Келен бігли сльози.

— Чому? Зедд, ми повинні допомогти йому! Вона виставила руки, щоб захиститися від удару, коли він знову заніс руку. Але це не допомогло. Вона знову вдарилася головою об стіну. Кімната попливла. Її всю трусило. Ніколи ще вона не бачила чарівника в такому сказі. Він уб'є її за те, що вона зробила з Річардом!

— Дурепа! Підступна відьма! Ніхто тепер не в силах йому допомогти!

— Будь ласка, Зедд! Ти можеш! Будь ласка, допоможи йому!

— Не можу. Ніхто не може до нього добратися. Я не зможу пройти вежі.

Річард для нас втрачений. Втрачено все, що в мене залишалося.

— Тобто як втрачений? Що ти хочеш сказати? — Тремтячими пальцями вона стерла кров у куточках губ. Сліз вона не витирала. — Він повернеться. Він повинен повернутися.

Пильно дивлячись їй в очі, Зедд повільно похитав головою:

— Для нас він не повернеться ніколи. На Палаці пророків лежить закляття часу. Пройде триста років, поки вони навчать його. Ми ніколи його не побачимо.

Він втрачений для цього світу.

— Ні, — замотала головою Келен. — О духи, ні! Цього не може бути! Ми побачимо його. Це не може бути правдою!

— Це правда, Мати-сповідниця. Ти позбавила його будь-якої надії на допомогу. Я ніколи більше не побачу мого внука. І ти його більше ніколи не побачиш. Річард не повернеться в цей світ ще триста років. Через тебе. Тому що ти змусила його надіти нашийник, щоб він довів свою любов.

Він повернувся спиною. Келен звалилася на коліна.

— Ні-і-і-і! — Вона забили кулаками по підлозі. — Добрі духи, за що ви зі мною це зробили? — Кричала вона, захлинаючись від ридань. — Річард, Річард мій!

— Що сталося з твоїм волоссям, Мати-сповідниця? — Повним загрози голосом запитав Зедд, як і раніше стоячи до неї спиною.

Келен відкинулася на п'яти. — Яке це тепер має значення? Рада звинуватила мене в зраді. Мене засудили до страти. До відсікання голови. Народ радів, коли оголосили вирок. Вони всі цього хотіли. Але я втекла. Зедд кивнув.

— Народ отримає те, що хоче. — Схопивши Келен за залишки волосся, він поволік її з кімнати. — За те, що ти наробила, тобі відрубають голову.

— Зедд! — Закричала вона. — Зедд! Будь ласка, не треба, не роби цього!

За допомогою магії він тягнув її по коридору, як пухову подушку.

— Завтра, в день зимового сонцестояння, бажання народу здійсниться. Вони побачать, як покотиться з ешафота голова Матері-сповідниці. Як Великий Чарівник я особисто простежу за цим. Простежу, щоб все було зроблено.

Келен обм'якла. Яка різниця? Добрі духи залишили її. Відняли все, що їй було дороге.

Гірше того, вона сама засудила Річарда до трьохсот років того, чого він найбільше боявся.

Вона хотіла померти. Чим швидше, тим краще.

* * *

Річард стояв, дивлячись на темні хмари, які клубилися вдалині — породження магії в Долині заблукалих. Зараз, на світанку, вони здавалися дивно прекрасними, із золотистими краями, пронизані яскравими променями. Але він розумів, що хмари несуть погибель.

Дю Шайю шанобливо торкнула його за рукав.

— Мій чоловік сьогодні наповнив мене гордістю. Він повертає нам наші землі, як пророкувало стародавнє пророцтво.

— Я тобі вже десятки разів пояснював, Дю Шайю, — я тобі не чоловік. Ти просто невірно витлумачила пророцтво. Воно означають те, що ми повинні з тобою разом це зробити. А ми ще нічого не зробили. Шкода, що ти не пішла зі мною одна, а потягла інших. Я навіть не знаю, чи вийде у нас що-небудь. Ми можемо загинути.

Дю Шайю підбадьорливо поплескала його по руці.

— Кахарін прийшов. Він може все. Він поверне нам нашу землю. — Залишивши Річарда наодинці з його думками, вона попрямувала до стоянки. — І весь наш народ повинен бути з нами. Це його право. — Раптово зупинившись, вона повернулася. — А ми скоро підемо, Кахарін?

— Скоро, — неуважно відповів Річард. Вона нарешті пішла геть.

— Я буду з нашим народом. Поклич, коли будеш готовий.

Весь народ бака-бан-мана стояв табором позаду нього. Тисячі і тисячі наметів виросли на пагорбах, як гриби після дощу. Річард не зумів відмовити їх від подорожі, переконати почекати, так що тепер всі були тут.

Він зітхнув. Яка, власне, різниця? Якщо у них нічого не вийде і народ бака-бан-мана розчарується в ньому, йому буде вже все одно. Бо він буде мертвий.

Ззаду тихо підійшли Уоррен і сестра Верна.

— Річард, можна з тобою поговорити? — Запитав Уоррен.

Річард не відривав очей від дальньої загрози.

— Звичайно, Уоррен. — Він глянув через плече. — Що ти надумав?

Уоррен сунув руки в рукава балахона. Річард подумав, що коли він так робить, то дуже схожий на чарівника. В один прекрасний день Уоррен стане таким, яким, за уявленнями Річарда, і повинен бути справжній чарівник: мудрим, співчуваючим і обтяженим такими знаннями, про які Річард може лише здогадуватися. Звичайно, якщо всі вони не загинуть сьогодні.

— Ну, ми тут з сестрою Верною трохи порадилися. Про те, що станеться, коли ти пройдеш долину. Я знаю, що ти хочеш зробити, Річард, але у нас вийшов час. Почнемо з того, що його і не було спочатку. Зимове сонцестояння завтра.

Те, що ти задумав, здійснити неможливо.

— Якщо ти не знаєш, як щось зробити, це зовсім не означає, що цього не можна зробити взагалі.

— Не розумію. — Річард посміхнувся:

— Зрозумієш. Все зрозумієш через кілька годин. Уоррен подивився в долину і почухав ніс.

— Ну, раз ти так кажеш… Сестра Верна промовчала. Річард все ніяк не міг звикнути до того, що тепер вона не сперечається з ним всякий раз, як він говорить щось незрозуміле. Він не був упевнений, що їй цього не хочеться.

— Уоррен, щодо пророцтва, яке про врата і зимове сонцестояння. Ти впевнений, що мова йде саме про це сонцестояння? — Уоррен кивнув. — І якщо є посередник, відкрита скринька Одена і в наявності кісточка скріна, цього достатньо, щоб відкрити ворота і розірвати завісу?

Теплий вітерець куйовдив волосся Уоррена.

— Так… Але ти сказав, що Даркен Рал мертвий. Так що посередника немає.

Слова Уоррена прозвучали швидше як питання.

— Чи повинен посередник бути живим? — Запитала сестра Верна.

Уоррен переступив з ноги на ногу.

— Ну, по-моєму, в принципі не обов'язково. Якщо його якимось чином призвали в цей світ, хоч я і не бачу, як це можна зробити, але якщо це так, то цього цілком достатньо.

Річард досадливо хмикнув.

— І цей примарний посередник може зробити те ж, що і живий посередник?

На обличчі Уоррена з'явилася підозра.

— Ну, і так, і ні. Тоді знадобиться ще один елемент. Привид фізично не здатний виконати все, що потрібно для виконання необхідного ритуалу.

Йому потрібен коад'ютор.

— Ти хочеш сказати, що привид не може провести певні дії, тому йому знадобиться хтось, хто може вільно діяти в цьому світі?

— Так. Маючи помічника, привид може зробити все, що потрібно. Але яким чином посередника можна закликати в наш світ? Я не розумію, як це можливо.

— Тобі краще все йому розповісти, — дивлячись убік, порадила сестра Верна.

Річард розстебнув сорочку і показав Уоррену шрам.

— Цей опік — відпечаток руки Даркена Рала. Він затаврував мене, коли я ненавмисно закликав його назад в наш світ. Він сказав, що прийшла пора розірвати завісу.

Очі Уоррена широко відчинилися. Він стурбовано подивився на сестру, потім на Річарда.

— Якщо Даркен Рал — посередник, як ти стверджуєш, і у нього є помічник, то від біди нас відділяє лише один відсутній елемент — кісточка скріна. Нам необхідно все з'ясувати.

Річард відкинув назад плащ мрісвіза.

— Сестра Верна, не допоможеш?

— Що ти хочеш, щоб я зробила?

— Коли ти в перший раз вчила мене, як торкнутися Хань, я вирішив зосередитися на уявному зображенні мого меча. Але того разу, в той перший раз, я уявив собі ще й фон, на якому він лежить. Це дещо з чарівної книги, про яку я тобі розповідав. Книги Зниклих Тіней. Коли я спробував торкнутися Хань, уявивши собі меч на цьому тлі, дещо відбулося. Я якимось чином опинився в Д'харі, в Народному Палаці, де стоять шкатулки. Я побачив там Даркена Рала. Він теж мене побачив і поговорив зі мною. Сказав, що чекає мене.

Брови сестри Вірні поповзли вгору.

— Таке ще колись з тобою бувало?

— Ні. Я тоді перелякався до напівсмерті. І більше не намагався уявити собі цей фон. Але, гадаю, якщо спробую зараз, я знову побачу, що відбувається в Народному Палаці.

Верна склала руки на животі.

— Ніколи ще про таке не чула. Але, можливо, це якось пов'язано з магією Одена. Втім, це не перше, що мене в тобі дивує. Твоє видіння може бути реальним, а може лише відображати твої побоювання, як сон.

— Треба спробувати. Ти не сядеш зі мною? Я боюся, що не зможу вирватися назад.

— Звичайно, Річард. — Вона опустилася на землю і простягла руку. — Сідай. Я буду з тобою.

Річард загорнувся в плащ мрісвіза, ретельно закутавши ноги.

— Ця штука приховує мій Хань. Може, завдяки йому Даркен Рал мене не побачить.

Взявшись за руки з сестрою Вірною, Річард розслабився. Він, як і в перший раз, подумки уявив собі меч, що лежить на чорному з білою окантовкою квадраті. У міру того як він все більше зосереджувався, шукаючи центр спокою, картина змінювалася.

Меч, чорний квадрат і білий кант почали розпливатися, ніби він дивився на них крізь марево. Як і того разу. Зображення меча розмилося, стало прозорим і зникло. Фон теж розсмоктався. Річард знову побачив Сад Життя в Народному Палаці.

Він оглянув сад. Там, де колись лежали спалені тіла, залишилися лише білі кістки.

Він побачив білу мерехтливу фігуру — привид Дарка Рала. Але на цей раз не перед кам'яним вівтарем, на якому лежали скриньки Одена. Привид стояв біля кола, наповненого білим магічним піском. Минулого разу піску не було.

Біля ніг Дарка Рала вклякла жінка в коричневій спідниці і білій блузі, вона схилилася над піском. Річард побажав наблизитися. Жінка креслила лінії. Деякі з намальованих нею символів Річард упізнав: Даркен Рал креслив їх перед тим, як відкрити скриньку.

Річард бачив, що руки жінки рухаються повільно і обережно, малюючи магічні фігури. І зауважив, що на правій руці у неї відсутній мізинець.

У центрі кола на чаклунському піску лежав якийсь округлий предмет. Річард наблизився ще. На предметі були вирізані монстри, як і говорила абатиса.

Він мало не закричав від злості.

В цей момент Даркен Рал підняв голову і подивився йому прямо в очі. Губи повільно розсунулися в посмішці.

Річард не знав, чи дійсно Даркен Рал дивиться на нього чи ні, але він і не збирався з'ясовувати. Відчайдушним зусиллям волі він знову викликав уявний образ меча і вигнав чорно-білу підставку.

Охнувши, Річард відкрив очі. Груди важко здіймалися.

Сестра Верна теж відкрила очі.

— Ти в порядку, Річард? Пройшла ціла година. Я відчула, як ти намагаєшся повернутися, і допомогла тобі. Що сталося? Що ти бачив?

— Цілу годину? — Річард намагався відновити дихання. — Я бачив Дарка Рала і кісточку скріна. З ним жінка, вона допомагає йому писати заклинання на чаклунському піску.

Уоррен схилився над Річардом.

— Може, це всього лише видіння, викликане твоїми побоюваннями?

— Уоррен може бути правий, — зауважила сестра Верна. Вона задумливо прикусила губу. — А як жінка виглядала?

— Хвилясті каштанове волосся до плечей, зростом приблизно з тебе. Вона схилилася над піском, так що лиця я не бачив. — Річард, пригадуючи, потер лоба. — Рука. На правій руці у неї немає мізинця.

Уоррен охнув. Сестра Верна прикрила очі.

— Що? В чому справа?

— Сестра Одетта, — вимовила вона. — Це сестра Одетта.

Уоррен кивнув.

— Вона зникла місяців шість тому. Я думав, вона вирушила за якимось хлопчиком.

— Щоб їх, цих духів, — пробурмотів Річард і схопився на ноги. — Уоррен, біжи і приведи Дю Шайю. Скажи їй, що ми вирушаємо прямо зараз.

Річард заскрипів зубами від досади. А він-то думав, що у нього повно часу! Ну що ж, якщо поквапитися, то ще не все втрачено.

* * *

Дю Шайю була немов у трансі, коли Річард мовчки тягнув її за руку. Міцно стискаючи в руці Меч Істини, він йшов, занурений у свої думки. Магічна лють переповнювала його, і, відгукнувшись на магію, з усіх сторін зліталися грізні чорні хмари. Закляття оточили Річарда і Дю Шайю, як зграя злісних голодних псів, що напала на наїжаченого дикобраза, і вичікує лише зручного моменту, щоб кинутися і роздерти.

Всюди виблискували блискавки, вогняні кулі, один за іншим, виривалися з темряви, кружляли і зникали в аурі, що світилася навколо Дю Шайю. Здавалося, вона поглинає магію, як сестра Верна. Річард з Дю Шайю утворювали єдине ціле і, за словами Уоррена, що знайшов це в старих книгах, повинні були володіти достатньою потужністю, щоб стримати натиск чар і зняти закляття з долини.

Крізь марево і хвилі спеки Річард розгледів першу вежу. Він підштовхнув Дю Шайю вперед, до блискучої чорної стіни, що йшла в височині в темряву. Здіймаючи пил і грунт, вони помчали до арочного прорізу. Чари обрушилися на них, але Дю Шайю увібрала в себе їх натиск.

Річард діяв інстинктивно, не розуміючи, що керує ним, але не намагаючись чинити опір. Якщо він хоче перемогти, хоче врятувати Келен, він повинен дозволити своєму дару керувати ним. Залишається тільки сподіватися, що якщо він і справді володіє цим даром, то закладена в ньому сила буде діяти сама, як і сказав Натан. І зробить все, що потрібно.

Дю Шайю стояла посеред вежі на чорному блискучому піску. Здавалося, вона не бачить нічого навколо. Зараз вона повністю занурилася у свої заклинання, вбираючи силу, яка переходила до неї від тих, хто побудував вежі і відняв землі у її народу. Поки що Дю Шайю справно виконувала те, що від неї вимагалося, захищала Річарда від чар. Прийшла пора і Річарду приступати до справи.

Міцно стиснувши руку жінки, він імпульсивно підняв меч високо над головою вістрям вгору. Він повністю віддався люті магії, дозволивши їй заволодіти ним.

Усередині себе, в маленькому оазисі спокою, він відчув наростаючий жар і дозволив гніву заповнити порожнечу.

З вістря меча зірвалася блискавка, зметнулася вгору, перескакуючи з однієї стіни на іншу і заливаючи все потоками світла. Пролунав оглушливий рев.

Камені запалали, вежа засвітилася. Від спеки чорні стіни почали біліти.

Річарду здалося, що крізь нього проскочила блискавка. Пронизавши його своєю міццю, блискавка піднялася вгору і вирвалася через меч назовні. Тільки лють дозволила йому винести скажений натиск сили, яка вирвалася з глибин його єства.

Мерехтливі павутини блискавок сипалися зі стін на чорний пісок, поки не закрили все навколо. Чорний пісок став білим, як і стіни, і все навколо закрутилося в танці вогню і світла.

І раптово скінчилося. Блискавки зникли, вогонь погас, гуркіт стих, і дзвінка тиша наповнила вежу. Гладкі, блискучі камені виблискували сліпучим білим сяйвом.

Дю Шайю як і раніше не помічала, що коїться навколо. Річард підхопив її і поволік далі, щоб довести до кінця те, що їм було призначено виконати від народження.

У білій вежі, піднявши меч, Річард знову приготувався до спалаху спека і світла, але нічого подібного не сталося. Замість цього вирвалася протилежна сила.

Стрясаючи повітря так, що, здавалося, плоть відділяється від кісток, з меча вилетіла чорна блискавка. Згусток порожнечі в море світла. Як і минулого разу, Річард відчув, як сила рветься з глибин його єства, ніби сама його душа виштовхує її вперед. Звиваючись, згусток чорної порожнечі промчав по стінах і з гуркітливим ревом проробив дірку в темряві нагорі.

Чорні блискавки металися над головою, а по білих стінах повзли тіні.

Здавалося, ніби стіни тануть в глибинах вічної ночі. Темрява досягла землі і опустилася на неї, розчиняючись в білому піску, який почав чорніти.

Річард не намагався вислизнути від мороку, який насувався. Коли обрушилася темрява, йому здалося, що його кинули в крижану купіль. Дю Шайю, не відкриваючи очей, затремтіла від раптового холоду. Річард помітив це, але крізь магічний гнів меча це віддалене відчуття лише підлило масла у вогонь його люті.

Здавалося, весь світ зник у чорнильному мороці. Про світло не залишилося навіть спогадів.

Річард відчув, як невірний, хиткий зв'язок з чорною блискавкою, з цією порожнечею в світі живих, обірвався. Пануюча було навколо какофонія змінилася повною тишею.

Він почув власне важке дихання і почув, як дихає Дю Шайю. В крижаній порожнечі виникли світло, життя і тепло.

Крізь кам'яну арку, раніше білу, а тепер виблискуючу чорним кольором, Pічард побачив світло, яке пробивалося крізь зникаючий туман. Земля, яка здавалася раніше безплідною і млявою, розцвіла і зазеленіла. Все так же тримаючись за руки, Річард з Дю Шайю стояли під аркою, дивлячись, як дим і марево зникають над світом, на тисячоліття прихованим від людських очей.

Рука об руку вони вийшли в долину, де задував прохолодний вітерець, і рушили по зеленій траві, залитій теплими сонячними променями. Чаклунські грози зникли, темні хмари розчинилися в небі. Повітря було свіже і чисте. Скрізь закопошилися життя.

Вся долина до самих синіх гір цвіла і зеленіла. По берегах прозорих водяних потоків шуміли гаї, відливаючи всіма відтінками зелені.

Річард відразу зрозумів, чому народ бака-бан-мана так жадав повернути свої землі. Це місце насправді було їх справжнім домом. Місце світла і надії, пам'ять про якого зберігалася в серцях людей протягом усіх темних століть.

Не земля належала їм, вони належали цій землі.

— Ти зробив це, Кахарін, — вимовила Дю Шайю. — Ти повернув з мороку нашу землю.

Річард побачив удалині людей, які роками блукали тут під владою чар.

Вони безпорадно і розгублено кудись брели. Потрібно відшукати серед них тих двох, добре йому знайомих.

Сестра Верна з Уорреном, осідлавши коней, галопом неслися до них, ведучи на поводі Бонні. Не встигли вони зупинитися, як Річард вже сидів у сідлі. Дю Шайю простягнула йому руку. Вона явно не збиралася розставатися з ним. Річард нехотя посадив її ззаду.

— Річард, це просто вражаюче! — Вигукнув Уоррен. — Як ти це зробив?

— Поняття не маю. Я сподівався, ти мені поясниш. Річард направив Бонні туди, де бачив Чейза з Рейчел, коли в перший раз йшов через долину. Уоррен і сестра Верна їхали слідом. Досить скоро він виявив своїх друзів, сидячих на березі струмка. Чейз, обіймаючи за плечі Рейчел, начисто втратив властиву йому впевненість і здавався якимось втраченим. Річард зіскочив з коня.

— Чейз! З тобою все гаразд?

— Річард? Що відбувається? Де ми? Ми приїхали за тобою. Ти не можеш… Він озирнувся. — Ти не можеш йти в долину. Ти потрібен Зедду. Завіса пошкоджена.

— Знаю. — Річард передав поводи сестрі Верні і швидко всіх перезнайомив.

— Мої друзі тобі все пояснять.

Він опустився на коліно перед Рейчел. На шиї у дівчинки, як він і пам'ятав, висів темно-бурштиновий камінь.

Камінь Сліз.

— Рейчел, ти як? Як ти себе почуваєш?

Дівчинка кліпала.

— Я була в такому красивому місці, Річард.

— Тут теж красиво. Тепер все буде добре. Рейчел, цей камінь тобі дав Зедд? Вона кивнула.

— Зедд сказав, що він може тобі знадобитися і що я повинна зберегти його, поки ти за ним не прийдеш.

— За ним я й прийшов, Рейчел. Можу я його забрати? Дівчинка посміхнулася і зняла через голову ланцюжок. Річард розстебнув замок і струсив Камінь собі в руку.

Тримаючи його на долоні, він відчув виходяче від нього тепло і присутність Зедда.

Ланцюжок виявилася занадто коротким для Річарда. Він повернув його Рейчел, підвісивши Камінь Сліз на знайдений в торбі шкіряний шнурок.

Тепер до ейджіла Денни і драконячого зуба додався і Камінь Сліз. Краєм ока Річард стежив за зростаючою в небі крапкою.

— Річард, — пролунав голос Уоррена. — Після того, що я бачив, після веж, я ні секунди не сумніваюся, що ти можеш виконати задумане. Але ти не встигнеш вчасно потрапити туди. А якщо ти не встигнеш, завтра загине світ. Що ти маєш намір робити?

— Куди ми вирушаємо, чоловік мій? — Запитала Дю Шайю.

— «Ми» не вирушаємо нікуди, Дю Шайю. Ти залишишся тут, зі своїм народом.

— Чоловік? — Сердито глянув на нього Чейз.

— Ніякий я їй не чоловік. Це — дурість, яку вона вбила собі в голову. Річард дивився на виростаючу в розмірах у небі червону крапку. — Слухай, у мене немає часу на пояснення. Сестра Верна і Уоррен все тобі розкажуть.

Сестра Верна, підозріло зсунувши брови, зробила крок до нього.

— Що ти збираєшся робити? Уоррен правий, у тебе зовсім немає часу.

Високо в небі величезні червоні крила склалися, і дракон пірнув вниз. Річард зняв з Бонні мішок, закинув його собі за спину і на прощання поплескав конячці шию. Начепивши сагайдак, він повісив лук на плече, краєм ока спостерігаючи за наближенням дракона.

— Часу у мене тепер достатньо. А зараз, сестро, я змушений вас покинути.

— Як це — покинути? Яким чином?

* * *

Дракониха в самий останній момент вийшла з піке. Граціозно зігнувши довгу шию, розправивши крила, вона полетіла на них з неймовірною швидкістю, загальмувавши над самою землею.

— Є тільки один спосіб потрапити туди вчасно. Я полечу.

— Полетиш!

Скарлет заревіла. Всі, крім Річарда, тільки зараз побачили її. Сповільнюючи політ, дракониха била величезними крилами.

Піднявся вітер, який затріпав одягом. Трава полягла. Уоррен, сестра Верна і Дю Шайю в подиві відступили. Скарлет приземлилася.

— Річард, — повільно хитаючи головою, промовила сестра Верна, — в житті ні в кого не бачила таких незвичайних ручних звіряток, як у тебе.

— Червоні дракони не бувають ручними звірятами, сестра, Скарлет — мій друг. Річард підтюпцем побіг до величезної виблискуючої на сонці червоної драконихи.

Скарлет випустила хмарку сірого диму.

— Річард! Як приємно знову бачити тебе! Судячи з того, що ти мене терміново викликав, гадаю, ти знову у щось влип. Як завжди.

— Справді, влип, дорога. — Річард погладив блискучу червону морду. Я без тебе нудьгував, Скарлет.

— Ну, оскільки я вже поїла, то, напевно, мені варто прокатати тебе в небі, щоб нагуляти апетит. А потім я тебе з'їм.

Річард розреготався.

— Як твій малюк? Вона повела вухами.

— Полює. Грегорі вже зовсім не малюк. Він скучив по тобі і хоче бачити.

— Я теж хочу його бачити. Але зараз я страшенно поспішаю. У мене зовсім немає часу.

— Річард! — До нього бігла Дю Шайю. — Я теж повинна летіти з тобою! Я повинна слідувати за своїм чоловіком!

Скарлет схилила голову і глянула на Річарда величезним жовтим оком.

— Дай трохи вогнику, — шепнув їй Річард. — Тільки щоб налякати. Не засмажити її.

Дю Шайю з вереском відскочила назад, коли язик полум'я випалив траву біля її ніг.

— Дю Шайю, твій народ знову знайшов свою землю. Ти повинна залишитися з ним. Ти мудра жінка, ти потрібна їм. Вони потребують твого керівництва. І я хочу попросити тебе ще про дещо: охороняйте вежі, що стоять на вашій землі. Не знаю, чи можуть вони знову заподіяти шкоду, але як Кахарін наказую, щоб у них ніхто не входив. Охороняйте їх і не підпускайте до них нікого. Живіть у мирі з тими, хто живе в мирі з вами. Але не забувайте про військове мистецтво, щоб зуміти захистити себе.

Дю Шайю випросталась. Смужки тканини її молитовного сукні майоріли на вітрі, як і її волосся.

— Ти мудрий, Кахарін. Я простежу, щоб все було так, як ти сказав, поки ти не повернешся до своєї дружини і до свого народу.

— Річард, — стурбовано запитала сестра Верна, — ти знаєш, де зараз Келен?

— В Ейдіндрілі. Вона повинна була піти туди. Пророцтво має здійснитися на очах її народу. Вона в Ейдіндрілі.

— Настав час вибору, Річард. Куди ти подасишся?

Він довго дивився в її спокійні очі.

— В Д'хару.

Ні слова не сказавши, вона ніжно обійняла його і поцілувала в щоку.

— А потім?

Річард скуйовдив свої густе волосся.

— Я якимось чином покладу край тому, що коїться в Д'харі, і потім повинен встигнути в Ейдіндріл. Щасливо залишатися, мій друг.

Верна кивнула:

— Ми з Уорреном подбаємо про людей, що звільнилися від чар. Їм знадобиться допомога. Я була сестрою Світла майже двісті років. І хотіла лише одного — допомагати тим, хто потребує допомоги… Але тобі було кому допомогти. Немає виправдання тому, що ми забрали тебе і інших хлопчиків. Я хочу спробувати навести в цій справі порядок.

Уоррен коротко обняв Річарда.

— Спасибі тобі, Річард. За все. З нетерпінням буду чекати зустрічі.

— Постарайся більше не шукати пригод! — Підморгнув Річард.

— Я полечу з тобою, — сказав Чейз.

— Ні. — Річард провів рукою по обличчю. — Ні, Чейз, вирушай додому.

Відвези Рейчел до її нової мами, братиків і сестричок. Емма, мабуть, з розуму сходить від занепокоєння. Вона тебе вже дуже давно не бачила. Повертайся до дружини і дітей. Мені теж скоро знадобиться повернутися додому.

Річард повернувся до сестри Верни:

— Треба щось зробити щодо тих шести сестер. Вони вирушили в Вестланд, а тамтешній народ не захищений від магії. В Вестланді ці сестри будуть як лисиці в курятнику.

— Гадаю, їх подорож буде довгою. Ти ще встигнеш підготуватися до зустрічі.

— Відмінно. Келен хоче, щоб ми одружилися в Племені Тіни. Потім мені, цілком ймовірно, доведеться повернутися до вас за порадою, як розібратися з цією шісткою сестер Темряви. Поговорити з Натаном і Енн. І гуртом вирішити, що робити.

— Будь обережний, — сказав Уоррен, засунувши руки I рукава. — Бережи себе. І не тільки. Пам'ятай те, що тобі говорили Натан і я. Не забувай, доля всього живого залежить від того, що ти зробиш з Каменем Сліз. Боюся, що час вибору вже настав.

— Я постараюся.

Скарлет пригнулась, щоб Річард зміг піднятися їй на спину. Вхопившись за червоні з чорними кінчиками гребені, він підтягнувся і влаштувався зручніше.

Легенько поплескавши дракониху по лусці, він промовив:

— В Д'хару, дорога. Знову.

Виригнувши полум'я, Скарлет здійнялася в небо.

68

В досвітній імлі Річард здалеку побачив попереду зелене свічення. Воно йшло з Народного Палацу, пробиваючись крізь скляний дах Саду Життя і прямуючи в небо, як світло маяка. Таке зелене світло Річард бачив тільки в одному місці — на кордоні. Це світіння йшло з Підземного світу.

Крижаний вітер рвав одяг. Скарлет летіла вперед, рівномірно змахуючи крилами. На цей раз Скарлет летіла в Д'хару як могла швидко, і цей політ забрав у неї багато сил. Дракониха прекрасно розуміла, яка небезпека виходить від Володаря. Підземний світ погрожував і їй. До того ж Скарлет люто ненавиділа Даркена Рала. Колись він викрав у неї яйце і таким чином змусив служити собі.

Почавши спуск, дракониху озирнулася, розвернувши вуха до Річарда.

— Часу цілком достатньо, Річард. Ми можемо встигнути в Ейдіндріл. Ще тільки світає.

— Я знаю, що ти зумієш відвезти мене туди, Скарлет. І постараюся не дати тобі багато часу на відпочинок.

Скарлет повернула вліво, прямуючи до внутрішнього дворика, куди сідала минулого разу. Там було достатньо місця, щоб величезний червоний дракон міг спокійно приземлитися в темряві. Дахи і стіни палацу насувалися із загрозливою швидкістю. Дракониху різко пішла вниз, і Річард весь стиснувся. Йому здалося, що його зараз зірве.

Раптово знизу, з темряви, в них вдарила сліпуча блискавка. У Річарда зарябіло в очах. Не встиг він збагнути, що сталося, як ударила ще одна.

Скарлет заревіла від болю і завалилась вліво. Вони впали вниз по запаморочливій спіралі. Річард вчепився в гребені, а величезний дракон докладав усіх зусиль, намагаючись відновити рівновагу.

Обертаючись в повітрі, Річард на мить побачив внизу на сходах жінку, вихоплену з темряви черговим спалахом блискавки, що зірвалася з її пальців. Скарлет знову видала болючий рев. А потім знову настала темрява, і Річард втратив жінку з виду.

Скарлет відчайдушно намагалася загальмувати падіння. Річард зрозумів, що наступна блискавка її вб'є. Зірвавши з плеча лук, він вихопив з сагайдака стрілу.

— Скарлет! Дихни вогнем, щоб я міг бачити! Річард натягнув тятиву.

Скарлет, видавши злісний рик, видихнула полум'я. Річард побачив, як жінка знову піднімає руки. Перш ніж він встиг закликати ціль, черговий виток позбавив його можливості прицілитися.

— Скарлет! Бережись!

Скарлет змахнула правим крилом, і вони рвонули в сторону. Жовта блискавка пролетіла лівіше, дивом не зачепивши їх. Земля швидко наближалася.

У світлі вивергнутого драконихою полум'я Річард побачив, як жінка знову піднімає руки. Він натягнув тятиву і розвернувся, щоб при наступному витку не втратити її з виду.

Перш ніж жінка встигла знову зникнути з поля зору, він закликав ціль і, ледь вона наблизилася, пустив стрілу.

— Звертай!

Скарлет забила правим крилом, і вони зависли в повітрі, а вогненний смерч пролетів між крилом і шиєю драконихи. І все скінчилося.

Повз них промчав згусток непроглядної темряви. Стріла наздогнала мету. Сестру Одетту забрав Володар.

Дракон важко впав. Річард вилетів головою вперед і гепнувся поруч. Він сів, киваючи головою, і швидко підхопився на ноги.

— Скарлет! Ти сильно поранена? Ти жива?

— Іди! — Прогарчала вона низьким вібруючим голосом. — Поспішай. Дістань його перш, ніж він добереться до всіх нас. — Вона відставила в сторону тремтяче ліве крило.

Річард погладив червону морду.

— Я повернуся. Тримайся.

Злітаючи вгору по сходах, Річард на ходу дістав меч. Йому не було потрібно викликати гнів. Гнів спалахнув ще раніше, ніж він торкнувся меча. У дикому сказі Річард біг до дверей між двома величезними колонами.

Ледве він увірвався до палацу, як з темряви вискочили десятка півтора стражників. Не зупиняючись ні на мить, Річард обрушився на них. Клинок виблискував у світлі смолоскипів. Почався танець смерті. Меч блискавкою літав серед розмахуючих зброєю солдатів.

Першого Річард розрубав навпіл разом з кольчугою. Кожен випад стражників натикався на дзвінку сталь Меча Істини. Всього за кілька секунд п'ятнадцять чоловік були порубані в капусту і валялися на залитій кров'ю підлозі. Річард побіг далі.

* * *

Гарненьку ж йому приготували зустріч. Він згадав, як д'харіанські воїни присягнули йому на вірність, коли він убив Даркена Рала. Може, вони його просто не впізнали? Ні, швидше за все навпаки: вони чудово знали, хто він такий.

Річард помчав до коридору, який вів в Сад Життя. По стінах тягнулися балкони в три яруси, але більшість смолоскипів не горіли. Пробігаючи через площадку для посвячення, він не побачив там жодної людини.

Бічними сходами на нього мчала шістка Морд-Сіт. Затягнуті в червону шкіру з ейджілами в руках. Крізь пелену люті Річард збагнув, що не може битися з ними мечем, ні то вони захоплять його своєю магією. Він розлютився ще більше. Необхідно якомога швидше дістатися до Даркена Рала. Немає в нього часу зв'язуватися з цими небезпечними бабами.

Річард знехотя прибрав меч і дістав кинджал. Денна тоді сказала, що якби він скористався ножем, а не чарівним мечем, то зумів би її здолати. Втекти не вдасться, значить, доведеться їх перебити.

Біжуча попереду всіх велика блондинка виставила руки, коли він рушив на неї.

— Ні, Магістр Рал!

Решта п'ятірка загальмувала у неї за спиною. Річард кинувся на блондинку, але вона зуміла ухилитися, захищаючись руками.

— Магістр Рал! Зупиніться! Ми хочемо допомогти вам! — Річард, хоч і прибрав меч, все одно був в люті. Якщо він хоче врятувати Келен, він повинен дістатися до Дарка Рала!

— Допоможете мені в підземному світі! Ви там скоро опинитеся!

— Ні, Магістр Рал! Я — Кара. Ми прийшли, щоб допомогти вам. Вам не можна йти цією дорогою. Цей коридор небезпечний!

Річард важко дихав, стискаючи в руці кинджал.

— Я тобі не вірю. Ви хочете схопити мене. Вже мені-то добре відомо, що роблять Морд-Сіт зі своїми полоненими.

— Я знала Денну, вашу пані. Ви носите її ейдж. Морд-Сіт більше не заподіюють болю свої полоненим. Ви звільнили нас. Ми ніколи не завдамо зла людині, що звільнила нас. Ми шануємо вас.

— Їдучи звідси, я наказав солдатам спалити цей червоний одяг і дати вам інший. Наказав забрати у вас ейджіли. Якщо ви шануєте мене, то чому не виконали мій наказ?

Кара посміхнулася, брови над холодними блакитними очима лукаво зігнулися.

— Тому що ви не можете звільнити нас, якщо бажаєте нав'язати нам той спосіб життя, який подобається вам. Ми вільні в своєму виборі. Ви надали нам можливість вибирати. І ми вважали за краще битися за нашого Магістра Рала. Ми заприсяглися віддати за вас життя, якщо доведеться. Не тільки Внутрішня гвардія має право захищати вас. Ми вирішили стати вашою особистою охороною. Навіть Внутрішня гвардія не сміє нам суперечити, Ми не підкоряємося нікому, крім Магістра Рала.

— Тоді я наказую залишити мене в спокої!

— Пробачте, Магістр Рал, цього наказу ми виконати не можемо.

Річард не знав, чому вірити. Раптом це пастка?

— Я прийшов, щоб зупинити Даркена Рала. Мені потрібно потрапити в Сад Життя Якщо ви не заберетеся з мого шляху, я вб'ю вас.

— Ми знаємо, куди ви прямуєте, — відповіла Кара. — Ми відведемо вас, але вам не слід йти цим коридором. Ми контролюємо не весь палац. Цей шлях небезпечний. Насправді вся ця частина палацу в руках бунтівників. Внутрішня гвардія, пробиваючись сюди, втратила б не менше тисячі осіб. Ми сказали, що пройдемо, що з нами ви менше ризикуєте. І тільки тому вони погодилися.

Річард почав обходити стоячих перед ним жінок.

— Я тобі не вірю і не маю права йти на ризик. Раптом ти брешеш? Справа дуже серйозна. Якщо ви спробуєте зупинити мене, я буду змушений вбити вас.

— Якщо ви підете цією дорогою. Магістр Рал, ви загинете. Будь ласка, дозвольте мені шепнути вам на вухо секретне послання. — Кара простягнула свій ейдж найближчій Морд-Сіт. — Ви можете приставити на мене кинджал. Я беззбройна.

Річард схопив її за волосся і приставив до горла кинджал. Варто їй смикнутися, і він переріже їй горло. Кара наблизила губи до його вуха.

— Ми тут, щоб допомогти вам, Магістр Рал, — прошепотіла вона — Це… це вірно, як киплячий казан, доверху набитий підсмаженими біфштексами.

— Де ти це почула? — Різко запитав Річард.

— Ви розумієте, що це означає? Генерал Трімак сказав, що це закодоване послання від Великого Чарівника Зорандера, щоб ви зрозуміли, що ми віддані вам.

— Хто такий генерал Трімак?

— Командувач Внутрішньої гвардії палацової варти. Вони вірні вам. Внутрішня гвардія — сталеве кільце навколо Магістра Рала. Чарівник Зорандер наказав генералу Трімаку охороняти Сад Життя за всяку ціну. Два дні тому прийшла чарівниця. Щоб потрапити в Сад Життя, вона вбила майже триста чоловік. Ми, МордСіт, спробували зупинити її, але не змогли. Наша магія проти неї безсила. А сьогодні вночі вона вбила ще сотню чоловік, коли вийшла назовні. Ми пішли за нею і дивилися з вікна третього поверху. Ми бачили, як вона блискавками намагалася збити вашого дракона. І бачили, як ви вбили її. Тільки справжній Магістр Рал міг зробити подібне. Магістр Рал, в Саду Життя кояться жахливі речі.

Дозвольте нам відвести вас туди, щоб ви розправилися зі злою примарою.

Річард не міг втрачати більше часу. Вони передали послання від Зедда. Він змушений їм довіряти.

— Гаразд, пішли. Але мені ніколи.

Жінки всі як одна посміхнулись. Кара забрала свій ейдж і схопила Річарда за рукав. Інша Морд-Сіт вхопилася за другий рукав, і вони побігли, тягнучи його з собою. Кара встигла шепнути, щоб він поводився тихіше миші. Чотири Морд-Сіт бігли попереду, перевіряючи дорогу.

Швидко і безшумно вони тягнули його по маленьких бічних коридорах і темних залах. Розвідниці побігли вгору по вузеньких сходах, якими зазвичай користувалася прислуга. Кара зі своєю подругою притиснули Річарда до стіни, приклавши палець до губ, і чекали. Пролунав короткий свист. Почувши його, вони помчали вгору.

Збігши по сходах, Річард ледь не наступив на тіло однієї з чотирьох побіглих вперед Морд-Сіт. Вісім д'харіанських солдат в обладунках, корчачись, валялися по всьому коридору. З вух у них текла кров. Річард зрозумів — вони вбиті ейджілами.

Стояча в кінці коридору жінка в червоному жестом веліла їм поквапитися.

Кара потягла його за кут, туди, куди вказувала Морд-Сіт, і вгору по чергових сходах. Річард відчував себе мішком з білизною, який тягнуть, смикаючи туди-сюди, б'ють об стіни, і ховають в кутках, з'ясовуючи, чи вільний шлях.

Вони мчали по коридорах, і Морд-Сіт як і раніше тягли його за рукави сорочки. Річард вже не розумів, куди вони біжать, остаточно заплутавшись в незліченних коридорах, сходах і залах. Подекуди були вікна, і він встиг розгледіти, що сонце вже встає.

Коли вони нарешті опинилися в знайомому широкому коридорі, Річард грунтовно віддихався. Сотні людей в мундирах і сяючих обладунках, побачивши його, опустилися на одне коліно, брязкання зброї і дзвін лат рознеслися по всьому величезному коридору. Солдати дружно відсалютували ударом кулака в груди.

Гвардійці встали, і один з них виступив вперед.

— Магістр Рал, я — командувач Внутрішньої гвардією генерал Трімак Ми поруч з Садом Життя. Я проводжу вас.

— Я знаю, де це.

— Вам треба поспішати. Магістр Рал. Бунтівні генерали перейшли в атаку Я не знаю, чи вдасться нам довго утримувати позиції, але ми будемо стояти до останнього, — Дякую, генерал. Постарайтеся протриматися, поки я не відправлю цього паскуду Даркена Рала в Підземний світ. Генерал відсалютував. Річард побіг далі. Знайомий облицьований гранітом коридор привів його до величезних позолоченим дверей в Сад Життя.

Майже нічого не усвідомлюючи від бушуючої в ньому люті, Річард увірвався в сад. Сонце вже зійшло, і його перші промені золотили верхівки дерев. Річард рішуче попрямував по доріжці повз низькі, повиті лозою стіни, по зеленій траві.

У центрі саду він побачив коло білого піску — чаклунського піску. Посеред кола лежала кісточка скріна, навколо неї на піску були накреслені магічні фігури. Позаду височів вівтар з трьома скриньками Одена — врата в потойбічний світ. Скриньки були такі чорні, що, здавалося, своєю чорнотою вони висмоктують з приміщення світло.

З відкритої шкатулки бив у небо крізь скляний дах стовп зеленого вогню. Навколо нього вилися сині, жовті, червоні іскри.

Даркен Рал, білий і блискучий, спостерігав за наближенням Річарда. Дійшовши до кола чаклунського піску, Річард зупинився навпроти примари. Губи Дарка Рала розтягнулися в посмішці.

— Ласкаво просимо, син мій, — пролунав свистячий голос.

Річард відчув, як починає горіти шрам на грудях, але блокував біль. Погляд блакитних очей кинувся на Камінь Сліз, що висів у Річарда на грудях.

— Я породив великого чарівника! — Даркен Рал подивився Річарду в очі. — Ми б хотіли, щоб ти приєднався до нас, Річард.

Річард мовчав. Він буквально закипів від злості, побачивши, як шириться посмішка Дарка Рала Крізь пелену гніву, крізь пробуючу вирватися назовні лють магії він дивився на примару, одночасно відчуваючи всередині себе острівець спокою.

— Ми можемо дати тобі те, чого не може дати ніхто інший, Річард. Навіть сам Творець. Ми могутніші Творця. І ми хотіли б, щоб ти приєднався до нас.

— І що ж ти можеш мені запропонувати? Даркен Рал розпростер блискучі руки.

— Безсмертя!

Річард був занадто злий, щоб сміятися.

— Коли це ти встиг впасти в оману, що я повірю хоч одному твоєму слову?

— Це правда, Річард, — прошепотів привид. — У нашій влади дарувати тобі безсмертя.

— Те, що ти примудрився змусити декого з сестер повірити твоїй брехні, ще не означає, що в неї повірю я.

— Ми — я і Володар Підземного світу. Нам підвладні і життя, і смерть. У нашій владі дарувати і те, і інше. Особливо тому, хто володіє обома сторонами магії. Ти можеш стати володарем світу живих. Яким міг стати я, якщо б ти не… втрутився.

— Нецікаво. Можеш запропонувати що-небудь ще?

Жорстока посмішка Дарка Рала стала ще ширше, брови зметнулися вгору.

— О, так, мій сину, — прошипів він. — О так!

Він провів рукою над магічним піском. Мерехтливе світло прийняло форму стоячої на колінах людини. Дуже знайомої людини.

Келен.

Одягнена в біле плаття, вона стояла на колінах, нахилившись вперед. Волосся коротко обрізане, так, як тоді у вежі. Голова її лежала на пласі, з-під щільно зімкнутих вік текли сльози. Губи Келен беззвучно виголосили його ім'я і слова любові. Серце Річарда шалено закалатало.

— Дракониха поранена, Річард. Вона не зможе відвезти тебе в Ейдіндріл. У тебе не залишається часу. У тебе немає іншого вибору, окрім як прийняти нашу допомогу.

— Що ти маєш на увазі під допомогою? — Посмішка повернулася на обличчя Рала.

— Я вже сказав тобі, нам підвладні і життя, і смерть. Без нашої допомоги сьогодні вдень перед обличчям її народу станеться ось це.

Дарці Рал знову змахнув примарною рукою. Сокира ката майнув і опустився, впившись в дерев'яну колоду. Бризнув фонтан крові. Річард відсахнувся.

Голова Келен відлетіла геть. Яскрава червона кров залила біле плаття, і обезголовлене тіло впало на бік.

— Ні-і-і! — Закричав Ричард, стиснувши кулаки. — Ні-і-і!

Даркен Рал провів рукою над видінням, і воно зникло в мерехтливому світлі.

— І точно так само, як я прибрав видіння, ми можемо зупинити реальні події. Якщо ти приєднаєшся до нас, ми можемо дарувати безсмертя не тільки тобі, але і їй теж, Річард закам'янів. Нарешті він все усвідомив. Вперше усвідомив по-справжньому. Скарлет поранена, вона не зможе відвезти його в Ейдіндріл. І сьогодні зимове сонцестояння. Келен належить померти в цей день, а він не в силах допомогти їй. Річард судорожно схлипнув.

Світ помирав для нього. Вмирав.

Так от у чому сенс пророцтва! Якщо він прийме пропозицію, якщо побажає позбавити Келен від смерті, то для всіх інших життя скінчиться.

Річард подумав про Чейза, який везе Рейчел додому, до її нової матері.

Подумав про щастя, яке виникне у дівчинки в оточенні люблячої родини. Згадав і своє життя з батьком і матір'ю, їх любов, щасливі часи, прожиті разом з ними.

І не дуже щасливі — теж згадав. Згадав, як багато це для нього значило.

Він згадав дні, проведені з Келен, згадав про щастя кохання. А потім він подумав про інших людей, тих, які теж відчувають таке ж щастя, і тих, хто випробує його в майбутньому. Якщо це майбутнє відбудеться.

— Ти зможеш йти з нею рука об руку, Річард. Вічно. Річард відірвав погляд від білого піску:

— Рука об руку, по праху смерті. Вічно. Що буде з Келен, у що перетвориться її любов до нього, якщо він запропонує їй таке? Вона прийде в жах. І кожен раз, як буде дивитися на нього, вона буде бачити справжнє чудовисько.

Вічно.

І він буде жити вічно з її відразою, а не любов'ю. Намагаючись врятувати її, він не тільки знищить всіх людей, а й розіб'є їй серце.

Ціна занадто висока.

Але це означає кінець і його життя, його любові.

Він подивився прямо в очі породження зла.

— Ти отруїв нашу любов отрутою своєї ненависті. Ти навіть поняття не маєш, що значить любити.

Гнів сколихнувся в ньому, як полум'я. Принаймні він отримає за це хорошу плату. Помста.

Річард підняв в кулаці Камінь Сліз. Даркен Рал відступив на крок.

— Річард, подумай про те, що ти робиш!

— Ти заплатиш мені за це. Він дістав з кишені щіпку чорного піску і жбурнув у піщаний коло.

Дарці Рал замахав руками.

— Ні! Ти ідіот!

Білий пісок почав корчитися, ніби від болю. Як живий. Накреслені символи змішалися і зникли. Здригнулася земля, і по трав'янистому грунті побігли тріщини.

З блискучого білого піску полетіли блискавки, розлітаючись по всьому Саду Життя. Приміщення наповнилося гулом і сліпучим світлом. Зачарований пісок перетворився в озерце блакитного полум'я. Повітря здригалося.

— Ні! — Даркен Рал погрозив небу кулаками. Він опустив голову і, побачивши повільне наближення Річарда, який стискав в руці Камінь Сліз, затих і простягнув руку.

Річард зупинився. Дихання перехопило. Біль від шраму на грудях охопила все тіло. Закликавши на допомогу всю свою волю, він рушив вперед. З кожним кроком біль наростала. Здавалося, вогонь злизує плоть з кісток і починає закипати кістковий мозок. Але лють допомагала терпіти.

Річард зняв з себе шнурок з Каменем Сліз і витягнув його перед собою так, що Камінь хитався прямо перед лицем Дарка Рала. Рал відсахнувся.

— Ти будеш носити його в темряві смерті. Вічно. — Річард підійшов ближче. На коліна!

Мерехтлива фігура опустилася на коліна. Блакитні очі втупилися в Камінь Сліз. Річард вже зібрався надіти шнурок на шию примарі, але раптом завмер.

Позаду Даркена Рала він побачив вівтар зі скриньками. З стоячої посередині відкритої шкатулки било в небеса зелене світло.

Річард згадав, про що йому говорили Енн, Натан і Уоррен. Якщо він скористається Каменем з егоїстичних міркувань, з ненависті, він розірве завісу. Більше всього на світі йому хотілося відправити Даркена Рала в пітьму Підземного світу, приректи його на вічне покарання за все, що він створив. Але тоді здійсниться саме те, чого він повинен перешкодити будь-яку ціну.

До того ж він сам в усьому винен. Те, що він зробив це ненавмисно, справи не міняє. Життя не є справедливість, життя є просто життя. Якщо ти випадково наступиш на змію, вона тебе вкусить. Наміри не мають значення.

— Я сам винен у своєму нещасті, — прошепотів Річард. — І сам повинен відповісти за наслідки своїх діянь. Я не можу змусити інших розплачуватися за те, що зробив я сам, не важливо, навмисно або ненавмисно.

Річард повісив Камінь Сліз собі на шию. Дарці Рал в тривозі скочив на ноги.

— Річард… Ти не розумієш, що кажеш. Вбий мене. Повісь мені Камінь на шию. Здійсни свою помсту!

Річард повернувся спиною до вівтаря і простягнув руку. Кругла кісточка скріна, оточена блакитним сяйвом, стрибнула йому в долоню. Але магія Річарда захищала його.

Він підняв кісточку вгору. Охоплений гнівом, охоплений спокоєм, він вивільнив свою силу, і сила спалахнула з його стислого кулака.

Блискавка, жовта і гаряча, ударила в Даркена Рала.

Блискавка, чорна і холодна, ударила в Даркена Рала.

І обидві вони закрутилися в шаленій люті скріна.

На зал опустилася непроглядна темрява, а коли вона зникла, не стало ні блискавок, ні Даркена Рала. Затиснута в кулаці кісточка скріна холодила долоню.

Зелене світло стало яскравіше, зал задзвенів. Річард зняв з шиї Камінь Сліз.

Шкіряний шнурок відірвався і впав, а Камінь почорнів в його долоні. Річард викинув руку вперед. Камінь Сліз полетів до зеленого світла, на мить завис, закружляв у повітрі і впав у скриньку. Зелене світло зблякло, стало прозорим і зникло. Б'ючий в небо стовп потустороннього світла розчинився, і в Саду Життя запанувала тиша.

Річард жбурнув до скриньок кісточку скріна, і знову з ревом заблищали подвійні блискавки.

Гарячий білий світ і крижана імла затанцювали навколо нього. Коли все скінчилося і знову повисла тиша, на вівтарі залишилися стояти три скриньки.

Закриті.

Річард знав, що їх неможливо відкрити без Книги. А Книга існує лише у нього в голові. Скриньки Одена, а значить, і врата назавжди залишаться закритими.

Почулося металеве клацання. Річард відчув, як щось ковзнуло по шиї і впало на землю.

Він опустив очі і побачив на підлозі нашийник, Рада-Хань. Мерзенна штука розстебнулася. Він вільний.

І болю більше не було. Річард обмацав груди. Шрам зник.

Він стояв посеред тиші, так і не усвідомивши до кінця, що ж сталося. Він так і не зрозумів, як йому вдалося все це виконати.

* * *

Все скінчено.

А для нього взагалі все скінчено.

Сьогодні Келен помре.

І тут він зірвався з місця і побіг. Адже день ще не закінчився.

Він вискочив з Саду Життя, і його негайно оточили п'ятеро Морд-Сіт. Не звертаючи на них уваги, Річард помчав далі. У верхньому коридорі його чекав спітнілий і брудний генерал Трімак з солдатами, такими ж пошарпаними, як їх командир. Багато хто був в крові.

Брязкаючи зброєю і обладунками, всі, кого Річард зміг розгледіти в задимленому коридорі, опустилися на коліна і відсалютували. Генерал Трімак піднявся і зробив три кроки до Річарда. Кара заступила йому шлях.

— Геть з дороги, жінка! Кара не поворухнулася.

— Ніхто не сміє торкнутися Магістра Рала.

— Я його захищаю точно так само, як…

— Припиніть, ви обидва!

Кара розслабилася і зробила крок в сторону. Генерал Трімак схопив Річарда за плечі.

— Ви зробили це, Магістр Рал! Минуло багато часу, але ви це зробили!

— Зробив що? І про що ви говорите, кажучи, що пройшло багато часу?

Брови генерала поповзли вгору.

— Ви провели там майже весь день.

— Що?! — Річард перестав дихати.

— Ми відчайдушно боролися кілька годин, але нас тіснили. У них була кількісна перевага, приблизно десять або п'ятнадцять до одного. А потім ви метнули блискавки. Я в житті нічого подібного не бачив! Чарівник Зорандер говорив мені, що на плато, на якому стоїть палац, накладено потужне закляття, яке захищає і надає силу Магістрові Ралу. Ніколи б цьому не повірив, якби не бачив на власні очі! Весь палац палахкотів блискавками! Вони летіли з усіх стін! І ці підлі генерали, вірні Даркену Ралу, були винищені блискавками всі до єдиного! І їх військо теж знищено! Вціліли лише ті, хто склав зброю і перейшов на нашу сторону.

Річард не знав, що сказати.

— Я дуже радий, генерал, але, боюся, тут немає моєї заслуги. Я весь цей час був внизу. І я не дуже-то розумію, що, власне, зробив там, внизу, не кажучи вже про те, що ви розповідаєте.

— Ми б'ємося сталь проти сталі. А ви робите те, що належить робити вам. Ви — Магістр Рал, магія Проти магії. Ми пишаємося вами. — Генерал Трімак ляснув Річарда по плечу. — Що б ви не зробили, ви зробили правильний вибір.

Річард потер лоба, намагаючись зібратися з думками.

— Котра година?

— Як я вже сказав, ви провели там майже весь день, поки ми тут билися.

Вже майже вечір. Річард відсторонив генерала.

— Мені треба йти.

І він побіг. Всі пішли за ним. Дуже швидко Річард заплутався в переплетеннях коридорів. Зупинившись, він обернувся до біжучої за ним по п'ятах Кари.

— В який бік?

— Куди, Магістр Рал?

— До дракона! Найкоротший шлях?

— Ідіть за нами. Магістр Рал!

Річард помчав за п'ятіркою Морд-Сіт. За ним бігла мало не вся палацова армія. Тупіт чобіт і гуркіт обладунків луною відбивалися від стін і високих стель.

Вони мчали повз колони, арки, сходи, майданчик для посвячення. Летіли по коридорах і сходах.

Річард зовсім видихався, коли вискочив у двері між гігантськими колонами на свіже повітря. Позаду юрмилися солдати. Він побіг вниз, перестрибуючи через чотири сходинки.

Скарлет лежала боком на снігу, спинні гребені здіймалися в такт важкого дихання.

— Скарлет! Ти жива! — Річард ласкаво поплескав лускату морду. — Я так турбувався!

— Річард. Як бачу, ти примудрився вціліти. Мабуть, все виявилося не так важко, як ти думав. — Скарлет спробувала зобразити драконівську усмішку, але їй це погано вдалося. — Прости мене, мій друг, але я не зможу летіти. У мене пошкоджено крило. Я намагалася, але, боюся, поки воно не заживе, я прив'язана до землі.

Річард стер сльозу з морди звіра.

— Я все розумію, дорога. Ти доставила мене сюди і таким чином врятувала весь світ. Ти героїня, рівної якій не знала історія. Ти одужаєш? Зможеш знову літати?

У дракониху вирвався смішок.

— Я зможу літати. Але не раніше, ніж через місяць або близько того. Я видужаю. Все не так погано, як здається.

Річард повернувся до вартим позаду офіцерам.

— Скарлет — мій друг. Вона врятувала нас всіх. Я хочу, щоб ви забезпечили її їжею. І всім, що їй буде потрібно, поки вона не одужає. Захищайте її, як мене.

Кулаки гримнули про зброю, Річард схопив генерала за руку:

— Мені потрібен кінь. Сильний кінь. Негайно. І необхідно знати, як дістатися до Ейдіндріла. Генерал обернувся:

— Сильного коня, негайно! Ти, принеси карту з дорогою до Ейдіндріла для Магістра Рала!

Солдати помчали виконувати наказ. Річард повернувся до дракониху:

— Мені так шкода, що ти страждаєш, Скарлет! Сміх заклекотів в горлі дракониху.

— Рана не болить. Глянь-но сюди, на цю сторону. Голова на довгій шиї повернулася слідом за юнаком.

Річард здивовано втупився на яйце, яке затишно лежало в кільці хвоста.

Величезні жовті очі втупилися на нього.

— Я тільки що народила. Від цього в основному і моя слабкість. Так що навіть зовсім непогано, що я не можу літати.

Вона вивергнула над яйцем язичок полум'я і ніжно погладила шкаралупу лапою.

Спостерігаючи за нею, Річард подумав, яке прекрасне життя і як здорово, що всі інші й надалі будуть насолоджуватися ним.

Але видіння падаючої сокири знову і знову вставало в нього перед очима. І неможливо було позбутися від цього жаху. У нього затремтіли руки. Адже це може відбуватися саме зараз, в цю саму секунду! Дихання з шумом виривалося у нього з легень.

Нарешті прибіг солдат з картою. Протягнувши її Річарду, він зазначив:

— Ось Ейдіндріл, Магістр Рал. А ось найкоротший шлях. Але все одно, щоб туди дістатися, потрібно кілька тижнів.

Річард сунув карту за пазуху. Тут верхом на коні примчав другий солдат. Річард дістав із замету свій мішок і лук, які відлетіли, коли він звалився з драконихи.

Поки Річард приточував до сідла речі, генерал Трімак тримав за вуздечку могутнього жеребця.

— В сідельних сумках є трохи їжі. Коли ви повернетеся, Магістр Рал?

Річард був як в тумані, думки розбігалися в різні боки. Єдине, що він бачив, це опускається сокиру.

Він скочив у сідло.

— Не знаю. Коли зможу. А до тих пір головним залишаєтеся ви. І охороняйте Сад Життя. Не впускайте туди нікого.

— Бажаю щасливого повернення. Магістр Рал. Наші серця з вами.

Кулаки знову гримнули об зброю, а Річард пришпорив жеребця і галопом промчав через вже відчинені перед ним ворота.

69

Річард тихо вилаявся, коли кінь під ним упав замертво.

Перекинувшись кілька разів в снігу, він схопився і почав знімати з загнаного коня речі. Йому було шкода тварину, що віддала все, що могла.

Він уже втратив рахунок загнаним коням. Деякі скакуни просто зупинялися і відмовлялися рухатися далі, деякі переходили на крок, і їх уже не можна було змусити бігти. А деякі мчали до тих пір, поки не розривалося серце.

Річард розумів, що занадто жорстокий до них, і намагався не гнати так швидко, але він був не в силах зволікати. Коли кінь вмирав або відмовлявся бігти далі, він знаходив іншого. Іноді господарі не хотіли продавати коней, бажаючи поторгуватися, але в таких випадках Річард просто кидав їм жменю золотих і забирав коня.

Він і сам був напівмертвий від утоми. Майже всю дорогу він нічого не їв і не спав. Часом він йшов пішки, даючи скакунам перепочинок. А коли було потрібно знайти нового коня, біг пішки.

Річард звалив мішок на плечі й побіг по дорозі. Він виїхав з Д'хари два тижні тому і знав, що Ейдіндріл вже недалеко.

Той факт, що з зимового сонцестояння минуло вже два тижні, здавався йому не таким уже й важливим в порівнянні з прагненням добратися до Келен. Він просто не міг змиритися з тим, що вже пізно.

Захекавшись, він зупинився на вершині пагорба. Попереду, виблискуючи на сонці, простягався Ейдіндріл. На схилі гори в дальньому кінці міста виднілися сірі стіни замку Чарівника. Річард знову побіг, потопаючи в снігу.

На вулицях було повно народу. Люди кудись поспішали, поспішаючи швидше добратися до місця по морозцеві. Продавці стояли, переступаючи з ноги на ногу, щоб не замерзнути. Річард мчав по вулицях Зміркувавши, що всі витріщаються на його Меч Істини, він накрив клинок плащем мрісвіза.

На розі, встромивши в землю короткий шест з поперечиною, стояв торговець. З поперечини звисали якісь довгі нитки. Коли до Річарда дійшло, що саме вигукує торговець, він миттєво вийшов З задумі.

— Волосся сповідниці! — Надривався продавець. — Купіть пасмо волосся Матері-сповідниці! Прямо з її поганої голови! Поспішайте! Залишилося зовсім небагато!

Покажіть вашим дітям волосся останньої сповідниці!

Річард глянув на довгі пасма. Волосся Келен, поза всяким сумнівом. Він зірвав їх з перекладини і сунув за пазуху. Торговець спробував чинити опір, але Річард з розмаху впечатав його в стіну. Схопивши хлопця за комір, він рвонув його, піднявши над землею.

— Де ти їх взяв?

— У З… Раді. Купив на продаж. Я чесно придбав їх після того, як їх відрізали. Вони мої. — Торговець почав кликати на допомогу:

— Караул! Грабують!

Розлючений натовп спробував встати на захист скривдженого. Річард дістав меч. Народ миттєво розсмоктався, а торговець кинувся геть, тікаючи що було духу.

Хоч Річард і прибрав меч у піхви, при вигляді палацу сповідниць гнів з новою силою охопив його. Дивлячись на величезний будинок, Річард згадав, як Келен розповідала йому про пишність палацу. З її слів він знав все так, ніби вже бував тут раніше.

Згадав він і про жінку, яку згадувала Келен. Кухарка. Ні, шефповар. Як же її звали? Санд — що-то-там… А, Сандерхолт!.. Пані Сандерхолт.

Кухню він знайшов по запаху. Побачивши розлюченого Шукача, кухонна челядь поспішила сховатися, явно не бажаючи мати з ним справу.

— Сандерхолт! — Покликав він. — Пані Сандерхолт! Де вона?

Служки злякано вказали на коридор. Не встиг Річард пройти і кілька кроків, як назустріч йому вискочила мініатюрна жінка.

— Що за шум? Хто мене кличе?

— Я, — відповів Річард.

Обличчя її з похмурого стало стурбованим.

— Чим можу служити, молодий чоловіче? — Невпевнено запитала вона.

Річард намагався зберегти грізні інтонації, але, схоже, йому це погано вдавалося.

— Келен. Де я можу знайти її? Обличчя жінки стало білим, як надітий на ній фартух.

— Мабуть, ти Річард. Вона говорила мені про тебе. Ти виглядаєш точно так, як вона розповідала.

— Так. Де вона?

Пані Сандерхолт нервово проковтнув.

— Мені дуже шкода, Річард, — прошепотіла вона. — Рада засудила її до смерті. Вирок був приведений у виконання в день зимового сонцестояння.

Річард мовчки дивився на крихітну жінку. Він ніяк не міг вирішити, чи говорять вони з нею про одну й ту ж людину.

— Боюся, ви мене не зрозуміли, — зумів нарешті вимовити він. — Я маю на увазі Матір-сповідницю. Матір-сповідницю Келен Амнелл. Ви, мабуть, говорите про когось іншого. Моя Келен не могла померти, Я примчав так швидко, як тільки міг. Клянусь вам.

Очі жінки наповнилися сльозами. Намагаючись зморгнути їх, вона подивилася на Річарда і повільно похитала головою.

Торкнувшись його забинтованою рукою, вона промовила:

— Ходімо, Річард. Схоже, тобі необхідно поїсти. Дозволь пригостити тебе мискою супу.

Річард упустив на підлогу мішок, лук і сагайдак.

— Вища Рада засудила її до смерті? Пані Сандерхолт кивнула:

— Вона втекла, але її спіймали. Вища Рада підтвердила вирок перед усім народом, перш ніж її обезгол… стратили. І всі члени Ради стояли і посміхалися, слухаючи радісні крики натовпу.

— Може, вона знову втекла? Вона володіла величезною могутністю…

— Я сама була там. — Голос жінки зірвався, по обличчю потекли сльози. Будь ласка, не змушуй мене розповідати про те, що я бачила. Я знала Келен з її народження. І дуже любила її.

Можливо, є якийсь спосіб повернути час назад і встигнути сюди вчасно? Повинен же бути хоч якийсь вихід? Річард ніяк не міг зібратися з думками.

Ні. Він спізнився. Келен мертва. Він змушений був дозволити їй померти, щоб зупинити Володаря. Пророцтво виявилося сильнішим від нього.

Річард заскреготав зубами.

— Де засідає Рада?

Пані Сандерхолт нарешті зуміла відірвати від нього погляд і вказала забинтованою рукою напрям, пояснивши, як дістатися до Залу Ради.

— Річард, будь ласка! Я теж любила її. Але нічого не зміниш. Ти нічого не доб'єшся.

Але він уже крокував по коридору, і плащ мрісвіза майорів у нього за спиною.

Нічого не розрізняючи навколо, Річард швидко йшов у вказаному напрямку. Він ішов до Залу Ради так, як летіли його стріли, коли він закликав ціль.

Всюди стояла варта, але він не звертав на неї уваги. Він не знав, як реагували солдати, але це і не мало значення. Річард цілеспрямовано йшов до Залу. Він чув кроки озброєних людей по сусідніх коридорах, краєм ока бачив їх на балконах.

В кінці коридору з колонами знаходилися двері в Зал Ради. Перед дверима вишикувалася варта. Річард ледь помітив її, він бачив тільки вхід в Зал.

Меч як і раніше залишався в піхвах, але магія палала всередині Річарда лютим вогнем. Солдати зімкнули ряди. Не сповільнюючи кроку і не запинаючи чорного плаща мрісвіза, Річард пішов уперед.

Стражники спробували зупинити його. Річард продовжував йти. Він побажав, щоб вони забралися з дороги. Сила вирвалася інстинктивно, без жодних зусиль.

Річард відчув поштовх і бічним зором побачив, як на мармурові стіни бризнула кров. Не сповільнюючи кроку, він вийшов з вогняної кулі крізь зяючу в стіні дірку, удвічі більшу дверного отвору. В повітрі розліталися величезні кам'яні осколки, зверху сипалися якісь уламки. Одні двері полетіли по дузі під стелю, інші, обертаючись, ковзали по підлозі Залу Ради разом зі шматками обладунків і спотвореною зброєю.

Люди, які сиділи в дальньому кінці Залу за зігнутим столом, обурено схопилися на ноги. Попрямувавши до них, Річард витягнув меч. По величезному залу рознісся дзвін.

— Я — Старший Радник Торстен! — Вигукнув чоловік, що сидів на самому високому кріслі. — Я вимагаю пояснити причину вторгнення!

Річард наближався.

— Чи є серед вас хто-небудь, хто не голосував за винесення смертного вироку Матері-сповідники?

— Її засудили до смерті за зраду! Цілком законно і одноголосно!

Засудила вся Рада! Варта! Прибрати цю людину!

По величезному залу бігли солдати, але Річард був уже біля столу. Радники дістали кинджали.

З лютим криком Річард скочив на стіл. Клинок розрубав Торстена надвоє від вуха до крижів. Бічний удар зніс кілька голів. Хтось зробив спробу заколоти його, але виявився занадто повільний. Меч наздогнав кожного, навіть тих, хто намагався втекти. Все це скінчилося за кілька секунд. Варта не встигла пробігти і половини відстані.

Річард знову застрибнув на стіл. Він стояв, охоплений шаленою люттю, стискаючи меч обома руками. Він чекав наближення солдатів. Він хотів, щоб вони наблизилися.

— Я — Шукач! Ці люди вбили Матір-сповідницю! І заплатили ціну за вбивство! Вирішуйте, хочете ви бути на стороні мертвих головорізів, або на стороні Істини!

Солдати, невпевнено переглядаючись, уповільнили біг і нарешті зупинилися зовсім. Річард стояв, важко дихаючи.

Один із солдатів озирнувся на пролом в стіні, туди, де раніше були двері, потім окинув поглядом розкидані на підлозі уламки.

— Ти — чарівник?

— Думаю, так. — Річард подивився солдату в очі. Той сховав меч у піхви.

— Тоді це справа чарівників. Не наша справа — кидати виклик чарівникові. Я не збираюся помирати через чужі справи.

Ще один прибрав зброю. Незабаром весь зал наповнився брязкотом ховання мечів і кинджалів. Солдати, один за іншим, вийшли геть. Під високими склепіннями відлуння розносило тупіт чобіт. Буквально в лічені секунди в залі не залишилося нікого, крім Річарда.

Він зістрибнув зі столу і спрямував погляд на центральне високе крісло. Це був чи не єдиний предмет, не залитий кров'ю. Мабуть, це крісло Матері-сповідники, крісло Келен. Вона сиділа в ньому.

Рухаючись як дерев'яний, він прибрав меч у піхви. Все скінчено. Він зробив все, що необхідно було зробити.

Добрі духи залишили його. Вони залишили і Келен. Він пожертвував усім, щоб перемогло добро, а добрі духи не зробили нічого, щоб йому допомогти.

Щоб Володар забрав цих добрих духів!

Річард впав на коліна. Він подумав про меч Істини. Адже меч чарівний. На нього не можна розраховувати для здійснення того, що він задумав.

Він дістав з-за пояса кинджал.

Він зробив усе, що повинен був зробити.

Річард направив кинджал собі в груди.

З холодною рішучістю він подивився на холодне клинок, переконатися, що вістря направлене прямо в серце.

* * *

З-під сорочки стирчало волосся Келен. Волосся, яке він забрав у торговця. Річард дістав з кишені локон, який вона тоді дала йому.

Келен дала йому свій локон, щоб він не забував її, щоб знав — вона буде любити його завжди. Річард жадав покласти край мукам.

— Вона прокинулася, — сказав принц Гарольд. — І кличе тебе.

Келен відірвала погляд від вогню в каміні і холодно глянула на чарівника, що сидів на дерев'яній лаві поруч з Еді. До Зедда пам'ять повернулася, а до Еді ні. Вона як і раніше вважала себе Ельдою і як і раніше нічого не бачила своїми сліпими очима.

Келен пройшла через темний обідній зал. Коли вони сюди приїхали, готель був порожній, порожнім було все місто. Люди пішли, рятуючись від кельтонців.

Покинуте місто — найкраще місце для тих, хто шукає усамітнення. Після двох тижнів шляху втікачам був потрібний відпочинок.

Через тиждень після від'їзду з Ейдіндріла Зедд, Еді, Аерн, Джебр, Чандален, Орск і Келен наткнулися на загін принца Гарольда. Зі жменькою людей він зумів уникнути бійні, влаштованої в Ейдіндрілі, і якийсь час сидів тихо, вичікуючи. Коли королеву Ціріллу везли на страту, він зробив відчайдушну вилазку і, скориставшись плутаниною в натовпі цікавих, вирвав сестру з лап ката.

А через чотири дні після зустрічі з принцом Гарольдом вони знайшли капітана Райана з дев'ятьма сотнями солдатів — всім, що залишилося від його війська. Райан зі своїми людьми знищили всіх до єдиного воїнів Імперського Ордена, але перемога далася їм дорогою ціною.

Втім, навіть ця звістка не поліпшила настрою Келен…

Змочивши в раковині рушник, вона присіла на краєчок ліжка, де лежала її єдинокровна сестра. Цірілла то приходила до тями, то знову впадала в прострацію. І тоді вона мовчки лежала, не чуючи і не промовляючи ні слова. Просто лежала, безглуздо дивлячись у стелю незрячими очима.

При вигляді сліз, текучих по її щоках, у Келен болісно стислося серце.

Сльози означали, що Цірілла прийшла в себе. У такі хвилини розмовляти з нею могла тільки Келен. Варто було Ціріллі почути чоловічий голос, як вона тут же починала відчайдушно плакати і кричати.

Келен промокнула лоб сестри вологим рушником, і Цірілла схопила її за руку.

— Келен, ти подумала про мої слова? Келен відклала рушник.

— Я не хочу бути королевою Галеї. Королева — ти, сестра.

— Келен, будь ласка! Нашому народу потрібен вождь. А я… Я більше не годжуся на цю роль. — Цірілла ще міцніше стиснула її руку. Сльози потекли сильніше. Келен, ти повинна. Заради мене. Заради них.

Келен витерла рушником біжать по обличчю сестри сльози.

— Цірілла, все налагодиться, все буде як раніше, от побачиш.

Цірілла стиснула руку в кулак.

— Я не можу тепер бути вождем.

— Я все розумію, Цірілла. Правда, розумію. Хоч їм і не вдалося зробити зі мною те, що вони зробили з тобою, але я теж була в тому колодязі. Я все розумію.

Ти одужаєш. Обов'язково одужаєш, обіцяю тобі.

— А ти станеш королевою? Заради нашого народу?

— Якщо я і погоджуся, то тільки на деякий час. До тих пір, поки ти не видужаєш.

— Ні, — простогнала Цірілла і, схлипуючи, зарилася обличчям у подушку. — Не треба… Будь ласка… Добрі духи, допоможіть!.. Ні…

І вона знову впала в прострацію. Пішла в світ видінь. Тіло її обм'якло, як у мертвої, погляд спрямувався в стелю. Келен ніжно поцілувала сестру в щоку.

За дверима в темряві її чекав принц Гарольд.

— Як моя сестра?

— Боюся, все так же. Але не впадайте у відчай. Вона одужає.

— Келен, ти повинна виконати її прохання. Вона королева.

— А чому б тобі не стати королем? У цьому набагато більше сенсу.

— Я повинен битися за наш народ, за всі Серединні Землі. Якщо я покладу на себе тягар короля, я не зможу повністю присвятити себе своїй країні. Я солдат і хочу просто виконувати свій обов'язок. Мене для цього і виховували. Ти — Келен Амнелл, дочка короля Вайборна. Ти повинна стати королевою Галеї.

Келен машинально потяглася поправити волосся, але рука її спинилась.

Старі звички помирають повільно…

— Я подумаю. — Вона повернулася і пішла геть.

Келен знову сіла біля каміна — єдиного джерела світла в обідньому залі, і втупилася у вогонь, спостерігаючи, як вуглинки перетворюються на попіл. Ніхто не турбував сповідницю, залишивши її наодинці зі своїми думками.

Через деякий час Келен відчула, що в неї за спиною стоїть Зедд.

Вона тільки-тільки починала звикати до його модного одягу.

Зедд простягнув їй чашку.

— Не хочеш випити запашного чаю?

— Ні, дякую, — відмовилася вона, не відриваючи очей від полум'я.

Зедд покатав чашку в долонях.

— Келен, ти не повинна звинувачувати себе. Ти тут ні при чому.

— З тебе поганий брехун, чарівник. Я бачила твої очі, коли розповіла тобі про те, що накоїла. Пригадуєш?

— Я ж тобі вже пояснював. Ти ж знаєш, що ті три чаклунки наклали на мене потужне закляття, і зняти його могло тільки сильне емоційне потрясіння. Наприклад, нестримна лють. Тільки так можна було зняти закляття.

Я ж казав, я дуже шкодую про те, що змушений був з тобою зробити.

— Я бачила твої очі. Ти хотів вбити мене. Зедд глянув на неї спідлоба.

— Я зробив те, що повинен був зробити, Мати-сповідниця…

— Келен. Я вже говорила тобі, я більше не Мати-сповідниця.

— Можеш називати себе, як тобі завгодно, але ти є те, що ти є.

Заперечення нічого не змінює. Я адже пояснював тобі: щоб чари вдаваної смерті спрацювали, людина, на яку накладають ці чари, повинна бути переконаною, що помре. Інакше нічого не вийде. Як тільки гнів повернув мені пам'ять, я відразу зрозумів, що доведеться накласти на тебе чари вдаваної смерті. Я просто скористався ситуацією, що склалася. Це був жест відчаю. Поступи я інакше, люди не повірили б, що тобі дійсно відрубали голову.

Згадавши ці чари, Келен здригнулася. Поки жива, вона ніколи не забуде крижаний подих чар уявної смерті.

— Ти б міг просто-напросто скористатися магією і знищити цю мерзенну Раду. Ти міг би врятувати мене, убивши цих людей.

— Щоб усі дізналися, що ти жива? В Ейдіндрілі всі були охоплені божевіллям ненависті. Якби я вчинив так, як ти кажеш, зараз за нами полювала б вся армія і десятки тисяч жителів Серединних Земель на додачу. А так нас взагалі ніхто не шукає. Тепер ми можемо приступити до того, що повинні зробити.

— Можеш приступати. А я не бажаю більше мати з добрими духами нічого спільного.

— Келен, ти прекрасно знаєш, що станеться, якщо ми будемо сидіти склавши руки. Адже ти сама минулої осені прийшла в Вестланд, щоб знайти мене і розповісти мені, що коїться. Це ти переконала мене, що якщо ми змінимо магії, змінимо Істині, відмовимо в допомозі людям, то ворог отримає перемогу.

— Духи не вважали за потрібне допомогти мені. Вони не захотіли втрутитися, коли я віддала Річарда в руки сестер Світла. Вони дозволили мені заподіяти йому біль, дозволили забрати його в мене назавжди. Добрі духи свій вибір зробили, і мені з ними не по дорозі.

— Керувати подіями в світі живих — не справа добрих духів. Це наш світ і наш обов'язок, обов'язок живих, правити ним.

— Скажи це тому, кого це цікавить.

— Тебе це цікавить. Просто зараз ти цього не усвідомлюєш. Я теж втратив Річарда, але я розумію, що це не повинно відвернути мене від потрібної людям справи. Невже ти думаєш, Річард полюбив би тебе, будь ти людиною, здатною кинути тих, хто потребує твоєї допомоги?

Келен промовчала, і Зедд посилив натиск.

— А ще Річард любить тебе через твою любов до життя. Він любить тебе за те, що ти б'єшся за життя всіма доступними тобі засобами і з такою ж відвагою, як і він сам. І ти це вже довела.

— Річард — єдине, що мені було дороге, єдине, про що я молила добрих духів. І подивися, що я з ним зробила. Він думає, що я зрадила його. Змусила його надіти нашийник, а саме цього він боявся більше смерті. Я більше не годжуся на те, щоб допомагати кому б то не було. Я лише завдаю зло.

— Келен, ти володієш магією. Я вже казав тобі, що магії не можна дати загинути. Світу живих магія необхідна. Якщо магія вичерпається, життя збідніє. А може, навіть загине. Ніхто не знає про ту силу, якою ми володіємо. Ми вирушимо в Ебініссію, чого ніхто не чекає, зберемо війська Серединних Земель і нанесемо удар. Ніхто не дізнається, що ми повернули Ебініссію до життя з пороху й попелу.

— Ну добре! Якщо це допоможе заткнути тобі рота, я стану королевою! Але рівно до того моменту, поки не видужає Цірілла.

Вогонь в каміні потріскував і іскрився.

— Ти прекрасно знаєш, що я мав на увазі зовсім не це, Мати-сповідниця — промовив Зедд з тихим докором.

Келен промовчала. Закусивши щоку, вона намагалася не заплакати. Вона ні за що не дозволить йому побачити її сльози.

— Чарівники давнину створили сповідниць. Твоя магія унікальна. У ній є елементи, яких немає більше ні в кого, навіть у мене. Келен, ти — остання сповідниця. Твоя магія не повинна померти разом з тобою. Річард для нас втрачений. Ось як складаються справи. А ми повинні йти далі. Життя і магія повинні продовжуватися. Ти повинна вибрати собі партнера.

Келен мовчки дивилася у вогонь.

— Келен, — прошепотів старий чарівник, — ти повинна це зробити в ім'я любові Річарда до тебе і його віри в тебе.

Келен повільно обернулася і оглянула зал. Орск, схрестивши ноги, сидів на підлозі поруч з Чандаленом. Тільки він один з усіх присутніх дивився на неї своїм єдиним оком. Перетинаючий другу очну ямку рубець здавався білим і зловісним в світлі каміна. Він стежив за кожним її жестом. Всі інші робили вигляд, що зайняті своїми справами.

— Орск, — покликала Келен.

Гігант схопився на ноги і попрямував до неї через зал. Схилившись перед Келен, він мовчки чекав наказу, готовий принести їй чашку чаю або вбити, кого вона накаже.

— Орськ, іди в мою кімнату і чекай мене там.

— Так, пані.

Коли він піднявся по сходах, Келен повільно перетнула зал. Вона почула, як рипнули ліжко під вагою Орска.

Келен взялася за перила, але Зедд накрив її руку своєю.

— Мати-сповідниця, це не обов'язково повинен бути саме Орск. Ти можеш вибрати того, хто тобі сподобається.

— Яка різниця? Я вже торкнулася його. Навіщо поневолювати когось ще?

— Келен, я ж не казав, що ти повинна зробити це негайно. Минуло ще дуже мало часу. Я просто хотів сказати, що ти повинна змиритися, змиритися з тим, що рано чи пізно це повинно статися.

— Сьогодні, завтра, через рік, яка різниця? Через десять років все буде так само, як зараз. Чарівники тисячоліттями використовували сповідниць. Чому зі мною повинно бути інакше? З таким же успіхом я можу зробити це зараз, щоб ти втішився.

Зволожені очі Зедда дивилися прямо на неї.

— Келен, все зовсім не так, як тобі здається. У цьому — надія життя.

Вона відчула, як по щоці скотилася сльоза. Вона бачила біль в очах Зедда, але не збиралася виявляти до нього милосердя.

— Називай це, як тобі завгодно. Від твоїх слів нічого не зміниться. Насправді це просто гвалтування. Моїм ворогам цього не вдалося, знадобилися друзі, щоб згвалтувати мене.

— Я розумію, мила. Як добре я тебе розумію… Келен знову пішла вгору по сходинках, але Зедд утримав її за лікоть.

— Будь ласка, Келен, не могла б ти спочатку зробити для мене всього лише одну річ? Піди прогуляйся трохи і обміркуй все ще раз. І попроси духів, щоб вони направили тебе. Помолись добрим духам і попроси їх наставити тебе.

— Мені нічого сказати добрим духам. Це вони захотіли, щоб було саме так. Вони послали тебе, щоб ти мене «направив».

Худа рука Зедда погладила її по короткому волоссі.

— Тоді помолись добрим духам за Річарда. Келен мовчки дивилася на нього.

Нарешті вона перевела погляд на двері, що вели в маленький замерзлий садок позаду готелю. Сонце ще не зайшло. Келен зробила крок до дверей.

— Тільки за Річарда.

70

Річард сидів у високому кріслі Матері-сповідники і погладжував довге пасмо її волосся. Він дістав волосся Келен з-за пазухи, щоб не пошкодити їх, коли всадить кинджал собі в груди. Він втратив уявлення про час і не знав, як довго сидить ось так, погладжуючи її волосся і вдаючись до спогадів, але краєм ока бачив, що за вікнами починає темніти.

Річард обережно повісив пасмо на підлокітник крісла і знову взявся за кинджал. Змучений стражданнями, він направив вістря собі в серце. Побілілі пальці стиснули руків'я.

Час прийшов.

Нарешті все скінчиться. Не буде більше болю.

Він насупив брови. Що там говорила пані Сандерхолт? Келен розповідала їй про нього? А чи не сказала Келен пані Сандерхолт ще чого-небудь? Може, залишила для нього перед смертю останнє послання? Чому б не запитати? Гірше не буде. А потім можна й померти.

Річард ввійшов на кухню, попросив пані Сандерхолт зайти в маленьку заставлену шафами кімнатку і закрив двері.

— Що ти накоїв, Річард?

— Знищив її вбивць.

— Що ж, не можу сказати, що мені їх шкода. Цим людям не місце було в Раді. Давай я тебе нагодую?

— Ні, я нічого не хочу. Пані Сандерхолт, ви говорили, що Келен розповідала вам про мене. Вірно?

Було схоже, що жінці дуже вже хотілося вдаватися до спогадів, але в кінці кінців, глибоко зітхнувши, вона згідно кивнула.

— Келен повернулася додому, але тут все змінилося. Кельтонці…

— Мене не цікавить, що тут сталося. Просто розкажіть мені про Келен.

— Був убитий принц Фірен. На неї звели наклеп, звинувативши у вбивстві принца і в цілій купі інших злочинів, включаючи зраду. Очолюючий Раду чарівник засудив її до… кари.

— Обезглавлення, — уточнив Річард. Пані Сандерхолт знехотя кивнула.

— За допомогою друзів їй вдалося втекти. Під час втечі вона вбила того чарівника, і вони втекли. Але вона прислала мені звістку, і я її відвідала. І під час цих візитів Келен розповіла мені, через що їй довелося пройти. І розповіла про тебе. Більше ні про що вона говорити не хотіла.

— Чому вона не втекла? Чому не втекла геть звідси?

— Вона сказала, що повинна дочекатися чарівника на ім'я Зедд. Щоб допомогти тобі.

Річард прикрив очі. Від болю защеміло серце.

— І вони схопили її, поки вона чекала Зедда?

— Ні, все було не так. — Річард не відривав очей від дерев'яних квадратиків підлоги, а пані Сандерхолт продовжувала свою розповідь. — Чарівник, якого вона чекала, приїхав. Це він віддав її їм.

Річард скинув голову.

— Що? Зедд був тут? Зедд не міг приректи Келен на страту!

Пані Сандерхолт випросталась:

— І тим не менше він це зробив. Він стояв на ешафоті над скаженіючим від радості натовпом і наказав привести вирок у виконання. Я сама бачила, як цей мерзенний чоловік віддав наказ катові.

В голові Річарда запанував сумбур.

— Зедд? Худий старий з довгим сивим волоссям, що стирчить в різні боки?

— Саме так — великий Чарівник Зеддікус З'ул Зорандер.

І тут вперше за весь час замерехтіла слабка іскорка надії. Звичайно, Річарду не були відомі всі можливості Зедда, але він точно знав, що на подібний трюк Зедд цілком здатний. Чи можливо?..

Він схопив жінку за плечі.

— Де її поховали?

Пані Сандерхолт відвела Річарда в маленький обгороджений дворик, де ховали сповідниць. Вона розповіла, що тіло Келен спалили на похоронному багатті під особистим наглядом Великого Чарівника, і залишила його одного біля величезного надгробного каменя.

Річард провів пальцями по буквах, вигравіруваних на сірому граніті.

КЕЛЕН ДМНЕЛЛ. МАТИ-сповідники.

ВОНА НЕ ТУТ, А В СЕРЦЯХ ТИХ, ХТО ЛЮБИТЬ ЇЇ.

— Вона не тут, — тихо повторив Річард. Може, це послання? Може, вона жива? Може, Зедд влаштував все це, щоб врятувати їй життя? Але навіщо?

Можливо, дуже навіть ймовірно, він зробив це, щоб її припинили переслідувати?

Річард впав на коліна в сніг перед пам'ятником. Чи сміє він сподіватися? А раптом він побачить, як його надія зруйнується?

Він молитовно склав руки і схилив голову.

— О духи, я знаю, що творив зло, але я завжди намагався діяти в ім'я добра. Я бився за благо людей, в ім'я шляхетності й Істини. Будь ласка, добрі духи, допоможіть мені! Я ще ніколи не благав вас ні про що. Не так, як зараз. Будь ласка, навіть якщо ви більше ніколи не допоможете мені, допоможіть зараз! Один-єдиний раз. Будь ласка, добрі духи! Я не можу жити далі, якщо не буду знати. Я пожертвував всім заради торжества справедливості. Будь-ласка, подаруйте мені це. Дайте мені знати, чи жива вона!

В голові дзвеніло, по обличчю текли сльози. Раптово Річард побачив перед собою мерехтливе світло. Він підняв голову. Над ним височів сяючий привид.

Впізнавши, чий це привид, Річард закам'янів.

Келен все ходила й ходила по саду і ніяк не могла зважитися. Вона боялася, що підтвердяться найгірші її побоювання. Нарешті вона опустилася на коліна і, склавши руки на лежачому перед нею камені, схилила голову.

— О добрі духи, я знаю, що не гідна вашої уваги, але, будь ласка, даруйте мені її. Я повинна знати, що з Річардом все в порядку. Що він все ще любить мене. — Вона сковтнула, щоб позбутися сухості в роті. — Я повинна знати, чи побачу я його ще колись. Я знаю, що проявила неповагу до вас і мені немає прощення за те, що я не змогла залишитися хорошою людиною. Якщо ви виконаєте моє прохання, добрі духи, я зроблю все, чого б ви від мене ні зажадали. Але, будь ласка, добрі духи, я повинна знати, чи побачу я знову мого Річарда.

Келен плакала, низько опустивши голову. Сльози струмком текли по щоках. Раптом на землі перед нею затанцювали вогники.

Келен підняла голову і побачила перед собою сяючий привид. Вона відчула тепло спокійної посмішки на знайомому обличчі.

Келен повільно піднялася на ноги.

— Це й справді… ти?

— Так, Келен, це я, Денна.

— Але… але ж ти пішла до Володаря. Ти взяла на себе клеймо, накладене Ралом Даркеном на Річарда. Ти пішла до Володаря замість Річарда.

Сяюча спокійна посмішка наповнила серце Келен радістю.

— Мій вчинок викликав огиду Володаря. Він відкинув мене. І я опинилася з тими, кого ви називаєте добрими духами. Точно так само, як я знайшла спокій, який ніколи не сподівалася знайти, так і ви з Річардом, принісши настільки безкорисливі жертви заради інших і заради один одного, заслужили, щоб вам дарували спокій. Обидва ви володієте обома сторонами магії, і обидва пов'язані зі мною діяннями, і тому мені дана влада, перш ніж я піду за завісу, перенести на короткий час вас обох у обитель між двома світами.

Одягнена в довгий спадаючий одяг, Денна широко розвела руки.

Переливчасті широкі рукави звисали до самої землі.

— Прийди, дитя. Прийди в мої обійми, і я віднесу тебе до Річарда.

Келен, тремтячи, зробила крок в розпростерті обійми Денни.

Річард стояв у сяючих обіймах Денни, які ніжно обхопили його за плечі.

Світ зник в яскравому сяйві. Річард не знав, чого очікувати. Він розумів одне: більше всього на світі він хоче бачити Келен.

Сліпуче біле світло змінилося ніжним мерехтінням.

Перед ним з'явилася Келен. Ахнувши, вона кинулася йому в обійми. Вигукнувши його ім'я, вона відчайдушно притиснулася до нього.

Вони стояли, обнявшись, не промовляючи жодного слова, лише насолоджуючись присутністю один одного. Річард відчував її тепло, її дихання, її трепет. Йому хотілося тримати її так вічно.

Вони опустилися на щось м'яке. Річард не знав, що це таке, але йому було все одно. Головне, воно було досить міцним, щоб витримати їх вагу.

Він хотів, щоб Келен обіймала його ось так вічно. Келен нарешті перестала схлипувати і поклала голову йому на плече. Річард все так само міцно притискав її до себе.

Піднявши голову, вона подивилася на нього своїми прекрасними зеленими очима.

— Річард, мені так шкода, що я змусила тебе одягти цей нашийник…

Річард притиснув їй до губ палець.

— На все є своя причина. Мені потрібен час, щоб зрозуміти, наскільки був дурний я і наскільки відважна ти. Тільки це і має значення. І за це я люблю тебе ще сильніше. За те, що ти пожертвувала своїми бажаннями, щоб врятувати мене.

Келен похитала головою.

— Річарде, любий! Як ти потрапив сюди?

— Я звернувся до добрих духів. І прийшла Денна.

— Я теж. Денна теж принесла жертву заради тебе. Вона прийняла на себе клеймо Bолодаря і зберегла тобі життя. Денна повернула мені твоє життя. Тепер вона знайшла спокій.

— Знаю. — Він погладив її по голові. — Що сталося з твоїм волоссям?

— Його зрізав один чарівник.

— Чарівник. Ну що ж, тоді, гадаю, інший чарівник може їх відростити.

Річард любовно провів рукою по її волоссю. Він згадав, як Зедд гладив себе по щоках, щоб відростити бороду. У нього було таке враження, що, побачивши, як це робить Зедд, він теж зрозумів, що потрібно робити. З кожним погладжуванням волосся Келен подовжувалися. Річард продовжував черпати силу з острівця спокою у себе всередині, і її волосся росло і росло. Коли воно досягло попередньої довжини, Річард зупинився.

Келен поторгала волосся і здивовано подивилася на нього.

— Річард, як ти це зробив?

— У мене ж дар, пам'ятаєш?

Келен посміхнулася йому тією особливою посмішкою, яка призначалася лише йому одному, і провела рукою по його щоці.

— Прости, Річард, але твоя борода мені зовсім не подобається. Мені більше подобалося, як було раніше.

— Правда? — Річард підняв брову. — Ну, раз ми повернули колишній вигляд тобі, то цілком можемо виконати це і зі мною.

Річард провів рукою по щоках, знову закликавши силу з оазису спокою.

— Річард! — Здивовано ахнула Келен. — Вона зникла! Твоя борода зникла! Ти прибрав її! Як ти це зробив?

— Я володію обома сторонами магії. Вона здивовано моргнула.

— Магією Збитку? Річард, це все насправді, чи мені сниться?

І тут він поцілував її довгим ніжним поцілунком.

— По мені, так все цілком насправді, — задихнувшись, прошепотів він.

— Річард, мені страшно. Ти у сестер. Я ніколи не зможу бути з тобою. Я не зможу піти за тобою, якщо тебе заберуть…

— Я зовсім не у сестер, а в Ейдіндрілі.

— В Ейдіндріле?! Річард кивнув:

— Я вирвався з Палацу пророків. Мені допомогла сестра Верна. А потім я відправився в Д'хару.

Річард розповів про все, що з ним сталося, починаючи з того моменту, як вони розлучилися. А вона розповіла, що довелося пережити їй. Річард насилу міг повірити її словам.

— Я так пишаюся тобою! — Вигукнув він. — Ти справжня Мати-сповідниця!

Найбільша Мати-сповідниця всіх часів!

— Вернись в коридор перед Залом Ради і ти побачиш там величезні портрети сповідниць, які були набагато більш великими, ніж я зможу коли-небудь стати.

— Ось у цьому, любов моя, я сильно сумніваюся. Він знову припав до її уст гарячим пристрасним поцілунком. Келен радісно відповіла, ніби нічого іншого й не хотіла від життя, окрім як перебувати в його обіймах і цілувати його. Річард цілував їй щоки, ніжні раковинки вух, довгу шию. Келен тихенько стогнала.

— Річард, цей шрам, мітка, залишена Ралом Даркеном, він і правда зник?

Він розстебнув сорочку. Келен погладила йому груди.

— І справді зник…

Вона ласкаво поцілувала те місце, де колись був шрам. Руки її ковзали по його тілу, за руками слідували губи. Добравшись до соска, вона ніжно лизнула його.

— Це нечесно, — судорожно дихаючи, промовив Річард. — Я повинен цілувати тебе так само, як ти цілуєш мене.

Не зводячи з нього очей, Келен початку розстібати блузку.

— Вимагач нещасний!

Вона почала стягати з нього одяг, а його губи ковзали по її ніжній шкірі, і з кожним поцілунком дихання її все частішало.

— Келен, — видихнув він, насилу відірвавшись від неї. — А раптом добрі духи на нас дивляться?

Перекинувши його на спину, Келен міцно поцілувала його.

— Якщо вони дійсно добрі, то відвернуться.

Від аромату її шкіри у нього крутилася голова, її готовність змусила застогнати від бажання. Оточувала їх ніжне мерехтіння пульсувало в такт диханню, ще більше розпалюючи їх пристрасть.

Річард перекотився поверх Келен і подивився в широко розкриті смарагдові очі.

— Я люблю тебе, Келен Амнелл. Зараз і завжди.

— І я люблю тебе, мій Річард.

Їх губи злилися. Келен обняла Річарда за шию і обвила довгими стрункими ногами його стегна.

І в порожнечі між двох світів, в м'якому мерехтінні світла, вони злилися воєдино.

71

Келен увійшла в готель і зупинилася біля входу в обідній зал, залишаючись в тіні коридору. Її все ще переповнювали щастя, тепло, приголомшлива радість і блаженство. Всі присутні озирнулися на звук її кроків.

Зедд схопився на ноги.

— Кален! Клянусь духами, дівчинко, де ти ходила всю ніч?! Ось-ось розвидниться, а ти пішла ще на заході! Ми всю ніч обшукували місто в тривозі! Куди ти пішла?

Келен повернулась і показала рукою:

— Он туди, в маленький садок.

— Не було тебе там! — Гаркнув Зедд, рвонувшись до неї через всю кімнату.

Вона мрійливо посміхнулася.

— Ну, спочатку я пішла туди, а потім покинула це місце. Я зустрілася з Річардом. Зедд, він втік від сестер. Він у Ейдіндрілі.

Зедд завмер.

— Келен, я розумію, ти багато чого пережила за останній час. Але тобі просто привиділося те, що ти хотіла.

— Ні, Зедд. Я почала благати до добрих духів. Вона прийшла і віднесла мене до Річарда. І я була з ним десь між світами.

— Келен, цього просто не…

Келен вийшла на світло. Зедд витріщив очі.

— Що… Що сталося з твоїм волоссям? — Прошепотів чарівник — Воно знову довге. Келен широко посміхнулася.

— Річард все поправив. У нього теж є дар, ти ж знаєш. — Вона простягла ейдж, що висів у неї на шиї. — Він віддав мені ось це Сказав, що йому він більше не потрібен.

— Але ні, цьому має бути якесь інше пояснення.

— Він просив дещо тобі передати. Звелів подякувати тобі за те, що ти не закрив відкриту скриньку Одена. Сказав, що дуже радий тому, що його дідусь виявився досить мудрий, щоб не порушити Друге Правило Чарівника.

— Його дідусь. — По вкрита зморшками обличчя старого чародія потекли сльози. — Ти бачила його! Ти дійсно його бачила! Річард врятувався!

Келен обвила його руками.

— Так, Зедд. Тепер все буде добре. Він відправив Камінь Сліз туди, де йому місце, і закрив скриньку Одена. Він назвав її брамою. І сказав, що для цього знадобилася і Магія Прирости, і Магія Збитку. Інакше можна було б знищити все живе.

Зедд схопив її за плечі і струснув.

— Річард володіє Магією Збитку? Це неможливо.

— У нього була борода, і вона зникла по його жесту. Він велів мені нагадати тобі про урок, який ти йому свого часу дав, сказавши, що прибрати бороду можна тільки Магією Збитку.

— Диво дивне. — Зедд нахилився ближче — Ти вся гориш, дівчинко. — Він торкнувся кістлявою рукою її чола. — Але жару немає. Чому ти так змокла?

— Там було… жарко. В іншому світі. Дуже жарко.

Зедд подивився на її волосся.

— І волосся у тебе сплутане. Що за чарівник відрощує таке поплутане волосся? Я б відростив його акуратно. Хлопчикові ще багато чому потрібно вчитися. Він все зробив не так.

Очі Келен прояснилися.

— Повір мені, він все зробив як треба. Злегка повернувши голову, Зедд окинув її оцінюючим поглядом.

— Чим це ви займалися цілу ніч? Тебе всю ніч не було. Чим ви займалися весь цей час?

Келен відчула, як червоніють вуха, і пораділа, що у неї знову довге волосся.

— Ну, я не знаю… А чим ви з Еді займаєтеся наодинці, коли ви всю ніч разом? Зедд напружився.

— Ну… — Він прокашлявся. — Ну, ми… — Піднявши голову, він підняв кістлявий палець. — Ми розмовляємо. Ось чим ми займаємося. Розмовляємо.

— Ось і ми теж, — знизала плечима Келен, — Як ти з Еді, цілу ніч безперервно.

Розмовляли.

Обличчя чарівника розпливлося в хитрій усмішці. Він міцно обійняв Келен і погладив її по спині.

— Я дуже радий за вас, Келен.

Взявши Келен за руки, Зедд закружляв її в танці. Аерн посміхнувся, дістав маленьку флейту й заграв веселий мотивчик.

— Мій онук — чарівник! Мій онук буде великим чарівником! Як його дід!

Загальні веселощі тривали кілька хвилин. Зедд кружляв Келен по кімнаті, а інші, плескали — в такт мелодії.

Тут Келен кинула погляд на Еді. Чаклунка сиділа в кутку в кріслі-гойдалці і посміхалася тихо і сумно.

Підійшовши до старої жінки, Келен опустилася на коліна і взяла її тендітні руки в свої.

— Я рада за тебе, дитино, — мовила Еді.

— Еді, — м'яко сказала Келен. — Духи передали тобі послання.

Еді з жалем похитала головою.

— Пробач, дитя, але для мене це послання не мати сенс. Я не пам'ятати бути жінкою Еді.

— Я пообіцяла передати це послання тобі. Декому в іншому світі важливо, щоб ти його отримала. Ти вислухаєш?

— Говори тоді, хоч мені шкода, що я не зрозуміти його значення.

— Це послання від того, хто носив ім'я Пел. У кімнаті повисла тиша. Еді перестала розгойдуватися і трохи напружилася. Очі її наповнилися сльозами. Стиснувши руки Келен, вона промовила:

— Від Пела? Послання від Пела?

— Так, Еді. Він хоче, щоб ти знала: він любить тебе, і він знайшов спокій. Він просив сказати тобі, що знає, що ти не зраджувала його. Знає, як сильно ти його любиш. Йому шкода, що тобі довелося стільки вистраждати. Він просив передати тобі, щоб ти втішилася, знаючи, що між вашими душами мир і злагода.

Еді дивилася на Келен своїми білими очима. По щоках старої жінки текли сльози.

— Мій Пел знає, що я не зраджувала його?

— Так, Еді, — кивнула Келен. — Він знає і любить тебе, як любив завжди.

Еді, плачучи, обняла Келен.

— Дякую тобі, Келен. Ти навіть уявити собі не можеш, як багато це для мене значить. Ти повернула мене до життя.

— Я знаю, що це означає, Еді.

Притягнувши Келен ближче, Еді погладила її по голові.

— Так, дитя, можливо, ти знаєш.

Поки інші були зайняті бесідою і будували плани, Чандален з Джебр готували сніданок.

Хоча очистка Ебініса від трупів — вельми скорботна робота, але ще стояла зима. Навесні довелося б гірше. Зате, знаходячись в Ебінісі, вони знову зможуть об'єднати Серединні Землі.

Келен сказала, що Річард постарається приєднатися до них в королівській резиденції Галеї. А ще він просив передати, що, можливо, їм з Зеддом доведеться відправитися в Вестланд, розібратися з сестрами Темряви. Поки що ці сестри пливли по морю.

Весело розмовляючи, чого вже давно не робили, вони щільно поїли і почали збиратися в дорогу. Чандален невпевнено наблизився до Келен.

— Мати-сповідниця, я хочу у тебе дещо запитати. Я б не став тебе турбувати, але більше нікого.

— Слухаю, Чандален.

— Як буде грудей на вашій мові?

— Що?

— Яке слово означає грудей? Я хочу сказати Джебр, що в неї гарні груди. Келен машинально повела плечем.

— Пробач, Чандален, я давно хотіла з тобою це поговорити, але було якось не до того.

— Говори зараз. Я хочу сказати Джебр, як сильно мені подобаються її грудей.

— Чандален, у племені Тіни прийнято говорити жінкам такі слова. Це комплімент. Але в інших місцях це не комплімент, а образа. Сильна образа, якщо люди недостатньо близько знайомі.

— Я добре з нею знайомий.

— Недостатньо. Повір мені. Якщо вона тобі дійсно подобається, ти не повинен говорити їй таких речей, інакше вона образиться.

— Що, місцеві жінки не люблять чути правду?

— Все не так просто. Ти став би говорити жінці в своєму селі, що хотів би бачити її без бруду на волоссі, навіть якщо це правда?

Чандален підняв брову.

— Я зрозумів.

— Тобі ще щось в ній подобається? Він радісно закивав:

— Так. Мені все в ній подобається.

— Тоді скажі їй, що тобі подобається її посмішка. Або волосся. Або очі.

— А як мені дізнатися, що можна хвалити, а що — ні?

Келен зітхнула:

— Ну, поки що обмежся тим, що не приховано під одягом, і все буде в порядку.

— Ти мудра, Мати-сповідниця, — задумливо кивнув Чандален. — Я радий, що Річард повернувся. Інакше ти напевно вибрала б собі в партнери Чандалена.

Келен розсміялася і злегка обняла його. Чандален ласкаво відповів тим же.

На вулиці Келен побачила капітана Райана, лейтенанта Гобсона, Бріна, Пітера і інших своїх знайомих. Вони теж перебували в піднесеному настрої.

У стайні вона підійшла до Ніка. Коли вони втекли з Ейдіндріла, Чандален викрав жеребця. Побачивши Келен, величезний бойовий кінь тихенько заіржав.

Келен ласкаво погладила притиснуту до плеча сіру морду.

— Як поживаєш. Нік? — Жеребець пирхнув. — Як тобі подобається перспектива відвезти королеву Галеї в Ебініссію?

Нік радісно захитав головою, прагнучи якнайшвидше вирватися зі стайні і опинитися на свіжому повітрі.

З бурульок на даху лила крапель. Келен спрямувала погляд на пагорби. День обіцяв бути на рідкість теплим для зими. Втім, скоро вже весна.

* * *

Пані Сандерхолт чимало здивувалася, коли Річард попросив ще тарілку супу і здоровенний шмат хліба.

— Пані Сандерхолт, ви готуєте найкращий пряний суп в світі. Після мене, звичайно.

На кухні челядь готувала сніданок. Пані Сандерхолт прикрила двері.

— Я рада, що тобі краще, Річард. Минулої ночі я боялася, що ти створиш щось жахливе. Ти так сумував. Але аж надто разюча зміна.

Повинно було неодмінно щось статися, щоб твій настрій став таким райдужним.

Річард, продовжуючи жувати, подивився на неї. Проковтнувши хліб, він сказав:

— Я скажу вам, якщо пообіцяєте зберігати таємницю. Тому що, якщо ви комусь розкажете, можуть виникнути великі складнощі.

— Обіцяю.

— Келен не померла.

Пані Сандерхолт тупо дивилася на нього.

— Схоже, з тобою все набагато гірше. ніж я думала. Річард, я власними очима бачила…

— Я знаю, що ви бачили. Чарівник, якого ви бачили, — мій дід. Він наклав чари, щоб усі повірили, що її стратили. З тим, щоб уникнути погоні і спокійно поїхати з міста. Вона жива і здорова. Пані Сандерхолт кинулася йому на шию.

— Ох, слава добрим духам!

— Безумовно, — посміхнувся Річард.

Прихопивши миску з супом, Річард вийшов на вулицю помилуватися світанком. Він був занадто щасливий, щоб сидіти в чотирьох стінах. Влаштувавшись на широкій сходинці, він оглянув чудовий палац. Вежі, шпилі, дахи виблискували в ранніх сонячних променях.

Уплітаючи суп, Річард дивився на найближчу горгулю, здоровенну скульптуру, підтримувану тонкими колонами. Рожеві хмари позаду горгулі почали світлішати, і гротескний грубий силует був чітко видний.

Річард сунув в рот чергову ложку супу, і тут йому здалося, що горгуля глибоко зітхнула. Поставивши миску на землю, Річард піднявся на ноги, не спускаючи очей з темної постаті. Горгуля знову поворухнулася, трохи повернувшись.

— Гратч! Гратч, це ти?!

Фігура не рухалася. Може, це всього лише гра уяви? Річард широко розкинув руки.

— Гратч! Прости мене, будь ласка, якщо це ти! Гратч, я скучив за тобою!

Якусь мить нічого не відбувалося, потім широкі крила розкрилися. Постать посунулася до краю даху і спланувала вниз. Змахнувши крилами, величезний гар приземлився на сходинки трохи віддалік.

— Гратч! Ох, Гратч, я так без тебе нудьгував! — Гар дивився на Річарда блискучими зеленими очима. — Не знаю, чи зрозумієш ти мене, але я зовсім не мав на увазі те, що наговорив тобі тоді. Я просто намагався врятувати тобі життя.

Будь ласка, прости мене! Річард любить Гратча.

Крила гара згорнулися, хмарка пари вирвалося за довгі ікла. Вуха встали сторчма.

— Грааатч люююб Рааач-ааарг.

Гар кинувся в обійми Річарда, збивши його з ніг. Річард обійняв волохатого звіра, а Гратч обхопив його лапами і крилами. Вони гладили один одного по спині і посміхалися кожен по-своєму.

Коли вони нарешті заспокоїлися і сіли, Гратч нахилився і з цікавістю зазирнув Річарду в обличчя. Великим чорним кігтем він обережно погладив юнакові щоку.

Торкнувшись свого гладкого підборіддя, Річард посміхнувся:

— Нема. Я більше не буду носити бороду. Ніс Гратча зморщився від огиди, і гар видав незадоволений горловий звук.

— Нічого, звикнеш! — Засміявся Річард. Вони мирно сиділи поруч у променях ранкової зорі.

— А ти знаєш, Гратч, що я чарівник? Гратч видав звук, що означає сміх, і недовірливо нахмурився. Річард не мав ні найменшого уявлення, звідки гару відомо, що таке чарівник. Гратч постійно дивував його своїми знаннями і тим, що здатний зрозуміти.

— Ні, правда. Я чарівник. Ось, я тобі зараз покажу. Сотворю вогонь.

Річард повернув руку долонею вгору і закликав силу. Але, як не старався, нічого не вийшло. Жодної іскорки. Річард зітхнув, а Гратч забулькав від сміху, трясучи крилами.

І тут він раптово згадав слова, сказані Денні. Він тоді запитав її, як йому вдалося зробити те, що він зробив в Саду Життя. Вона глянула на нього, і в її очах була глибина і спокій, а потім посміхнулася й відповіла:

«Пишайся тим, що зробив правильний вибір, Річард.

Вибір, який дозволив відбутися тому, що повинно. Але нехай не оселиться в твоєму серці гординя від думки, ніби все зробив ти один».

Річард подумав, а де, власне, межа? Однак він зрозумів, що йому ще багато чому потрібно навчитися, перш ніж він стане справжнім чарівником. Він навіть не був упевнений, що хоче ним стати, але тепер змирився з тим, хто він є насправді — той, хто народжений з даром, той, хто народжений бути каменем, кинутим у ставок.

Син Даркена Рала, що мав щастя вирости з люблячими його людьми. Річард відчув ліктем руків'я меча. Цей меч був створений для нього.

Він — Шукач. Справжній Шукач.

Думки Річарда знову звернулися до духу тої жінки, що після смерті принесла йому більше щастя, ніж доставила болю за життя. Він був радий, що Денна знайшла спокій. Нічого іншого він не міг би побажати їй.

Прокинувшись від роздумів, він поплескав гара по лапі.

— Почекай хвилинку, я зараз дещо принесу. Річард збігав на кухню і поцупив звідти баранячу ногу. Коли він примчав назад, Гратч від збудження нетерпляче пританцьовував на сходинках. Сівши, вони прийнялися їсти: Річард свій суп, а Гратч — м'ясо.

Коли вони все з'їли — причому Гратч згриз навіть кістку, — Річард дістав з кишені довгий локон Келен.

— Це належить жінці, яку я люблю. — Гратч задумався, потім подивився на юнака, простягнув лапу і взяв довге пасмо. — Я хочу, щоб це було у тебе. Я їй розповідав про тебе і пояснив, що ти для мене значиш. Вона буде любити тебе, як я, Гратч. Вона ніколи тебе не прожене. Ти можеш залишатися з нами, скільки захочеш і коли захочеш. Дай-но мені його на хвилинку.

Гратч простягнув йому пасмо. Річард зняв з шиї ремінець, на якому висів зуб Скарлет. Він йому більше не знадобиться, адже Річард вже використовував його, викликавши дракониху. Прив'язавши довге пасмо до ремінця, Річард надів його на шию Гратча.

Гар погладив локон кігтем і розплився в усмішці, зморщивши ніс і демонструючи всі свої ікла.

— Я зараз вирушаю до неї. Хочеш зі мною?

Гратч радісно захитав головою, прядучи вухами і ляскаючи крилами від ентузіазму.

Річард оглянув розкинуте перед ним місто. Вулицями рухалися війська.

Багато військ. Армія Імперського Ордена. Досить скоро вони наберуться сміливості з'ясувати причину загибелі Вищої Ради, навіть якщо це справа рук чарівника.

Річард посміхнувся:

— Тоді я, мабуть, піду візьму коня, і ми рушимо. Думаю, нам краще забратися звідси.

Він зрадів світлу нового дня. Легкий теплий вітерець роздував плащ мрісвіза. Скоро весна.

Content

Гудкайнд Террі Друге Правило Чарівника, або Камінь Сліз

Террі Гудкайнд ДРУГЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА, або КАМІНЬ СЛІЗ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71