Гудкайнд Террі

Сьоме Правило Чарівника, або Стовпи Творіння

Террі Гудкайнд

СЬОМЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА,

або

СТОВПИ ТВОРІННЯ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Обмацуючи кишені мерця, Дженнсен Даггет наткнулася на те, чого ніяк не очікувала знайти тут. Широко розкривши очі, вона спантеличено дивилася на чіткі друковані літери, і холодний вітер ворушив її волосся. Паперовий листок склали двічі, перетворивши в маленький акуратний квадратик. Дженнсен примружилася, немов сподівалася, що, поки вона не бачить папір, слова зникнуть, подібно привиду. Але вони залишалися на місці, розбірливі та реальні.

Хоча Дженнсен і знала, що думка ця дурна, їй здалося, що мертвий солдат спостерігає за її діями. Не проявляючи зовні своїх емоцій, вона крадькома глянула в його очі. Вони були тьмяними і нерухомими. Кажуть, небіжчики виглядають, як сплячі. Цей не був схожий на сплячого. Його бліді губи були міцно стиснуті, обличчя — як воскове. На могутній шиї багровіла пляма.

Звичайно, він не спостерігав за нею. Він взагалі ні за ким тепер не спостерігав. Але оскільки голова його була повернута в бік Дженнсен, було схоже, що він на неї дивиться.

Вгорі, на кам'янистому стрімчаку за спиною, голі гілки тукали одна про одної. Немов брязкали кістки… Здавалося, і аркуш паперу в тремтячих руках Дженнсен теж гуркотить на вітрі. Серце її, яке билось і так прискорено, забилося ще швидше.

Дженнсен похвалила себе за сміливість і спробувала заспокоїтися. Попросту вона дозволила своїй уяві зайти надто далеко… Але ж раніше їй ніколи не доводилося бачити мерця, людину, яка настільки неправдоподібно нерухома. Людину, яка не дихає. Це просто жахливо! Дженнсен судорожно ковтнула, намагаючись стримати власне хрипке дихання.

Їй не подобався цей мертвий погляд, тому вона встала, підняла поділ довгих спідниць і обійшла навколо тіла. Потім ретельно склала листочок паперу за вже наявними згинами і поклала собі в кишеню. Їй ще доведеться потурбуватися про це. Дженнсен знала, як мати відреагує на ці два слова на аркуші.

Маючи намір завершити пошуки, вона знову присіла біля мерця навпочіпки. Тепер, коли його обличчя було повернене в інший бік, здавалося, ніби він озирається назад, на стежку, з якої зірвався. І дивується з того, що опинився на дні скелястій прірви зі зламаною шиєю.

На плащі мерця не було кишень. Зате до його ременя були приторочені два підсумки. В одному знаходилося машинне масло, точильний камінь і ремінь для правки бритв. Інший підсумок був наповнений в'яленим м'ясом. І нічого, що могло б підказати ім'я загиблого.

Знай він місцевість так само добре, як Дженнсен, він би скористався довгим шляхом вздовж підніжжя скелі, а не стежкою, що проходить по вершині, де плями чорного льоду робили дорогу в цей час року зрадницьки небезпечною. Навіть якщо б він бажав спуститися зі стежки в прірву, було б розумніше пройти по лісі, незважаючи на густі кущі і бурелом.

Але що сталося, те сталося!.. От би знайти річ, яка могла б підказати його ім'я. Тоді, можливо, вдасться відшукати його родичів або знайомих. А вони б захотіли дізнатися, як він загинув…

Дженнсен з усіх сил намагалася триматися за цю нікчемну ідею, тому що це надавало їй відчуття безпеки. Але проти своєї волі знову стала роздумувати, що ж робив тут загиблий. Зрозуміло, ретельно складений аркуш паперу говорив про все занадто очевидно. Однак могла ж бути й інша причина!

Якби Дженнсен могла визначити цю причину!..

Треба перевірити його кишені. А для цього доведеться трохи відсунути його руку.

— Милостиві духи, вибачте мені, — прошепотіла вона і взялася за мертву плоть.

Негнучка рука мерця зрушилася з великими труднощами. Дженнсен з огидою скривилась. Він був холодним, як земля, на якій лежав, як рідкісні дощові краплі, що падали зі свинцевого неба. У цю пору року перед таким різким західним вітром майже завжди йшов сніг. Змінюючі один одного мжичка і туман напевно зробили заледенілу стежку ще більш слизькою. Доказом тому був мертвий чоловік.

Дженнсен розуміла, що якщо залишиться тут довше, то напевно потрапить під зимовий дощ, який наближався. Вона добре знала, що люди в таку негоду ризикують своїм життям. На щастя, будинок її знаходився не надто далеко. І якщо вона затримається, стурбована мати швидше за все прийде за донькою. Однак Дженнсен не хотілося, щоб мати теж промокла під дощем.

Вона чекає на рибу, яку Дженнсен вже зняла з вудок, залишених в ополонці на озері. Сьогодні набралася ціла зв'язка риби. Зараз риба лежала з іншого боку від мерця…

Його не було тут раніше, інакше Дженнсен напевно побачила би тіло по дорозі до озера. Глибоко зітхнувши, щоб зміцнити свою рішучість, вона змусила себе знову взятися за пошуки. Вона уявила, як у далекому краю невідома жінка чекає цього красивого велетня, турбуючись — чи в безпеці чи він, чи йому тепло і сухо, чи…

Жінка вже дарма турбується.

Дженнсен не хотілося б, щоб хтось сказав матері, що її дочка впала з кручі і розбилася… Ні, мати зрозуміє, якщо дочка затримається трошки, щоб з'ясувати, хто цей загиблий. Дженнсен знову задумалася. Так, мати зможе зрозуміти, але навряд чи захоче, щоб Дженнсен знаходилася поруч з одним з цих солдатів. Правда, він мертвий і не міг зараз нікому заподіяти зла — ні їй, ні матері…

Ще більше мати буде стурбована, коли Дженнсен покаже їй, що написано на листку паперу.

Дженнсен знала, що саме надія знайти пояснення і спонукала її на пошуки. Вона відчайдушно хотіла, щоб знайшлося якесь пояснення. І нагальна потреба в цьому утримувала її поруч з мертвим тілом, хоча найбільше їй хотілося зараз втекти додому.

Якщо вона не відшукає нічого, що прояснить присутність солдата тут, то буде найкраще заховати тіло з надією, що ніхто ніколи його не знайде. Навіть нехай хлине дощ, їй слід би заховати його якнайшвидше. Тоді ніхто ніколи не дізнається про солдата.

Вона змусила себе засунути руку в кишеню його штанів до самого дна. Стегно мерця було, як дерево. Пальці Дженнсен квапливо захопили жменю дрібних предметів. Судорожно зітхнувши від страху, вона витягла стиснутий кулак, низько схилилася в густіючій темряві і розкрила долоню, щоб подивитися. Зверху був кремінь, кістяні гудзики, маленький моток мотузки і складений носовичок. Дженнсен пальцем зрушила мотузку і кремінь. Під ними виявилася жменя монет — срібних і золотих. Дженнсен тихо присвиснула, побачивши таке багатство. Вона ніколи не думала, що солдати можуть бути настільки багаті, але у цієї людини було п'ять золотих марок і велике число срібних монет. За будь-якими стандартами це був справжній капітал. І срібні пенні (не мідь, а справжнє срібло!) Здавалися незначними поряд із золотими монетами, хоча, мабуть, і вони одні становили суму більшу, ніж та, що Дженнсен витратила за всі свої двадцять років життя.

Їй спало на думку, що вона вперше в житті тримає в руках золоті — і навіть срібні — марки.

А ще промайнула думка, що її дії дуже змахують на мародерство.

І не було в кишенях ніякої дрібнички, так чи інакше пов'язаної з його невідомою жінкою. І нічого не пояснювало, ким був загиблий солдат.

Дженнсен знову скривилася, коли їй довелося виконати чергову неприємний обов'язок — покласти речі назад, в кишеню. Кілька срібних монет вислизнуло у неї з руки. Вона підняла їх з вологої, мерзлої землі і примусила себе повернути на місце.

Пролити світло на особу загиблого міг його заплічний мішок. Але на ньому розляглося тіло, і Дженнсен не була впевнена, що хоче заглянути туди, тим більше що там можуть виявитися одні лише припаси. Все найцінніше він швидше за все носив у кишенях. Як листок паперу…

Вона вирішила, що залишилося оглянути зброю та амуніцію. На солдатові були міцні шкіряні обладунки, прикриті темним плащем і мундиром. На стегні висів зловісно гострий меч в пошарпаних піхвах з чорної шкіри. Посередині меч був зламаний — безсумнівно, в результаті падіння з стежки.

Погляд Дженнсен зупинився на ножі, прикріпленому до ременя. Побачивши ніж, вона похолола, але тут же згадала, що власник його мертвий. Руків'я ножа, поблискуючи в напівтемряві, привернуло її увагу перш за все. Дженнсен була впевнена, що жоден звичайний солдат не повинен мати настільки майстерно зробленого ножа. Це явно один з найдорожчих ножів, які вона бачила у своєму житті.

На срібному руків'ї була витіювато вигравіювана буква «Р».

Як же все-таки красива ця річ!

З юного віку мати вчила доньку поводженню з ножем. Як було б добре, якби у матері був такий ніж!..

«Дженнсен».

Вона схопилася.

Не зараз! Милостиві духи, не зараз! Не тут…

«Дженнсен».

Дженнсен належала до числа людей, які мало що не люблять у житті, але цей голос вона не любила.

І вона проігнорувала його, як і завжди, змусивши свої пальці обмацувати тіло. Перевірила шкіряні ремені. Чи немає в них потайних місць?.. На жаль, немає. І мундир простого покрою, без кишень…

«Дженнсен».

Вона зціпила зуби.

— Залиш мене, — вимовила вона вголос, але тихо. Дженнсен.

На цей раз голос прозвучав по-іншому. Ніби був не в голові, як це здавалося зазвичай.

— Дай мені спокій, — простогнала вона.

«Здавайся», — прозвучав неживий невиразний голос.

Дженнсен підняла голову і побачила, що очі мерця пильно дивляться на неї.

Перший порив завиваючого вітру, передвісника холодного дощу, обрушився на неї. Немов крижані пальці духів почали обмацувати обличчя…

Серце Дженнсен скажено закалатало. Вона задихала уривчасто і хрипуче. Немов шовк чіплявся за суху шкіру… Погляд широко розкритих очей був спрямований на обличчя мертвого солдата. А потім вона відскочила, послизнувшисьсь на дрібних каменях.

З її боку так поводитися було нерозумно, і вона це знала. Людина мертва. Він не дивиться на неї. Він просто не може дивитися на неї. Його немигаючий погляд мертвий. Він зараз, як зв'язка тієї риби. Рибини ні на що вже не дивляться. І він не дивиться. Це їй тільки здається.

Але навіть якщо його очі мертві, вона буде дивитися на нього, щоб переконатися, що він на неї не дивиться…

«Дженнсен».

Над високим гранітним стрімчаком розгойдувалися на вітрі сосни. Залишені без листя клен і дуб розмахували своїми скелетоподібними гілками, але Дженнсен нічого навколо не бачила. Вона не зводила очей з мерця. І прислухалася, чи не пролунає голос.

Однак губи мерця були нерухомі. Дженнсен знала, що так і повинно бути. Голос лунав в її голові.

Лице загиблого як і раніше було повернене в бік стежки, звідки він впав, хоча зараз Дженнсен здавалося, що воно звернене в її бік. І вона міцно стиснула руків'я свого ножа.

«Дженнсен».

— Залиш мене. Я не здамся.

Вона ніколи не розуміла, чому голос бажає, щоб вона здалася. Він був з нею все її життя, але ніколи нічого не пояснював. І в цій подвійності вона знаходила заспокоєння. Як ніби відповідаючи на її думки, голос пролунав знову:

«Відмовся від своєї плоті, Дженнсен».

Дженнсен не могла зітхнути.

«Відмовся від своєї волі».

Вона в жаху сковтнула. Він ніколи не говорив так раніше — щоб вона могла зрозуміти всі слова.

Вона ледве розрізняла цей голос, коли засинала. Він кликав її здалека, неживим шепотом. Він виголошував різні фрази — вона знала це, але ніколи не могла розрізнити нічого, крім власного імені та лякаючого короткого призиву здатися. Це слово завжди звучало більш чітко, ніж інші. Вона завжди чула його і не могла розчути інших слів.

Мати казала, що це голос чоловіка, який майже протягом усього життя хотів убити Дженнсен. Мати казала, що він хотів замучити її.

«Джен, — зазвичай говорила мати. — Все в порядку. Я тут, з тобою. Він не заподіє тобі ніякої шкоди».

Дженнсен не хотілося перекладати цей тягар на матір, і часто не розповідала їй, що знову чула голос.

Але навіть якщо він не міг заподіяти їй зла, це міг зробити володар голосу, якщо знайде її. І як ніколи Дженнсен захотілося опинитися в теплих обіймах матері.

Коли-небудь він прийде за нею. Вони обидві знали, що так трапиться. Поки ж він посилав до неї голос. У всякому разі, так вважала мати.

Оскільки таке пояснення лякало, дочка воліла думати, що вона — божевільна. Адже якщо Дженнсен не в собі, значить, у голосу не існує хазяїна.

— Що трапилося?

Дженнсен коротко скрикнула і розвернулася, вихоплюючи ніж. Напівприсіла, широко розставивши ноги, готова кинутися на невідомого супротивника. Адже це був не безтілесний голос. Якийсь чоловік йшов яром по напрямку до неї. Вітер завивав навколо, та ще її увагу відвернуло тіло мерця, тому вона і не почула, як чоловік наблизився.

Він виглядав дуже міцним і знаходився вже зовсім поруч, так що вона зрозуміла — утекти не вдасться, він з легкістю її наздожене.

2

Побачивши її реакцію, чоловік зупинився:

— Я не хотів вас налякати.

Голос його виявився досить приємним.

— І тим не менше налякали!

Хоча капюшон плаща незнайомця був опущений і Дженнсен не могла чітко бачити його обличчя, схоже, він, як більшість інших людей, зацікавився її рудим волоссям.

— Так, я помітив… Прошу вибачення!

Вона не змінила захисної пози в знак того, що приймає його вибачення; навпаки, кинула швидкий погляд по сторонах, перевіряючи, чи немає з незнайомцем того, хто непомітно підкрадається зараз ззаду…

Її застали зненацька, і вона відчувала себе неймовірно безглуздо. У глибині душі Дженнсен знала, що ніколи не буде знаходитися в повній безпеці. І справа зовсім не в таємному голосі. Найменша необережність здатна в будь-який момент привести її до кінця. Від думки, як легко це може статися, дівчина відчула себе кинутою напризволяще. Якщо ця людина змогла підійти і застати її зненацька серед білого дня, то мрія про те, що коли-небудь її життя буде належати тільки їй самій, просто безнадійна видумка.

Темна поверхня скелі, яка здіймалася вгору, блищала під дощем. Вітер обвівав пустельний яр — тільки дівчина і двоє чоловіків. Один мертвий, інший живий. Ще будучи маленькою дитиною, Дженнсен не мала звички уявляти собі зловісних облич, що ховаються в нетрях лісу. Ось і зараз проміжки серед дерев були порожні…

Чоловік зупинився в дюжині кроків від неї. Судячи по позі, зупинив його зовсім не страх перед ножем у руці дівчини. Просто він побоювався викликати у неї ще більший переляк. Він невідривно дивився на неї, здавалося, задумавшись про щось своє. Але скоро відволікся від вивчення її обличчя, яке незрозуміло чому викликало його пильний інтерес.

— Я можу уявити собі, чому жінка лякається незнайомця, що раптово підійшов. Я хотів пройти мимо, щоб не турбувати вас, але побачив лежачого на землі чоловіка. І подумав… Може, тут потрібна моя допомога, подумав я, і помчав сюди.

Темно-зелений плащ облягав на вітрі його мускулисту фігуру. Потім вітер задер поли плаща, і Дженнсен розгледіла під ними добротний простий одяг. Лице під капюшоном було ледь помітним, але незнайомець явно і старанно посміхався. Втім, усмішка його була даниною ввічливості, не більше.

— Він мертвий… — Інших слів у Дженнсен не знайшлося.

Вона не звикла розмовляти з незнайомцями. Вона не звикла говорити з ким би то не було, крім своєї матері. Вона не була впевнена в тому, що саме говорять в даних обставинах.

— Мені дуже шкода… — Незнайомець злегка витягнув шию, намагаючись розгледіти людину, яка лежить на землі, але ближче не підійшов.

Дженнсен подумала про чималу тактовність людини, яка намагається не наближатися до дівчини, бачачи, що та явно нервує. І їй стало неприємно, що вона видала свої почуття. Раніше їй здавалося, що ніхто не зможе прочитати її думки з виразу обличчя. Незнайомець перевів пильний погляд з мерця на ніж Дженнсен, а потім на її обличчя:

— Гадаю, у вас була на це причина.

На секунду спантеличена, вона в кінці кінців вловила сенс сказаного і викрикнула:

— Я не вбивала його!

Чоловік знизав плечима:

— Прошу вибачення! Звідси мені важко судити, що трапилося.

Дженнсен виявила, що все ще тримає ніж спрямованим у бік незнайомця, відчула себе ніяково і опустила руку зі зброєю.

— Я не хочу, щоб ви… подумали, що я божевільна. Ви просто налякали мене до смерті.

Його посмішка стала щирою.

— Розумію. Я не в образі… Ну, і що ж тут сталося?

Дженнсен махнула вільною від зброї рукою в бік кручі:

— Я думаю, він впав звідти. У нього зламана шия. У всякому разі, я так думаю. Я тільки що побачила його. І не бачу ніяких інших слідів.

Поки Дженнсен повертала нож в піхви, прикріплені до поясу, незнайомець розглядав стрімчак.

— Добре, що я пішов по низу, а не по верхній стежці.

Дженнсен нахилила голову, якби запрошуючи його підійти до мерця.

— Я тут шукала… те, що допомогло б зрозуміти, хто він такий. Я подумала, що, може бути, мені слід… повідомити кому-небудь. Але я нічого не знайшла.

Чоловік попрямував до неї, його черевики рипіли по крупному гравії. Він опустився на коліна з іншого боку мертвого тіла. Напевно, йому здавалося передбачливим зберегти між собою та жінкою з ножем трохи простору, щоб вона не нервувала так сильно.

— Схоже, ви маєте рацію. Видно, що він знаходиться тут, принаймні, вже кілька годин.

— Я сьогодні вже проходила це місця. Ось мої сліди. І навколо більше немає нічиїх слідів. — Дженнсен махнула рукою в бік свого улову. — Коли я йшла на озеро, щоб перевірити вудки, його тут не було.

Незнайомець витягнув шию, щоб краще розгледіти застигле обличчя:

— Є якась ідея, хто це?

— Ні. Не маю поняття. Ясно тільки, що він — солдат.

Чоловік підняв на неї очі:

— А що за солдат, як ви думаєте?

Дженнсен насупилася:

— Що за солдат?.. Він солдат Д'хари. — Вона присіла навпочіпки, щоб подивитися незнайомцю в очі. — А от звідки ви прибули, якщо не впізнаєте д'харіанського солдата?

Незнайомець просунув руку під капюшон і потер шию:

— Я просто мандрівник, що проходив мимо.

По голосу було зрозуміло, що він втомився, та й виглядав він втомленим.

Його відповідь спантеличила Дженнсен.

— Де б я тільки не була, я ще не зустрічала людини, яка б не впізнала форму д'харіанського солдата! Як їх можна не впізнати?

— Я вперше в Д'харі.

— Це неможливо. Д'хара займає більшу частину світу.

На цей раз він посміхнувся, не в силах приховати, наскільки його розсмішили слова незнайомки.

— Та невже?!

Дженнсен відчула, як жар прилив до лиця, і зрозуміла, що сильно почервоніла від незнання, яке показала.

— А що, насправді це не так?

Він похитав головою:

— Не так. Я здалеку, з півдня. Це за межами Д'хари.

Вона в подиві дивилася на нього, і від її досади і сліду не залишилося, коли вона зрозуміла, що може означати ця дивовижна звістка. Можливо, в кінці кінців її мрія не така вже неймовірна?..

— А що ви робите тут, у Д'харі?

— Я ж сказав. Мандрую.

Голос незнайомця звучав зовсім втомлено. Дженнсен добре знала, що мандри можуть бути дуже і дуже виснажливими.

— Я знаю, що це д'харіанський солдат, — сказав мандрівник більш серйозним тоном. — Ви не так зрозуміли мене. Насправді я цікавився, звідки цей солдат? Чи з місцевого він полку? Де базується полк? Чи не йшов він на кілька днів додому? Або просто випити в місто? А може, він — розвідник?

Дженнсен відразу стривожилася:

— Розвідник?.. І що ж він розвідував би у своїй власній країні?

Чоловік подивився вгору, на низькі темні хмари:

— Не знаю. Я просто запитав, чи не знаєте ви що-небудь про нього.

— Звичайно, не знаю. Я на нього тільки що натрапила.

— Ці д'харіанські солдати небезпечні? Я маю на увазі, вони доставляють неприємності простим людям? Звичайним подорожнім, яким трапляється проходити тут?..

Дженнсен намагалася уникнути його запитуючого погляду.

— Я… я не знаю. Думаю, напевно, що вони можуть бути небезпечні.

Вона боялася сказати занадто багато, але не хотіла, щоб він потрапив в біду через те, що вона сказала занадто мало.

— А як ви вважаєте, що міг робити в цих краях самотній солдат? Солдати не часто ходять поодинці.

— Не знаю. Чому ви вважаєте, що проста жінка повинна знати про військові справи більше, ніж бувалий мандрівник? Невже у вас немає власних ідей? Може, він і справді просто йшов додому, на відпочинок. Може, він думав про свою дівчину і тому не дивився на дорогу. Може, він послизнувся і впав саме тому.

Незнайомець ще раз потер шию, ніби вона боліла.

— Вибачте, схоже, я погано себе відчуваю. Я злегка притомився. Напевно, від цього в голові туман. Напевно, тому я не знаю, як бути з вами.

— Зі мною? Що ви маєте на увазі?

— Бачте, справа в тому, що будь-який солдат приписаний до якого-небудь підрозділу. Інші солдати знають, де повинні знаходитися їхні товариші. Солдати просто так де попало не ходять. Вони не якісь мисливці-одинаки, що можуть зникнути, і ніхто цього не помітить.

— А подорожні-одинаки?

Незнайомець злегка посміхнувся, і від цього вираз його обличчя пом'якшав.

— Або подорожні-одинаки. — Посмішка зникла. — Вся справа в тому, що інші солдати будуть шукати зниклого. І якщо натраплять на його тіло, то сюди прийдуть війська, щоб ніхто не міг покинути ці краї. І всім, кого схоплять, почнуть ставити запитання. З того, що я чув про д'харіанських солдат, ясно: вони вміють задавати питання. І вони захочуть знати всі подробиці про всякого, кого стануть допитувати.

У Дженнсен все всередині стислося від наростаючого жаху. Менше всього на світі їй хотілося, щоб д'харіанські солдати ставили питання їй чи матері. Вся ця історія з мертвим солдатом може закінчитися дуже погано.

— Але хіба є шанс… — Дженнсен не договорила.

— Я всього лише хочу сказати, що мені б не хотілося, щоб друзі цього хлопця завітали сюди і вирішили помститися за його смерть. Адже вони можуть порахувати, що це зовсім не нещасний випадок. Загибель товариша завжди викликає шалену лють у солдатів. Тут нас виявилося двоє. І мені б не хотілося, щоб солдати звинуватили мене разом з вами в його смерті.

— Ви вважаєте, що вони можуть схопити невинну людину?

— Не знаю, але, судячи з мого досвіду, часто саме так і відбувається. Коли вони розлючені, вони завжди знаходять цапа-відбувайла.

— Але вони не можуть звинуватити нас. Вас тут навіть не було, а я тільки йшла перевірити вудки.

Мандрівник сперся ліктем об коліно і, нахилившись над мерцем, присунувся до Дженнсен.

— А цей солдат, зайнятий справами великої Д'харіанської імперії, побачив гуляючу красиву жінку і так задивився на неї, що послизнувся і впав зі скелі.

— Я не гуляла…

— Та я зовсім так і не думаю. Просто хочу показати, і чому ці люди звинуватять вас, якщо захочуть це зробити.

Дженнсен таке звинувачення і в голову не могло прийти, але оскільки мова йшла про д'харіанських солдат, нічого не можна було виключати. Крім того, вона відзначила ще одну річ. Ніколи раніше жоден чоловік ще не називав її красивою і жінкою. Її серце торкнуло дивне легке тремтіння, і це було дуже несподівано і абсолютно недоречно. Вона помовчала, оскільки не мала ні найменшого уявлення, як відповідати на комплімент. До того ж її знову охопила найсильніша тривога.

— Якщо вони знайдуть його, — продовжував чоловік, — то неодмінно зберуть усіх поблизу в окрузі і будуть довго і наполегливо допитувати.

Всі ці жахливі припущення здавалися Дженнсен все більше і більше можливими. Раптово перед нею загрозливо замаячило вельми незавидне майбутнє.

— І що ж нам робити?

Незнайомець на мить задумався:

— Ну, якщо вони, з'явившись тут, не знайдуть його, то у них не буде ніяких причин допитувати людей. Вони просто відправляться на пошуки далі. — Він піднявся і озирнувся. — Земля занадто тверда, щоб викопати могилу. — Він опустив капюшон нижче, щоб захистити очі від туману, і вказав на підніжжя скелі неподалік. — Ось підходяще місце. Тут глибока і, схоже, підходяща за розміром розколина. Ми могли б покласти його туди і засипати гравієм і валунами. Це — єдиний спосіб похорону в таку пору року.

«І, напевно, це — більше, ніж загиблий заслуговує», — подумала Дженнсен.

Їй хотілося якомога швидше кинути все і піти, але чинити так було нерозумно. Адже вона й сама перед появою незнайомця обмірковувала, де заховати тіло. Мабуть, найкраще прийняти його пропозицію. Тоді буде менш імовірно, що труп витягнуть з-під каміння. Адже не тільки солдати, але й звірі не зможуть виявити останків.

Поки вона судорожно зважувала різні можливості, незнайомець вирішив, що дівчина взагалі не згодна з його планом, і взявся м'яко вмовляти її:

— Він мертвий, з цим вже нічого не поробиш. Стався нещасний випадок. Навіщо доводити справу до того, щоб нещасний випадок зіпсував нам життя? Адже ми нічого поганого не зробили. Нас тут навіть не було, коли все сталося. Поховаємо його і будемо жити, як жили.

Дженнсен стояла мовчки. Напевно, чоловік має рацію в тому, що солдати, натрапивши на мертвого товариша, приймуться допитувати народ в окрузі. Є достатньо причин хвилюватися з приводу мертвого солдата і без цієї загрози.

Вона знову згадала листок паперу, знайдений у загиблого. І вже одне тільки це було досить вагомою причиною для тривоги.

Якщо листок паперу означає саме те, про що вона подумала, допити стануть тільки початком подальших важких випробувань.

— Я згодна, — сказала вона. — Якщо це необхідно, давайте сховаємо його пошвидше.

Незнайомець усміхнувся, як здалося їй, з великим полегшенням. Потім він стягнув каптур, оголюючи голову і знак поваги до жінки.

Дженнсен була вражена: він був усього років на шість-сім старший за неї, не більше, але його коротко стрижене волосся виявилися абсолютно сивим. Вона роздивлялася чоловіка з тим же інтересом, з яким люди вивчали її руде волосся. Очі його виявилися блакитними — такими ж, як у неї, Дженнсен. І у батька її, кажуть, були точно такі… Поєднання короткого сивого волосся і блакитних очей було незвичайним, і тим не менш дівчині здалося, що нічого іншого й бути не може.

Незнайомець знову підняв капюшон і простягнув їй руку:

— Мене звуть Себастян.

Повагавшись мить, вона простягнула руку у відповідь.

Між ними, як і раніше лежав мертвий солдат, але тепер Дженнсен не боялася. Мандрівник був, без сумніву, сильною людиною, проте не став демонструвати їй свою міць рукостискання, як зробила би більшість чоловіків. Дівчину здивувало, що рука його опинилася неприродно теплою.

— А своє ім'я ви мені скажете?

— Мене звати Дженнсен Даггет.

— Дженнсен, — вимовив він із задоволенням.

Вона відчула, як обличчя її знову залилося фарбою. Себастян, здавалося, не помітив збентеження дівчини. Він підхопив мерця під руки і потягнув тіло у бік ущелини. Солдат був могутньої статури. Смерть перетворила його на величезний вантаж, і Себастяну доводилося нелегко.

Щоб допомогти, Дженнсен вчепилася за плече солдата. Себастян вхопився за інше плече, і тепер справа пішла швидше. Мрець був для дівчини настільки ж страхітливим, як і за життя, але вона не давала страху побороти себе і, задихаючись, тягнула, і тягнула, і тягнула…

Перед тим як зіштовхнути солдата в щілину, яка повинна була стати його останнім притулком, Себастян, важко дихаючи, перевернув тіло. Дженнсен вперше побачила на мерцеві короткий меч, на перев'язі, перекинутий через плече, прямо під мішком. Раніше меч не було видно, бо солдат лежав на ньому.

До портупеї на попереку була прикріплена бойова сокира з лезом у вигляді півмісяця. Роздивившись, наскільки добре озброєний солдат, Дженнсен стривожилася ще більше. Солдати регулярних військ не носить так багато зброї. У солдатів регулярних військ не буває таких ножів.

Себастян стягував з солдата лямки заплічного мішка. Потім зняв з перев'язі меч і відклав убік. Відстебнув портупею і кинув її на меч.

— Нічого примітного, — сказав він, швидко оглянувши мішок.

Мішок був відправлений туди ж, де лежали портупея і меч. А Себастян почав перевіряти кишені мерця. Дженнсен хотіла запитати, навіщо він це робить, але згадала, що й сама зробила те ж саме. Вона ще більше стривожилася, коли Себастян поклав всі речі назад, крім грошей. Обкрадати мерця здавалося дівчині зовсім безсердечним.

Себастян простягнув гроші їй.

— Що ви робите? — Запитала вона.

— Візьміть. — Він зробив наполегливий жест. — Яку користь вони принесуть лежачи в землі? Гроші потрібні, щоб полегшувати страждання живим, а не мертвим. Чи ви вважаєте, що добрі духи запитають з нього плату за перехід у вічність?

Мрець був д'харіанським солдатом, і Дженнсен вважала, що для нього у Володаря знайдеться в запасі що-небудь менш приємне.

— Але… це не моє…

Себастян насупився, несхвально дивлячись на неї:

— Вважайте, що це частково відшкодовує всі ваші страждання.

Дженнсен похолола.

Звідки він знає?.. Вони з матір'ю завжди були такі обережні…

— Що ви маєте на увазі?

— Ви сьогодні до смерті перелякалися через цього хлопця. Переляк скоротить ваше життя на кілька років.

Дженнсен, нарешті, з полегшенням зітхнула. Пора б і перестати, розмовляючи з людьми, очікувати від них найгіршого.

І, коли Себастян вклав їй гроші в руку, вона більше не пручалася.

— Добре. Однак вам належить половина за допомогу. — Вона повернула йому три золоті марки.

Мандрівник стиснув руку дівчини, вдавивши монети в її долоню:

— Ні, вони ваші.

Дженнсен задумалася.

Ці гроші — чимала підмога у важку годину…

— У моєї матері важке життя, — сказала вона. — Я віддам їх їй.

— Сподіваюся, вони допоможуть вам обом. І нехай їх допомога стане останнім діянням цієї людини.

— У вас руки гарячі. — Дженнсен заглянула мандрівникові в очі і раптом зрозуміла, в чому справа. Він кивнув, підтверджуючи її здогад:

— У мене невеликий приступ лихоманки. Це почалося сьогодні вранці. Коли ми покінчимо з цією справою, я доберуся до найближчого міста і гарненько відпочину в сухому приміщенні. Мені просто потрібен відпочинок, щоб відновити сили.

— У такому стані ви не дійдете сьогодні до міста.

— Дурниці!.. Я швидко ходжу. Я звик до походів.

— Я теж, — сказала Дженнсен, — і в мене дорога в місто займає майже цілий день. Залишилася всього пара світлих годин, а ми ще не закінчили нашу справу. Навіть на коні сьогодні вже не добратися до міста.

Себастян зітхнув:

— І тим не менше я спробую.

Він став на коліна, перевернув солдата на бік і відстебнув його ніж. Піхви з чорної тонкої шкіри були в тон рукояті, прикрашеної сріблом і якоюсь складною емблемою.

Продовжуючи стояти на колінах, Себастян простягнув ножа дівчині.

— Нерозумно ховати таку прекрасну зброю. Він ваш. Це багато краще тієї мізерії, що ви мені показали.

Дженнсен стояла приголомшена і збентежена.

— Ні, його повинні взяти ви.

— Я візьму все інше. Це більше відповідає моїм правилам. А ніж ваш. За правилом Себастяна.

— За яким ще правилом Себастяна?

— Краса належить красі.

Від такого явного компліменту Дженнсен знову почервоніла. Однак нож зовсім не був красою. Себастян навіть не розумів, скільки каліцтва крилося за цією річчю…

— Не знаєте, що може означати буква «Р» на рукояті?

Ще й як знаю, хотіла сказати Дженнсен. Вона і справді занадто добре знала, що «Р» означає. Ця буква була втіленням всього потворного у світі.

— Скорочено «Дім Рала».

— Дім Рала?

— Лорд Рал — правитель Д'хари, — сказала Дженнсен, короткою фразою пояснюючи весь кошмар, що сталося.

3

До того часу, коли вони закидали камінням тіло мертвого д'харіанского солдата, руки у Дженнсен вже тряслися від втоми. Вологий холодний вітер пронизував одяг і, здавалося, ножем різав тіло. Вуха, ніс і пальці просто заледеніли.

Однак мертва людина була нарешті похована під купою дрібних каменів і валунами, яких біля підніжжя скелі було безліч. Звірина тепер не зможе відкопати тіло, а черв'якам ніщо не завадить. Себастян виголосив над могилою кілька простих слів, просячи Творця зустріти душу відходячої у вічність людини. Він не став просити благословення, і Дженнсен теж промовчала. Вона розрівняла камені ногою і товстої гілкою, критично оглянула місце і заспокоїлася, зрозумівши, що ніхто не запідозрить тут присутність могили. Навіть якщо мимо пройдуть солдати, вони ніколи не дізнаються, що один з їхніх товаришів знайшов тут останній притулок. У них не виникне приводу допитувати місцевих жителів, хіба лише запитають вони, не зустрічався чи кому-небудь солдат. І збрехати буде досить просто, і будь-хто проковтне цю брехню…

Дженнсен притиснула руку до чола Себастяна. Її побоювання підтвердилися.

— Ви весь горите.

— Зате ми все зробили. І я зможу відпочити без хвилювань про те, що солдати наздоженуть мене, витягнуть з ліжка і візьмуться допитувати, погрожуючи мечами.

Дженнсен турбувало питання, де він збирається ночувати. Невеликий дощ став сильнішим. Схоже, скоро він перетвориться на зливу. Небо повністю затягло темними хмарами, і дощ буде лити без зупинки всю ніч. Себастяна промочить до кісток, і його лихоманка тільки загостриться. Такий зимовий дощ легко може вбити людину, якщо у неї немає надійного укриття.

Вона спостерігала за мандрівником, який прилаштовував до поясу портупею. Він не став кріпити сокиру на попереку, як зазвичай носять солдати, а примостив праворуч, збоку. Перевіривши гостроту леза, залишився задоволений. Короткому мечу знайшов місце на ремені біля лівого стегна. Всі зброя виявилася в такому положенні, щоб у разі потреби до неї було легко дотягнутися. Потім Себастян щільно застібнув свій зелений плащ. І знову став виглядати, як звичайний подорожній. Дженнсен же підозрювала, що це враження оманливе. У Себастяна були якісь секрети. Він особливо і не таївся, готовий був їх розкрити. Дженнсен же всіма силами намагалася приховати свої таємниці.

Себастян дуже звично обійшовся з мечем, він явно не раз тримав його в руках. Дівчина змогла оцінити це, тому що сама часто тренувалася зі зброєю, а така майстерність приходить лише з досвідом і при безперервних тренуваннях. Деякі матері вчили своїх дочок шити і готувати. Мати Дженнсен вважала, що шиття не врятує дочку. Ніж теж навряд чи врятує, але все-таки більшою мірою, ніж голка з ниткою.

Себастян підняв заплічний мішок мертвого солдата і відкрив його.

— Поділимо припаси?

— Ні, — сказала Дженнсен, піднімаючи в'язку риби. — Припаси і мішок повинні взяти ви.

Він кивнув, погоджуючись. Зав'язав мішок, оцінююче глянув на небо.

— Мабуть, мені пора йти.

— Куди?

Він прикрив обважнілі повіки:

— У мене немає певної мети подорожі. Просто мандрую… Думаю, пройдуся ще трохи, а потім буду шукати який-небудь притулок.

— Дощ зарядив на всю ніч, — сказала Дженнсен. — Будь-який місцевий житель знає це.

Він посміхнувся:

— Думаю, ви помиляєтеся.

Однак в його очах відбилося те, що чекало його попереду, і він приймав це з явним небажанням. Тим не менше він змахнув піт з чола тильною стороною долоні, пригладив вологі пасма сивого волосся і натягнув на голову капюшон.

— Ну, бережіть себе, Дженнсен Даггет. Передавайте привіт вашій матері. Вона виховала прекрасну дочку.

Дженнсен посміхнулася з вдячністю і тільки кивнула у відповідь. Стоячи обличчям до вологого вітру, вона дивилася, як Себастян повернув в інший бік і пішов через покритий гравієм великий насип. Нависаючі скелі, покриті кригою, височіли навколо, гублячись у височині серед низьких сірих хмар, що ховали їх вершини.

Як шкода, що так ненадовго перетнулися в цій величезній країні шляхи двох людей, всього лише на коротку трагічну мить, коли підійшло до кінця життя третьої людини!.. Як шкода, що вони знову розійдуться і зникнуть в нескінченному забутті життя!..

У Дженнсен сильно забилося серце, і стукіт його віддавався у вухах. Вона слухала, як під ногами Себастяна стукають один об одного камінці, і дивилася, як той, ступаючи широким кроком, розчиняється в сірій мряці. Вона судорожно намагалася вирішити, як їй вчинити. Невже завжди доведеться ховатися від людей? Невже завжди доведеться позбавляти себе навіть таких от невеликих вчинків, які складають саме життя? Невже доведеться робити це через злочин, якого вона не скоювала? Чи зможе вона коли-небудь наважитися і піти на ризик?

Вона знала, що сказала б мати. Але мати гаряче любила Дженнсен і тому не буде до неї дуже строгою…

— Себастян?!

Він обернувся через плече, очікуючи, що вона скаже.

— Якщо вам ніде сховатися, ви навряд чи доживете до ранку. Мені б не хотілося, щоб вас убив приступ лихоманки.

Він стояв, дивлячись на неї, між ними туманом розташувалася пелена дощу.

— Мені б теж не хотілося цього. Я постараюся у що б то не стало знайти яке-небудь укриття.

Перш ніж він зробив крок, Дженнсен підняла руки і махнула рукою в інший бік. Пальці її тремтіли, але зовсім не від втоми.

— Ви могли б піти до мене додому.

— Ваша мати не буде проти?

Її мати… Та вона просто буде в жаху. Вона б ніколи не дозволила б незнайомцю залишитися на нічліг в їхньому будинку. Вона б не змогла очей зімкнути всю ніч, виявися поблизу чужий… Але якщо Себастян залишиться без укриття, він може померти. Мати Дженнсен не побажала б такого цій людині. У матері було добре серце. Саме ця доброта була причиною того, що вона так опікала доньку.

— Будиночок у нас маленький, але є печера, де ми тримаємо худобу. Якщо ви не проти, то можете поспати там. У печері зовсім не так погано, як може здатися. Я іноді там сплю, коли вдома мені здається тісно. Я б розвела для вас багаття. Буде тепло, і ви відпочинете… Адже вам це просто необхідно.

Він, схоже, не хотів приймати запрошення. Тоді Дженнсен підняла в'язку риби.

— Ми можемо нагодувати вас, — сказала вона, щоб пропозиція зазвучало ще заманливіше. — У вас, по крайній мірі, буде хороша їжа і відпочинок в теплі. Я думаю вам потрібно і те, і інше. Ви мені допомогли. Давайте і я вам допоможу.

Він вдячно посміхнувся їй:

— Ви — добра жінка, Дженнсен. Якщо ваша мати дозволить, я прийму запрошення.

Вона відкинула поли свого плаща, показуючи ніж у піхвах, заткнутий за пояс.

— Ми запропонуємо їй цей ніж, вона оцінить його по достоїнству.

Себастян посміхнувся по-доброму і весело — такою приємної посмішки Дженнсен ще ніколи не бачила.

— Не думаю, що двом жінкам, які вміють поводитися з ножем, доведеться трястися від страху перед незнайомцем, якого самого трясе в лихоманці.

Про це вже встигла подумати і Дженнсен, але не подала виду.

Вона сподівалася, що мати подивиться на майбутнє таким же чином.

— Отже, вирішено. Ходімо, поки дощ не розійшовся на всю силу.

Себастян прискорив крок, намагаючись встигати за нею. Вона взяла у нього з рук мішок загиблого солдата і повісила на своє плече. У Себастяна був власний заплічник та ще знайдена зброя. У теперішньому стані йому було достатньо і такого вантажу.

4

— Почекайте тут, — тихо попросила Дженнсен. — Я піду скажу їй, що у нас гість.

Себастян важко опустився на виступ скелі, який служив зручним сидінням.

— Ви просто скажіть їй, що я говорив. Скажіть, я зрозумію, якщо вона не захоче залишати на нічліг незнайомця. Я розумію, що це зовсім не безпідставний страх.

Дженнсен спрямувала на нього спокійний погляд і вимовила з розстановкою:

— У нас з матір'ю є причина не боятися відвідувачів.

Це не була бравада, і по її тону він це зрозумів. Вперше, з моменту зустрічі, в зазвичай спокійному погляд його блакитних очей промайнула невпевненість — отака тінь напруженості, якої не виявлялося, навіть коли Дженнсен оглядала при ньому ніж. Дівчина бачила, як він ламає голову, намагаючись зрозуміти, яку небезпеку вона може собою являти, і губи її торкнула усмішка.

— Не турбуйтеся! Тільки тим, хто хоче заподіяти нам зло, небезпечно перебувати тут.

Він підняв руки, показуючи, що здається:

— Ну, тоді я тут в такій же безпеці, як дитя в материнських руках.

Дженнсен залишила Себастяна чекати на уступі скелі, а сама пішла вгору по звивистій стежці, повз нависаючі гілля ялин. Ступаючи по перевитому корінню, як по східцях, вона піднімалася до будинку, який розташовувався під дубом на невеликому гірському виступі. Порослий травою майданчик в більш погожі дні був залитий сонцем. Тут було достатньо місця для випасу кози і декількох качок і курчат. Позаду будинку знаходилася крута скеля, яка не давала незваним гостям можливості підібратися з тилу. Єдиним підходом до будинку служила стежка, по якій і піднімалася зараз дівчина.

На випадок загрози мати з дочкою висікли в скелі добре приховані сходинки — ззаду, біля краю вузької скелі. Звиваючись далі, стежка йшла в сторону, перетинаючи оленячі стежки, і вела через ущелину і далі. Ця таємна стежка сама по собі була майже недоступна, по ній було неможливо пройти, якщо не знати точного маршруту в лабіринті стрімких скель, розколин і вузьких карнизів над краєм ущелини. А крім того, мати з дочкою подбали, щоб ключові частини маршруту були укриті буреломом і спеціально посадженими кущами.

З юних років Дженнсен з матір'ю часто переїжджали і ніколи не затримувалися довго на одному місці. Тут, однак, вони відчували себе в безпеці і прожили вже більше двох років. Жоден подорожній жодного разу ще не виявив їх укриття в горах — як траплялося в інших місцях, де їм довелося жити, — а жителі Бріартона, найближчого до них міста, ніколи не наважувалися заходити в темний, лякаючий ліс так далеко.

Майже неходжена стежка навколо озера, з якої впав солдат, була від них на такій же відстані, як і будь-яка інша стежка. Тільки один раз Дженнсен з матір'ю побували в Бріартоні. Навряд чи хто-небудь взагалі знав, що вони живуть серед непрохідних гір, далеко від орних земель. Крім випадкової зустрічі з Себастяном, Дженнсен ніколи нікого не бачила поблизу свого будинку. Це було найбезпечніше місце, яке коли-небудь у них з матір'ю було, і дівчина вже наважувалася вважати його своїм домом.

З шестирічного віку Дженнсен переслідували. Незважаючи на всі запобіжні заходи, які вживала її мати, кілька разів вони були близькі до того, щоб їх спіймали. Переслідувач не був звичайною людиною, його не сковували традиційні методи пошуків. Дженнсен знала, що сова, яка спостерігає з високої гілки за тим, як вона пробирається по гірській стежці, цілком може бути його очима. Як тільки Дженнсен дісталася до будинку, їй назустріч вийшла мати з накинутою на плечі накидкою. Вони з дочкою були одного зросту, у матері було таке ж густе волосся, але швидше каштанове, ніж руде. Їй ще не виповнилося тридцяти п'яти, і вона була для Дженнсен однією з найкрасивіших жінок, а її фігурою замилувався б сам Творець. В інших обставинах навколо матері вилися б незліченні залицяльники, готові віддати за неї викуп, як за королеву. Однак наскільки прекрасним було її обличчя, настільки ж люблячим — серце, і вона, щоб захистити свою дочку, відмовилася від усього на світі.

Іноді Дженнсен починала жаліти себе, згадуючи, чого в її житті не було з того, що могло б бути. Але вона тут же згадувала матір, яка відмовилася від усього цього по добрій волі і заради своєї дочки… Найбільше мати була схожа на ангела-хранителя у плоті.

— Дженнсен! — Мати кинулася до неї і обняла за плечі. — О-о, Джен, я вже почала хвилюватися. Де ти була? Я вже збиралася шукати тебе, і вже вирішила, що з тобою сталася біда.

— Так воно і було, мама, — сказала Дженнсен.

Мати на мить завмерла, потім, не задаючи жодних питань, обняла дочку. Після дня, наповненого страшними подіями, обійми матері були для Дженнсен як чудодійний бальзам. Нарешті, як і раніше заспокійливо обіймаючи дочку за плечі, мати потягнула її в будинок.

— Заходь всередину, треба обсохнути. Я бачу, у тебе відмінний улов. Ми пообідаємо, і ти гарненько мені все розповісиш.

Дженнсен сповільнила крок:

— Мамо, я не одна.

Мати зупинилася, уважно вдивляючись в обличчя дочки і намагаючись зрозуміти, наскільки серйозно те, що трапилося.

— Що ти маєш на увазі? Хто з тобою? Дженнсен махнула рукою в бік стежки:

— Він там, внизу. Я звеліла йому почекати. Я сказала, що запитаю, чи можна йому поспати в хліві…

— Що? Залишитися тут, у нас? Джен, про що ти тільки думала? Ми не можемо…

— Мамо, послухай мене. Будь ласка!.. Сьогодні трапилося жахливе. І Себастян…

— Себастян?

Дженнсен кивнула:

— Ця людина, якого я привела… Себастян допоміг мені. Я натрапила на солдата, який зірвався з верхньої стежки над озером.

Обличчя в матері стало попелястим. Вона мовчала.

Дженнсен набрала побільше повітря і продовжила розповідь:

— Я побачила мертвого д'харіанського солдата в ущелині, він зірвався з верхньої стежки. Інших слідів навколо не було — я подивилася. Він був справжній велетень, озброєний з ніг до голови. Бойова сокира, меч біля пояса, меч на перев'язі…

Мати нахилила голову і пильно подивилася на дочку:

— Ти мені щось не договорюєш, Джен.

Дженнсен не хотіла розповідати все, поки не з'ясується щодо Себастяна, але, схоже, мати читала все в очах і вловлювала по голосу. Від листочка паперу, що лежав у кишені Дженнсен, виходила жахлива загроза, і два слова, написані на ньому, звучали в її голові набатом.

— Мамо, будь ласка… Дай, я розповім тобі все по-своєму?

Мати погладила Дженнсен по щоці:

— Ну що ж, розкажи. І якщо так треба, то — по-своєму.

— Я обшукувала солдата, намагалася знайти що-небудь важливе. І дещо знайшла. Але потім ця людина, подорожній, він випадково помітив мене… Вибач, мамо, я була налякана… Солдат лежав там, і я виявила дещо у нього в кишенях і вела себе не так обережно, як слід було б. Я знаю, що вела себе нерозумно…

Мати посміхнулася:

— Ні, дитино, всі ми не без гріха. Немає ідеальних людей. Ми всі коли-небудь робимо помилки. Це не означає, що ти дурна. Не говори про себе так.

— Ну, я відчула себе такою, необачною, коли він щось сказав, я обернулася, а він уже стояв поруч. Але я тримала ножа напоготові…

Мати схвально кивнула, посміхнувшись дочки.

— Він потім зрозумів, що той чоловік розбився на смерть. Він… Його звуть Себастян… він сказав, що якщо ми просто залишимо солдата тут, то швидше за все його знайдуть інші і почнуть нас усіх допитувати і можуть звинуватити в тому, що загинув їх товариш…

— Схоже, цей Себастян знає, про що говорить.

— Я теж так подумала. Я ще раніше сама хотіла поховати мертвого солдата, постаратися його заховати. Але він був такий величезний… Я б ніколи не змогла відтягнути його в розколину. Себастян запропонував мені поховати тіло. Разом ми змогли перетягнути його і сховати в глибоку щілину в скелі. Ми дуже добре прикрили його зверху. Я накидала гравію, а Себастян поклав наверх кілька важких валунів. Ніхто не знайде солдата.

Мати виглядала більш-менш заспокоєною.

— Це було мудре рішення.

— Перш ніж ми поховали його, Себастян вирішив, що треба взяти все цінне. Не залишати ж гнити без користі в землі!

Мати запитливо підняла брови:

— Ну, і взяв він щось?

Дженнсен кивнула. Вона засунула руку в кишеню, де не було аркуша паперу, витягла гроші і переклала в руку матері.

— Себастян наполягав, щоб я взяла все. Тут золоті марки. Він не хотів брати їх собі.

Мати дивилася на статок, що лежав в її руці, потім кинула погляд на стежку, де чекав Себастян. І схилилася ближче до Дженнсен:

— Джен, раз він прийшов з тобою, то, можливо, вважає, що зможе забрати гроші, коли йому заманеться. Він зобразив з себе щедру людини, завоював твою довіру, але від грошей не відходить, щоб, врешті-решт, забрати їх.

— Я думала над такою можливістю.

Тон матері пом'якшав, вона зі співчуттям сказала:

— Джен, це не твоя вина. Я завжди тримала тебе узаперті, і ти просто не знаєш, якими можуть бути люди.

Дженнсен відвела погляд від розумних очей матері:

— Мабуть, такі люди бувають. Але я не думаю, що Себастян такий.

— А чому ні? — Дженнсен озирнулася:

— У нього гарячка, мамо. Він хворий. Він пішов геть, не попросився на нічліг. Він розпрощався зі мною. Він дуже втомився, і його трясе в лихоманці, і я побоялася, що він помре під дощем. Я його зупинила і сказала, що, якщо ти не будеш проти, він зможе спати в печері зі скотиною, де, принаймні, тепло і сухо. — Помовчавши трохи, Дженнсен додала: — Він сказав, що якщо ти не захочеш, щоб поруч знаходився чужинець, то він не образиться і піде своїм шляхом.

— Так? Він справді так сказав?.. Ну, Джен, ця людина або дуже чесна, або дуже хитра. — Мати спрямувала серйозний погляд на дочку. — Що він за людина, як ти вважаєш?

Дженнсен зціпила пальці рук перед собою:

— Чесне слово, не знаю. Я думала про те ж саме… — Потім вона згадала слова мандрівника. — Він сказав, що хоче, щоб у тебе було ось це. Тоді тобі не треба буде боятися чужинців, що знайшли притулок в твоєму домі.

Дженнсен витягла з-за пояса ніж у піхвах і протягнула матері. Срібне руків'я блиснуло в тьмяному жовтуватому світлі, яке лилося з вікна.

Мати подивилася на ніж в подиві, потім повільно підняла його обома руками на рівень очей і прошепотіла:

— Милостиві духи…

— Я знала, — зауважила Дженнсен. — Я мало не запищала від страху, коли побачила його. Себастян сказав, що це — чудова зброя. Він хотів, щоб ти взяла ножа. Собі він залишив короткий меч і сокиру. Я обіцяла віддати тобі цей ніж. І він сказав, що це допоможе тобі відчувати себе в безпеці.

Мати задумливо похитала головою:

— Я зовсім не відчуваю себе в безпеці, знаючи, що людина з такою зброєю була зовсім близько від нас. Джен, мені це зовсім не подобається. Зовсім!..

По очах матері Дженнсен бачила, що тепер та стурбована зовсім не приведеним у будинок чужоземцем.

— Мамо, Себастян хворий. Можна йому залишитися в печері? Я постаралася переконати його, що ми йому не більш небезпечні, ніж він нам.

Мати глянула на неї, хитро посміхнувшись:

— Розумна дівчинка…

Обидві знали, що можуть вижити, тільки діючи згуртовано, ролі кожної були відпрацьовані, і не було потрібно все детально обговорювати.

Потім мати зітхнула, немов із сумом визнавала, як багато її дочка втрачає в житті. Вона ніжно провела рукою по волоссю Дженнсен.

— Все в порядку, дитино моя, — сказала вона. — Ми дозволимо йому переночувати.

— І погодуємо його. Я сказала йому, що він отримає гарячу вечерю за те, що допоміг мені. — Мати посміхнулася:

— Ну, тоді буде йому і вечеря.

Нарешті вона витягла ножа з піхов. Уважно оглянула його з усіх боків, вивчаючи гравіювання. Перевірила гостроту леза, потім — балансування ножа. Покрутила його в тонких пальцях, щоб мати повне відчуття від речі, і знову зважила в руках, приміряючись до зброї. Нарешті вона поклала ножа на розкриту долоню, розглядаючи прикрашену орнаментом букву «Р». Донька не могла навіть уявити, які жахливі думки та спогади проносилися у матері в голові, поки та мовчки розглядала емблему, що представляє династію Рала.

— Милостиві духи, — прошепотіла мати ледь чутно.

Дженнсен нічого не сказала. Вона все зрозуміла. Це була не краса. Це була потворна річ, повна зла.

— Мамо, — прошепотіла Дженнсен, коли, здавалося, минула вічність, а мати, як і раніше розглядала руків'я ножа. — Вже майже стемніло. Можна я покличу Себастяна і відведу його в печеру?

Мати повернула лезо в піхви, і з цим рухом, здавалося, зникли хворобливі видіння і спогади.

— Так, думаю, буде краще, якщо ти приведеш його. А я приготую рибу і принесу які-не-які трави, які послаблять лихоманку і допоможуть йому заснути. Чекай тут, поки я не вийду, і не зводь з нього очей. Ми поїмо зовні. Я не хочу, щоб він входив в будинок.

Дженнсен кивнула. Потім торкнула руку матері, немов не хотіла відпускати. Треба було сказати ще про дещо. Як шкода, що доведеться зробити це. Дженнсен всією душею не хотілося завдавати матері біль, але нікуди не дінешся.

— Мамо, — сказала вона ледь чутно. — Нам треба йти звідси.

Мати здивовано глянула на дочку.

— Ось що я знайшла у д'харіанського солдата. — Дженнсен вийняла з кишені листок паперу, розправила і протягнула на розкритій долоні.

Погляд матері застиг на записці, що складається всього з двох слів.

— Милостиві духи!..

Це було все, що мати змогла вимовити. Потім вона обернулася, подивилася на будинок і обвела поглядом гори. Очі її раптово наповнилися сльозами. Дженнсен знала, що мати ставилася до цього їх житлу, немов до рідного дому.

— Милостиві духи… — знову прошепотіла мати, не в силах сказати що-небудь ще.

Дженнсен подумала, що мати не витримає такої напруги і від безсилля розридається. Сама Дженнсен ледве-ледве стримувала сльози. Проте ні та, ні інша не заплакали.

Мати пальцем потерла під очима і знову глянула на Дженнсен. І все-таки не витримала — короткий скрипучий видих, миттєве, тут же пригнічений ридання.

— Це жахливо, дитя моє…

Серце Дженнсен розривалося від жалю. Все, що недоотримала в своєму житті вона, матір недоотримала подвійно. І за себе, і за дочку. А крім того, мамі завжди доводилося бути сильною.

— Ми підемо, як тільки почне світати, — сказала мати немов про само собою зрозуміле. — Від нічного походу під дощем не буде нічого доброго. Нам доведеться шукати нове місце для укриття. На цей раз він підібрався дуже близько.

Очі Дженнсен переповнювалися сльозами.

— Мені так шкода, мамо, — насилу вимовила вона. — Я приношу тобі одні неприємності. — Вона не витримала: гіркі сльози хлинули з очей. — Прости мене! Шкода, що тобі ніяк від мене не позбутися. — Дженнсен зім'яла в кулаці записку.

Мати обхопила її руками, притиснула голову ридаючої дочки до своїх грудей.

— Ні, дитино, ні. Ніколи не говори так. Ти — моє світло у віконці, моє життя. Всі біди нам заподіюють інші люди. Ти не повинна відчувати себе винуватою через те, що вони — втілення зла. В тобі для мене вся радість життя. Я б віддала тобі все на світі і в тисячу разів більше, якби могла. І була б дуже, дуже щаслива. Дженнсен зараз раділа, що у неї ніколи не буде дітей. Адже у неї немає такої сили, як у матері. Однак через хвилю-другу вона рішуче вивільнилася з обіймів:

— Мамо, Себастян з'явився здалеку. Він сам про це сказав. Він каже, що прийшов з місць, розташованих на межами Д'хари. Є такі місця, інші країни. Він їх знає. Хіба це не дивно? Хіба не чудово, що в світі є місце, яке не належить Д'харі?

— Але ж ці землі знаходяться за прикордонним бар'єром, який не перетнути.

— Так?.. А як же він тоді опинився тут? Він-то зміг пройти, інакше б його тут не було.

— А що, Себастян… Він живе в одній з тих країн?

— Він сказав, що прийшов з півдня.

— З півдня? Не уявляю, як таке може бути. Ти точно пам'ятаєш його слова?

— Так! — Дженнсен впевнено кивнула. — Він сказав про південь. Він згадав про це мимохідь. Я сама не впевнена, що таке можливо, але раптом це й справді так? Мамо, а може, він стане нашим провідником. Може бути, якщо ми попросимо, він виведе нас із цієї кошмарної країни!

Мати була людиною цілком тверезою, але Дженнсен бачила, що вона почала обмірковувати цю дику ідею. Значить, не так вже все погано — коли мама обмірковує подібну можливість. Невже Дженнсен вдалося знайти щось варте уваги, що допоможе врятувати їх?..

— Але з якого дива він буде допомагати нам? — Сказала мати.

— Не знаю. Я навіть не знаю, чи зацікавить його наше прохання і що він захоче взамін. Я його не питала. Я не наважилася про це говорити, поки не розповім тобі. Тому почасти тому я й привела Себастяна сюди — щоб ти сама могла розпитати його. Я так боялася втратити шанс… А раптом це дійсно можливо?

Мати знову оглянула будинок. Побудований з колод, які вони самі обробляли, що складався всього з однієї кімнати, він був крихітним, але теплим, затишним і сухим. Було страшно навіть подумати про те, що в самий початок зими належить зніматися з місця. Але альтернатива виявитися схопленими була набагато гірша. Навіть Дженнсен знала, що станеться, якщо їх спіймають. Перед смертю їх чекатимуть довгі тортури і муки.

Нарешті мати зібралася з силами:

— Ти все правильно подумала, дитя моє. Не знаю, чи буде толк, але ми поговоримо з Себастяном. Безперечно лише одне: треба йти звідси. Не можна і мріяти залишитися тут до весни, раз вони зовсім близько. Йдемо на світанку.

— Мамо, а якщо Себастян не захоче вивести нас з Д'хари?.. Куди ми в такому випадку підемо? Мати посміхнулася:

— Дитя моє, світ великий. Ми з тобою — всього лише дві непримітні жінки. Ми знову просто зникнемо. Я знаю, це нелегко, але ж ми з тобою разом. І побачимо нові місця, нові землі… Іди, веди сюди Себастяна, а я піду готувати вечерю. Нам треба гарненько поїсти.

Дженнсен квапливо поцілувала матір у щоку і припустила униз по стежці. Знову почався принишклий було дощ. Серед дерев було так темно, що дівчина ледве розрізняла стежку.

Дерева навколо здавалися їй д'харіанськими солдатами, широкоплечими, могутніми, страшними. Вона знала, що тепер, коли вона побачила поблизу мертвого солдата, її будуть переслідувати кошмари.

Себастян все ще сидів на уступі, чекаючи її. Коли Дженнсен підбігла до нього, він встав.

— Мама сказала, все в порядку. Ви можете спати в печері з худобою. Вона вже почала готувати рибу. Вона хоче з вами познайомитися.

Себастян був настільки втомлений, що не міг висловити жодної радості, але йому вдалося вичавити з себе подобу посмішки. Дженнсен схопила його за зап'ястя і потягнула за собою. Себастяна продовжувало трясти і лихоманити. Але руки у нього стали ще тепліше. Дженнсен знала, що саме так і проявляється лихоманка. Людина тремтить, хоча горить всередині вогнем. Але вона була впевнена, що скоро він прийде в себе — від їжі, трав і сну в теплі.

Не була вона впевнена в одному: чи погодиться він допомогти.

5

Коза Бетті уважно дивилася на них з свого загону, переляканим беканням виражаючи невдоволення з приводу вторгнення в її володіння.

Дженнсен набрала соломи з притулку Бетті і віднесла в бік, для незнайомця. Потім ласкаво почухала за вухами стривожену козу, поплескала по коричневій хвилястій вовні на круглих боках і дала півморквинки. Бетті змінила переляк на бурхливу радість і заходилася махати коротким хвостом, що стирчав вгору. Себастян зняв плащ і заплічний мішок, але не розлучився з поясом, на якому кріпилася його нова зброя. Потім він відстебнув з-під заплічників згорнутий спальник і розстелив його на солом'яній підстилці. Незважаючи на наполегливі вмовляння Дженнсен, що стала на коліна біля входу в печеру і готувала поглиблення для багаття, мандрівник не лягав.

Він взявся допомагати їй з розведенням вогню, і вона в світлі з вікна — будиночок знаходився зовсім поруч, на іншій стороні галявини — побачила, як струмує по його обличчю піт. Себастян невпинно зістругував ножем гілку, і перед ним вже утворилася пишна купа стружок. Потім кілька разів ударив залізом по кременю, вибиваючи іскри на підготовлену купку. Потім прикрив їх руками і легенько подмухав на повільно зростаюче полум'я, а потім переніс запалені стружки під масу для розпалювання. Вогонь з тріском побіг по сухих дровах. Від гілок, які зайнялися заструменів приємний аромат.

Дженнсен збиралася збігати в будинок і принести трохи гарячих вуглин, але Себастян розпалив багаття перш, ніж вона запропонувала зробити це. По тому, як він тремтів, дівчина могла уявити, наскільки йому хочеться тепла. З будинку доносився запах смаженої риби, і коли час від часу стихав вітер, Дженнсен розрізняла шкварчання масла на сковороді.

Курчата відсахнулися від яскравого полум'я в глиб печери, зачаїлися в тіні. Бетті стояла з нагостреними вухами, сподіваючись, що їй дадуть ще морквину, і раз у раз помахувала хвостом.

Колись у далекому минулому печера утворилася через те, що шматок скелі відколовся і випав, подібно розхитаному гігантському зубу, і встромився в нижню частину схилу, а на його попередньому місці залишилося сухе гніздо. Тепер біля підніжжя скелі навколо валуна, шо скотився, густо виросли дерева. Печера йшла углиб всього на двадцять футів, але скеля над входом захищала від негоди, немов навіс, і всередині завжди було сухо. Дженнсен була високого зросту, але стеля печери дозволяла їй стояти прямо, тільки подекуди доводилося нахилятися. Оскільки Себастян був лише трохи вище її, їжачок його волосся, яке здавалися янтарно-помаранчевим при світлі багаття, також не зачіпав стелі. Коли мандрівник пішов за складеними в глибині сухими дровами, курчата заквоктали, але швидко заспокоїлися.

Дженнсен присіла навпочіпки біля багаття, спиною до дощу, і простягнула руки до потріскуючого вогню.

Себастян зробив теж саме по іншу сторону. Після дня, проведеного в холоді і вогкості, тепло багаття здавалося розкішшю. Дженнсен добре знала, що рано чи пізно зима нагряне з усією люттю. І зараз вже на вулиці було холодно і незатишно, але буде ще гірше.

Дівчина намагалася не думати про те, що доведеться покинути будинок. Вже в той момент, коли вона побачила записку, вона знала, що майбутнього не уникнути.

— Ви голодні? — Запитала вона.

— Вмираю з голоду, — сказав Себастян, передчуваючи рибу на вечерю з не меншим нетерпінням, ніж Бетті — морквину.

Та й у Дженнсен від запаху риби забурчало в животі.

— Це добре. Мама завжди каже, що коли у хворого з'являється апетит, справи йдуть на поправку.

— Через день-другий я буду в повному порядку.

— Так, відпочинок піде вам на користь. Ми ніколи і нікого ще не залишали тут. Але зрозумійте, нам треба вжити заходів обережності.

По очах Себастяна вона побачила, що той нічого не зрозумів. Тим не менше він знизав плечима, визнаючи її розсудливість.

Дженнсен дістала з піхов свій ніж. Він не йшов ні в яке порівняння з витонченою зброєю загиблого солдата.

У ножа Дженнсен була проста ручка, зроблена з оленячого рогу, і тонке лезо, вигострене, як бритва. Дівчина швидко зробила невеликий надріз на внутрішній стороні свого лівого передпліччя. Себастян, насупившись, запротестував, але вона суворо глянула на нього, і він застиг на місці, зі зростаючим інтересом спостерігаючи, як Дженнсен витирає обома сторонами леза червоні краплі крові, щосочаться з рани. З викликом і рішучістю вона подивилася гостеві в очі, а потім повернулася до нього спиною і пройшла до виходу печери, туди, де дощ зволожив землю.

Опустившись навпочіпки і відчуваючи на собі погляд Себастяна, Дженнсен накреслила намоченим в крові ножем велике коло, потім чотирма швидкими рухами намалювала квадрат, кути якого стосувалися кола. І майже не перериваючи лінії, зобразила менший круг, вписаний в квадрат.

Малюючи фігуру, вона тихо бурмотіла молитви, просячи добрих духів допомогти рухам її руки. Схоже, вона все робила правильно. Себастян міг почути її голос, але навряд чи розрізняв слова.

Раптом їй спало на думку, що все це нагадує голоси, які їй іноді ввижалися. А коли вона креслила зовнішнє коло, то почула голос, якийпошепки кликав її на ім'я.

Після молитви вона відкрила очі і намалювала восьмикінечну зірку, промені якої пронизували обидва кола і квадрат. Вважалося, що промені являють собою дар Творця, тому, малюючи восьмикінечну зірку, Дженнсен завжди нашіптувала молитву, яка звучала в подяку за дари.

Коли вона закінчила обряд і підняла очі, перед нею стояла мати, яка ніби виникла з тіні або матеріалізувалася з малюнка. У світлі полум'я мати була схожа на образ духу неземної краси.

— Молода людина, ви знаєте, що означають ці малюнки? — Запитала вона ледве чутним голосом.

Себастян невідривно дивився на неї, як зазвичай дивилися всі, хто вперше її бачив. Потім він заперечливо похитав головою.

— Це називається Оберіг Милосердя. Ці фігури малювали тисячу років люди, наділені магічним даром, — кажуть з моменту створення світу. Зовнішнє коло означає початок вічного існування підземного світу — світу Володаря мертвих. Внутрішне коло — продовження світу живих. Квадрат являє собою розділяючу обидва світи завісу смерті. Час від часу він торкається обох сутностей. Зірка — дарована Творцем магія, що простягається крізь життя і перетинає світ мертвих.

Багаття потріскувало і сичало, мати Дженнсен височіла над ним, наче якась примарна фігура. Себастян мовчав.

— Моя дочка намалювала Оберіг Милосердя, щоб охороняти вас і ваш сон сьогодні вночі. Є ще один Оберіг Милосердя — перед дверима в будинок.

На якийсь час повисло мовчання, а потім вона продовжувала:

— З вашої сторони було б дуже нерозумно перетинати знаки без нашої згоди.

— Я зрозумів, пані Даггет.

При світлі багаття лице гостя залишалося незворушним. Потім голубі очі повернулись у бік Дженнсен, слабка посмішка торкнула губи, хоча виразу обличчя залишалося серйозним.

— Ви дивна дівчина, Дженнсен Даггет. Повна загадок… Сьогодні я буду спати в безпеці.

— От і добре, — сказала мати, — крім вечері, я принесла трави, які допоможуть вам заснути.

Тримаючи в одній руці миску, повну смаженої риби, іншою рукою вона взяла Дженнсен за лікоть, підвела до багаття і посадила поруч з собою, напротии Себастяна. Судячи з серйозного виразу його обличчя, жінки досягли своєї мети.

Мати глянула на Дженнсен і посміхнулася їй так, щоб гість не бачив. Дженнсен все зробила вірно.

Простягнувши Себастяну миску з рибою, мати сказала:

— Я хочу подякувати вам, молодий чоловік, за те, що ви зробили сьогодні для Дженнсен.

— Мене звуть Себастян, з вашого дозволу.

— Так, Дженнсен мені говорила.

— Я допоміг із задоволенням. Насправді це була допомога і мені самому. Мені б зовсім не хотілося, щоб за мною полювали д'харіанські солдати.

— Візьміть ось цей шматок зверху. Він з травами, які допоможуть вам заснути, — зауважила мати.

Себастян проткнув ножем зазначений шматок. Дженнсен взялася за інший, попередньо витерши лезо ножа об спідницю.

— Дженнсен сказала мені, ви не з Д'хари. — Гість поглянув на господиню:

— Вірно.

— Мені, чесно кажучи, важко в це повірити. Кордони Д'хари непрохідні. За все моє життя ніхто не зміг подолати їх. Як же вам вдалося?

Зубами Себастян зняв з ножа шматок риби. Щоб остудити, поганяв повітря між зубами. Прожувавши рибу, змахнув лезом ножа:

— Скільки часу ви знаходитесь тут, в глибокому лісі? Без людей, без новин… Дуже давно, я вважаю. Тоді ясно, чому ви не знаєте, що з деяких пір бар'єр зник.

Мати з дочкою сприйняли цю приголомшливу новину, в яку важко було повірити, мовчки. І так само мовчки почали уявляти можливості, які відкривалися в зв'язку з цим перед ними.

Вперше за все життя втеча стала здаватися Дженнсен реальною. Нездійсненна мрія всього їхнього життя раптом виявилася на відстані однієї подорожі. Раніше вони мандрували, щоб сховатися. Тепер, здавалося, в цих мандрах, нарешті, буде поставлена крапка.

— Себастян, — сказала мати. — Чому ви допомогли сьогодні Дженнсен?

— Я люблю допомагати людям. Їй потрібна була допомога. Я зрозумів, наскільки вона налякана, хоча солдат і був мертвий. — Мандрівник посміхнувся Дженнсен. — Вона дуже мила. Я хотів їй допомогти. А крім того, — додав він, — я не дуже жалую д'харіанських солдатів.

Господиня жестом вказала на миску з рибою. Піднявши миску, гість підчепив ножем ще один шматок.

— Пані Даггет, так я дуже скоро засну. Чому б вам просто не сказати, що у вас на думці?

— За нами полюють д'харіанські солдати.

— Чому?

— Ця історія зайняла б цілу ніч. В залежності від того, чим ця ніч закінчиться, ви зможете, ймовірно, почути суть, але зараз важливе одне: нас переслідують. І більше Дженнсен, ніж мене. Якщо солдати зловлять нас, вона буде убита.

Уста господині вимовили останню фразу легко і просто.

Однак Себастян подумав, що тепер вбити Дженнсен буде зовсім не просто. І тому, хто спробує, нагородою стане смерть. Він глянув на дівчину:

— Мені б це навряд чи припало до смаку.

— Ну, значить, у всіх нас смаки збігаються, — тихо промовила мати.

— Ось чому ви такі дружні, і у вас завжди при собі ножі…

— Саме, — сказала мати.

— Я не зовсім розумію… — Себастян знову глянув на Дженнсен. — Ви побоюєтеся, що солдати знайдуть вас. Але д'харіанські солдати — не така вже й рідкість. Я бачив, як ви були сьогодні налякані. Чому саме цей солдат налякав вас так сильно?

Дженнсен поклала в багаття товсту гілку, радіючи з того, що розмову веде мати. Бетті забекала, вимагаючи морквини або хоча б трішки уваги. Курки буркотливо квоктали через світло й голоси.

— Дженнсен, — сказала мати. — Покажи Себастяну папірець, який ти знайшла у загиблого солдата.

Приголомшена Дженнсен дочекалася, поки мати не подивилася в її бік. Вони обмінялися поглядами, і дочка зрозуміла, що мати має намір використати шанс, але для цього треба розповісти мандрівникові хоч що-небудь.

Тоді дівчина витягла зім'ятий аркуш паперу з кишені і простягнула його Себастяну:

— Я знайшла його у д'харіанського солдата. — У неї перехопило подих від спогаду про моторошного мерця. — Буквально за секунду перед тим, як ви з'явилися.

Себастян розгорнув листок, розправивши його між великим і вказівним пальцями, насторожено глянув на обох жінок. Потім повернув папір до вогню, щоб розгледіти написані на ній слова.

— Дженнсен Лінді, — сказав він, прочитавши записку. — Я не зрозумів. Хто така Дженнсен Лінді?

— Я, — сказала Дженнсен. — Принаймні, якийсь час була.

— Якийсь час? Не розумію.

— Так мене звали, — пояснила Дженнсен. — Цим ім'ям я користувалася кілька років тому, коли ми жили далеко на півночі. Ми часто переїжджали, щоб нас не могли схопити. І кожен раз міняємо імена, щоб складніше було напасти на наш слід.

— Значить… Даггет теж не справжнє ім'я?

— Ні.

— Ну і яке ж тоді ваше справжнє прізвище?

— А це історія на всю наступну ніч. — По тону матері було зрозуміло, що вона не має наміру обговорювати цю тему. — Зараз має значення одне: у солдата сьогодні був цей папірець. І нічого не може бути гірше.

— Але ви ж сказали, що більше не використовуєте це ім'я. Тут ви під ім'ям Даггет. Ніхто тут не знає ніякої Лінді.

Мати нахилилася до Себастяна. Дженнсен знала, що вона дивиться на нього так, що той відразу відчує себе незатишно. Мати вміла змушувати людей нервувати, коли дивилася на них напруженим, пронизливим поглядом.

— Так, ми користувалися цим ім'ям там, далеко на півночі, але у солдата було записано саме воно, і він перебував тут, всього в декількох метрах від нашого будинку. Це означає, що якимось чином він пов'язав старе ім'я з нами, з двома жінками, захованими в горах, у віддаленому від людей місці. Якось він це зв'язав… Хоча точніше буде сказати — не він, а людина, яка полює за нами. Той чоловік знайшов цей зв'язок і послав солдата за нами. І тепер вони шукають нас тут.

Себастян витримав її погляд і, подумавши, глибоко зітхнув:

— Я розумію, що ви маєте на увазі. — Він знову почав жувати шматок риби, знятий з кінчика ножа.

— Крім цього мертвого солдата повинні бути й інші, — сказала мати. — Поховавши його, ви виграли для нас час. Вони не знають, що з ним трапилася біда. Нам дуже пощастило. Ми все ще на крок випереджаємо їх. І повинні використати цю перевагу, щоб зникнути перш, ніж вони затягнуть зашморг. Нам доведеться йти вранці.

— Ви впевнені? — Гість обвів навколо ножем. — Ви тут непогано сховалися. Живете в ізоляції, в укритті… Я б ніколи вас не знайшов, якби не зустрів Дженнсен поруч з мертвим солдатом. Як вони зможуть вас знайти? У вас будинок, місце тут гарне.

— Живемо — це єдине, що має значення з усього вами сказаного. Я знаю людину, яка вистежує нас. Він не заспокоїться. Якщо ми залишимося тут, рано чи пізно він нас знайде. Ми повинні тікати, поки це можливо.

Мати витягнула з-за пояса ніж мертвого солдата, який віддала їй Дженнсен. Як і раніше не виймаючи його з піхов, вона покрутила його, показуючи Себастяну.

— Ця буква «Р» на рукоятці означає «Дім Рала». Нашого переслідувача. Таку чудову зброю він би не дав звичайному солдатові. Я не хочу користуватися ножем, який був подарунком від лиходія.

Себастян глянув на ножа, але не взяв його. Він подивився на жінок так, що у Дженнсен все похололо всередині. Погляд мандрівника палав безжальною рішучістю.

— Там, звідки я родом, є одне повір'я… Якщо ти використовуєш щось, що належить твоєму ворогові або отримане від нього, це — найкраща зброя проти нього.

Дженнсен ніколи не чула про таке повір'я.

Мати не поворухнулася. Ніж все ще лежав у її руці.

— Я не…

— Ви самі вибираєте зброю проти нього. Чи ви вирішили за краще бути жертвою?

— Що ви хочете сказати?

— Чому ви не вб'єте його?

Дженнсен в подиві відкрила рот. Мати ж, здавалося, не була так сильно здивована.

— Ми не можемо, — сказала вона переконано. — Він — могутній чоловік. Його охороняє незліченне число людей, від простого солдата до людей, що володіють магією. А ми просто дві звичайні жінки.

Себастяна не зворушили її жалісливі слова.

— Він не зупиниться, поки вас не вб'є. — Мандрівник змахнув запискою, спостерігаючи, як жінка не зводить з неї очей. — Ось доказ. Він ніколи не зупиниться. Чому ви не вб'єте його перш, ніж він вб'є вас і вашу дочку? Або ваш вибір — стати черговим трупом, який увійде в його колекцію?

— А як ви пропонуєте нам вбити лорда Рала? — З запалом спитала мати.

Себастян вивудив з миски ще один шматок риби.

— Для початку слід залишити у себе цей ніж. Він набагато краще того, що є у вас. Використовуйте річ, що належить противнику, щоб боротися з ним. Те, що ви, проявляючи слабкість, не хочете взяти зброю собі, лише на руку йому.

Мати сиділа нерухомо, немов закам'яніла. Дженнсен ніколи не чула, щоб хтось говорив подібне. Мова Себастяна зробила на неї такий вплив, що змусила її зовсім по-іншому подивитися на давно відомі речі.

— Я повинна визнати, що у ваших словах є резон, — сказала мати. Голос її пом'якшав, в ньому вчувалася біль і, схоже, жаль. — Ви відкрили мені очі. У всякому разі, до деякої міри. Я не згодна, що ми повинні намагатися вбити його, бо занадто добре його знаю. Така спроба буде рівносильна самогубству або закінчиться тим, що його мета буде досягнута. Однак я залишу ніж у себе і скористаюся ним, щоб захистити себе і доньку. Спасибі вам, Себастян, за те, що говорили без натяків і не образилися на те, що я не хотіла спочатку слухати вас.

— Я радий, що ви залишаєте у себе ножа. — Себастян зубами стягнув зі свого ножа черговий шматок риби. — Сподіваюся, він вам допоможе. — Тильною стороною долоні гість обтер піт з чола. — Якщо заради порятунку ви не хочете вбити його, то що тоді збираєтесь робити? Як і раніше ховатися від супротивника?

— Ви сказали, що бар'єр знято. Тому я маю намір взагалі зникнути з Д'хари. Ми спробуємо влаштуватися в іншій країні, де Даркен Рал вже не зможе нас переслідувати.

— Даркен?.. — Себастян глянув на неї, втикаючи ніж в новий шматок риби. — Даркен Рал мертвий.

Дженнсен, яка все життя рятувалося втечею від цієї людини і незліченну кількість разів прокидалася серед кошмарів, в яких її переслідували блакитні очі, що спостерігають за нею з кожного кута (а то й стрибаючі на неї, і немає порятунку, тому що ноги у сні ніби не твої, і не утекти, і не сховатися, і не захиститися!), ніби громом вразило. Раніше вона кожен день жила з думкою, що саме сьогодні — той день, коли, нарешті, її спіймають. Вона уявляла це тисячу разів, а потім ще тисячу разів уявляла, яким жахливим тортурам він її піддасть. І не було дня, щоб вона не молилася милостивим духам, щоб вони звільнили її від переслідувача і його безжальних невблаганних поплічників…

Тільки зараз вона зрозуміла, що вважала цю людину майже безсмертною. Як безсмертне саме зло…

— Даркен Рал мертвий? Цього не може бути, — вимовила Дженнсен, і сльози хлинули з її очей.

Її переповнило дике — до кольок в серці! — Відчуття, що збулися, нарешті, надії… І в той же час нез'ясовне жахливе передчуття біди.

Себастян кивнув:

— Це точно. Вже близько двох років, як я чув.

— Тоді значить… значить… — Дженнсен ніяк не могла висловити словами надію, яка з'явилася у неї, — значить, він більше нам не загрожує? — Вона помовчала, збираючись з думками. — Але, якщо Даркен Рал мертвий…

— Тепер лордом Ралом став син Даркена, — сказав Себастян.

— Його син? — Дженнсен відчула, як надії її руйнуються під натиском похмурої загрозливої сили.

— Лорд Рал нас переслідує, — сказала мати, її голос звучав сильно, спокійно і безстрашно. Було ясно, що вона не піддалася несамовитій надії. — Лорд Рал — він і є лорд Рал. Він є і був завжди. І буде завжди.

«Мама права, — подумала Дженнсен. — Лорд Рал буде завжди. Він безсмертний, як саме зло».

— Його звуть Річард, — сказав Себастян. — Він тепер лорд Рал.

Річард Рал… Що ж, Дженнсен знала тепер нове ім'я свого переслідувача.

І раптово всю її істоту заполонила моторошна думка. Адже раніше голос говорив: «Здавайся!» І вимовляв її ім'я і ці іноземні, химерні слова, яких вона не розуміла. Тепер же він вимагав, щоб вона віддала свою плоть, свою волю. І якщо це був голос переслідувача, як казала мати, тоді новий лорд Рал повинен бути навіть більш могутнім, ніж той лиходій, його батько. Промайнула на мить надія врятуватися стрімголов помчала геть, залишивши після себе нескінченний похмурий відчай.

— Цей чоловік… Річард Рал… — мати намагалася розібратися у всіх приголомшливих вістях, — він отримав владу… він став лордом у спадок? Коли помер його батько, так?

Себастян нахилився вперед, несподівано в його блакитних очах спалахнула глибоко затаєна лють.

— Річард Рал захопив владу і став лордом, убивши свого батька. І якщо ви вважаєте, що він являє собою меншу загрозу, ніж його батько, то дозвольте розповісти вам все… Саме цей Річард Рал і зруйнував бар'єр.

Почувши таке, Дженнсен в замішанні сплеснула руками:

— Але ж це дає можливість тим, хто хоче втекти з Д'хари, здійснити свої бажання!

— Ні, він знищив стародавній бар'єр для того, щоб його тиранічне правління простягалося в землі, до яких не зміг дістатися його батько. — Себастян вдарив себе в груди стиснутим кулаком. — Він хоче не що-небудь, а мою рідну країну! Лорд Рал — божевільний! Йому мало влади над Д'харою. Він жадає панування над усім світом.

Мати Дженнсен відвела очі і невідривно дивилася на полум'я, глибоко засмучена.

— Я завжди думала… вірніше, сподівалася, що, якщо Даркен Рал помре, то, можливо, у нас з'явиться шанс. Але записка, яку Дженнсен знайшла сьогодні, говорить про те, що син набагато небезпечніший за батька і що я тішила себе порожніми ілюзіями. Навіть Даркен Рал ніколи не підбирався до нас так близько.

Дженнсен, перейшовши від зажеврілої було надії до повного розпачу, впала в заціпеніння і відчула себе ще більш наляканою. Але ще більше її поранив відчай, що з'явився на обличчі матері.

— Я залишу собі ніж, — повторила мати. І Дженнсен зрозуміла, як сильно та боїться нового лорда Рала і наскільки жахливо виглядає стан справ.

— Правильно, — сказав Себастян.

Тьмяне світло, що лилося з вікон будинку, відбивалося в набряклих від дощу калюжах біля входу в печеру, а дрібний дощ розсікав віддзеркалення на тисячі іскор, немов це були сльози самих добрих духів. Через день-другий скупчення калюж заледеніє. Але на морозі пересуватися буде легше, ніж під дощем.

— Себастян, — сказала Дженнсен. — Як ви вважаєте, ми можемо втекти з Д'хари? Може, нам відправитися в вашу країну, щоб це чудовисько нас не знайшло?

Себастян знизав плечима:

— Можливий варіант… Але поки це чудовисько живе, чи знайдеться де-небудь місце, до якого не зможуть дотягнутися його хижі лапи?

Мати засунула за пояс чудовий ніж і склала на колінах руки, зчепивши пальці в замок.

— Спасибі вам, Себастян, — сказала вона — Ви нам дуже допомогли. Необхідність постійно ховатися, на жаль, прирекла нас на повне невідання. Ви, принаймні, нас трохи просвітили.

— Мені шкода, що новини виявилися не дуже хороші.

— Правда є правда. Вона допомагає нам зрозуміти, що потрібно робити. — Мати посміхнулася. — Ось Дженнсен завжди була з тих, хто у всьому шукав правду. Я ніколи нічого від неї не приховувала. Вижити можна тільки за допомогою правди. Все дуже просто.

— Якщо ви не хочете спробувати його вбити, то, можливо, зможете придумати якийсь спосіб змусити нового лорда Рала втратити інтерес до Дженнсен?

Мати похитала головою:

— У цій історії дуже багато всього намішано. Ми просто не встигнемо розповісти її сьогодні. Ясно одне — він ніколи не заспокоїться і не зупиниться. Ви навіть не уявляєте, на що здатний піти лорд Рал… будь-який лорд Рал, щоб убити Дженнсен.

— Якщо справа стоїть так, то ви, мабуть, маєте рацію. Можливо, вам і справді варто втекти.

— А ви допомогли б нам… вірніше, їй… втекти з Д'хари?

Себастян перевів погляд з матері на дочку:

— Якщо зможу, спробую. Але як я сказав вже — сховатися практично неможливо. Якщо хочете коли-небудь стати вільними, ви повинні вбити його.

— Я не найманий вбивця, — сказала Дженнсен, не стільки з почуття протесту, скільки відчуваючи слабкість перед лицем грубої сили. — Я хочу жити. За своєю природою я не можу вбивати. Я буду захищатися, але не думаю, що вийде який-небудь толк, якщо я намірюсь убити кого-небудь. Просто у мене не вийде нічого путнього. Ось він — вбивця по натурі. Я ж не така.

Себастян холодно глянув на неї. На його сивому волоссі грали червоні відблиски від вогнища, створюючи блакитним очам химерне обрамлення.

— Ви б здивувалися, дізнавшись, на що здатна людина, якщо у нєї є відповідний мотив.

Мати заперечливо підняла руку, щоб припинити цю розмову. Вона була людиною діла і не звикла втрачати дорогоцінний час на непотрібну балаканину.

— Для нас найважливіше — втекти звідси. Поплічники лорда Рала занадто близько. У цьому вся справа. Судячи з цього ножа і ваших розповідей, мертвий, якого ви знайшли сьогодні, був частиною кводу.

Себастян насупився:

— Як ви сказали?

— Квод — це команда з чотирьох вбивць. Під час каральних акцій, якщо мета важкодоступна або являє собою велику цінність, вбивці працюють четвірками — звідси квод. Дженнсен і є важкодоступною ціллю, і являє собою надзвичайну цінність.

Себастян опер руку об коліно:

— Для людини, що рятується втечею і яка роками ховається в укриттях, ви здаєтеся дуже обізнаною. Ви впевнені, що з цими кводами все саме так, як ви кажете?

В очах матері танцювали вогники від багаття. Голос її звучав, як ніби здалеку:

— У молодості я жила в Народному Палаці. І в свій час бачила цих людей. Даркен Рал використовував їх для полювання на людей. Безжалісність членів кводу перевершує всі мислимі межі.

Себастян виглядав стурбованим.

— Ну, бачу, ви все це знаєте краще за мене. Тоді вранці ми заберемося геть. — Він потягнувся і позіхнув. — Ваші трави вже почали діяти, а чортова лихоманка зовсім мене виснажила. Треба гарненько виспатися сьогодні вночі. А вранці я допоможу вам вийти з Д'хари і виведу вас до дороги в Старийй світ. Якщо ви хочете, звичайно…

— Хочемо. — Мати встала. — Ви тут доїдайте рибу. — Вона пройшла мимо, з любов'ю погладивши ніжними пальцями верхівку Дженнсен. — А я піду збирати речі. Покладу те, що ми здатні понести.

— Я допоможу тобі, — сказала Дженнсен. — Тільки зроблю земляний валик навколо багаття.

6

Дощ посилився. Він рваною завісою звісився зі скелі над входом у печеру. Дженнсен почухала Бетті за вухом, намагаючись втихомирити її. Але коза не переставала мекати. Вона і так завжди була неспокійною. Але зараз і зовсім перебувала в сум'ятті. Мабуть, відчувала, що має бути похід. А можливо, просто переживала, що мати Дженнсен пішла в будинок. Бетті любила її і, бувало, бігала за нею всюди, як песик. Бетті була б безмірно щаслива, якби їй дозволили спати в будинку.

Себастян, наситившись, загорнувся в плащ. Повіки гостя вже злипалися, хоча він намагався не спати і стежив за тим, як Дженнсен робила валик навколо багаття. Він підняв голову і насупився, дивлячись на козу, що топталася поруч.

— Бетті вгамується, як тільки я піду в хату, — сказала Дженнсен.

Вже в напівсні Себастян щось їй відповів, але через дощ Дженнсен не розчула. Однак вирішила, що це не настільки важливо, і перепитувати не стала.

Мандрівникові необхідно виспатися. Вона позіхнула. Незважаючи на всі тривоги цього дня і занепокоєння з приводу дня завтрашнього, монотонний шум дощу присипляв і її.

Їй не терпілося розпитати гостя про те, що знаходиться за межами Д'хари, але вона побажала йому на добраніч, хоча і сумнівалася, що він почув її. У неї ще буде достатньо часу на розпитування. Мати, напевно, вже чекає її, щоб разом зібрати речі. Речей у них було небагато, але щось все одно доведеться залишити.

Слава богу, цей незграбний д'харіанський солдат забезпечив їх грошима якраз в той момент, коли вони їх потребували. Грошей вистачить на покупку коней і припасів, і це допоможе їм вибратися з Д'хари. Незаконнонароджений син іншого незаконнонародженого сина в безперервного ланцюга байстрюків, сам того не бажаючи, допоміг їм в той самий момент, коли збирався схопити їх.

Життя — найцінніший дар. І Дженнсен просто хотіла, щоб вони з матір'ю жили. Десь за далеким темніючим горизонтом їх чекало нове життя.

Дівчина накинула плащ на плечі. Натягнула капюшон, але, схоже, дощ був настільки сильний, що вона промокне перш, ніж добіжить до будинку. От би на світанку, на початку подорожі, небо прояснилося! Тоді вони зможуть збільшити дистанцію між собою і переслідувачами. Дженнсен переконалася, що Себастян спить непробудним сном, і пораділа за нього. Йому треба гарненько виспатися. Вона відчувала вдячність до життя за те, що серед мук і несправедливості він, на диво вчасно, з'явився тут.

Вона підняла миску з залишеною рибою, прикрила її полою плаща і, набравшись духу, пірнула в стрімкий потік дощу. У неї тут же перехопило подих від холоду, який обрушився на неї, і вона, хляскаючи по калюжах, помчала до будинку.

Вона бігла цілу вічність. Крізь мокрі вії тьмяне світло від лампи і вогнища, видне з вікна, здавалося однією плямою. Не дивлячись перед собою, Дженнсен навстіж відчинила двері і вбігла всередину будинку.

— Холодно, як в серці у Володаря! — Крикнула вона матері.

І, наткнувшись на якусь щільну стіну, якої тут ніколи не було, задихнулася.

Через мить, прийшовши до тями, вона підняла очі і побачила, як повертається чиясь широка спина, як тягнеться до неї, Дженнсен, величезним ручищем. Ручище зуміло схопити її за плащ. Але важкий шерстяний плащ тут же злетів з її плечей, а вислизнула з нього Дженнсен стала падати навзнак. Миска з гуркотом стукнулася об підлогу, і закрутилася, немов скажена дзига. Двері з шумом зачинилися за секунду до того, як дівчина спиною врізалася в неї. Перевівши подих, Дженнсен спробувала зрозуміти, що відбувається.

«Дженнсен».

Жах!..

«Здавайся».

Божевілля!..

Квадратне обличчя чоловіка було чітко висвітлене полум'ям вогнища. Чоловік рвонувся в її бік. Монстр з мокрим волоссям, звисаючими, як батоги… Натягнуті сухожилля і напружені від люті мускули…

Ніж, затиснутий у кулаку Дженнсен, зметнувся як батіг, відчайдушний жах надав їй рішучості.

Вона закричала від неймовірного зусилля і панічного страху. Ніж встромився чоловікові в голову, збоку. Наткнувшись на вилицю, лезо з тріском зламалося посередині. Голова чоловіка від удару сіпнулася. Кров, що ринула, миттєво залила його фізіономію.

І він тут же з розмаху обрушив свою м'язисту руку на обличчя Дженнсен. Та відлетіла і вдарилася об стіну. Руку пронизала біль. Але дівчина схопилася і об щось спіткнулася. Знову впала. І виявила поруч із собою іншу величезну людину, дуже схожу на мертвого солдата, похованого сьогодні.

Свідомість Дженнсен вихоплювала лише обривки побаченого, вона як і раніше намагалася розібратися, що відбувається. Звідки з'явилися ці люди? Як опинилися в будинку?

Дівчина із зусиллям піднялася. Величезна людина, за ногу якої вона запнулася, лежала нерухомо, прихилившись до стіни. Його мертві очі дивилися прямо на Дженнсен. Руків'я з буквою «Р» стирчало з-під його вуха, поблискуючи іскорками, відбиваючи полум'я вогнища. Вістря ножа вийшло з іншого боку бичачої шиї. На вбитому була мокра червона сорочка.

«Здавайся».

Заледенівши від жаху, вона побачила ще одного чоловіка. Той явно прямував до неї.

Стискаючи зламаний ніж, Дженнсен насилу піднялася на ноги, повернулася у бік нової загрози. Трохи осторонь вона побачила матір. Якийсь чоловік тримав її за волосся. Всюди була кров.

Здавалося, те що відбувається — сон.

І в цьому кошмарному сні вона побачила на підлозі відрубану руку матері — розкрита долоня, обм'яклі пальці, червоні колоті рани…

«Дженнсен».

Всю її істоту охопила паніка. Вона чула власні пронизливі крики. Розбризкана по підлозі кров блищала в полум'ї вогнища.

Якийсь обертальний рух поблизу відволік Дженнсен від крові, але було вже пізно. Один з чоловіків накинувся на неї, відштовхнув до стіни. Вона не могла зітхнути від болю, що пронизав груди.

«Здавайся».

— Ні! — Її голос їй самій показався нереальним.

Вона вдарила навідліг зламаним ножем, розпоровши нападнику руку. Той завив диким голосом, вибухнув брудними прокльонами.

Чоловік, що тримав матір, відштовхнув її і кинувся до дочки. Дженнсен зі сказом розмахувала ножем, направляючи колючі удари в бік оточуючих її людей. З усіх боків до неї тягнулися руки, вона робили стрімкі випади. Величезна лапища вхопила її руку з ножем, але Дженнсен не випустила зброї.

«Здавайся».

Дженнсен, задихаючись, схлипнула. Вона продовжувала боротися з дикою люттю. Вона била ворогів ногами і кусалася. Нападники проклинали її. Нарешті один з них здавив сталевими пальцями її горло.

Дихання не стало… Не стало дихання…

Дженнсен щосили намагалася — і не могла зітхнути. Біль пронизав її скроні.

Людина презирливо посміхалася, як і раніше стискаючи дівоче горло. Його щока, розполосана її ножем, зяяла відкритою раною від рота до вуха, з неї струменіла кров. Крізь зяючу рану було видно блискучі, залиті червоним зуби.

Дженнсен як і раніше не могла зробити ні вдиху, ні видиху.

Інший супротивник з розмаху вдарив її в живіт. Дженнсен брикнула його ногою. Він схопив її за щиколотку перш, ніж вона встигла нанести ще один удар.

Перед очима почало крутитися, але вона ще розрізняла, що відбувається.

Одна людина мертвиа… Двоє тримають її… Мама лежить на підлозі…

Потім поле огляду звузилося до розмірів чорного тунелю. У грудях пекло вогнем. Було так боляче. Так боляче…

Всі звуки раптом стали приглушеними…

Але тутвона почула глухий удар і тріск кісток, що ламалися.

Людина, яка душила її, похитнулася, його голова різко смикнулася.

Дженнсен не могла зрозуміти, що відбувається. Стискаюча її горло рука обм'якла, і Дженнсен змогла судорожно зітхнути. Голова душителя схилилася вперед. З шиї його стирчала сокира з лезом у вигляді півмісяця, яка розрубала хребет. Душитель падав ниць, і ручка сокири розгойдувалася з боку в бік. А на місці душителя стояв тепер Себастян — сивоволосе втілення люті.

Останній супротивник випустив руку дівчини і вихопив вимазаний в крові меч. Себастян випередив його.

А Дженнсен випередила Себастяна.

«Здавайся».

Вона закричала. Це був звіриний, дикий, нестримуваний нічим крик жаху й люті. Зламаним ножем, який як і раніше залишався в її руці, Дженнсен рубонула шию чоловіка.

Поламане лезо розпороло шию супротивника до кістки, прорвало артерію, перерізало м'язи. Чоловік дико закричав, рвонувся назад і став падати спиною на дальню стіну. Здавалося, потік хлинулої з шиї крові призупинився, на мить зависнувши в повітрі. Замах Дженнсен був такий сильний, що вона ледь не впала слідом за противником. Але розкинула руки, утрималася.

Короткий меч Себастяна, майнув, наче блискавка, і з нищівною силою вперся в бочкоподібні груди супротивника, довершуючи справу.

Через мить Дженнсен, ковзаючись на крові, дерлася по тілах убитих ворогів. Перед собою вона бачила тільки матір, яка напівсиділа на підлозі, притулившись до стінки. Мати дивилася на дочку, а та зайшлася в крику і не могла зупинитися.

Закривавлена мати прикрила повіки; немов зібралася заснути. Потім очі її знову відкрилися, в них спалахнула радість. На її обличчі, на щоках і шиї виднілися темні криваві смуги. Але вона посміхалася своєю прекрасною посмішкою, дивлячись на близьку Дженнсен.

— Дитя моє… — прошепотіла вона.

Дженнсен не могла змусити себе замовкнути і перестати тремтіти. Вона не дивилася на страшні криваві рани. Вона бачила тільки материнське обличчя.

— Мамо… Мамо… Мамо…

Лівою рукою мати обняла дочку. Правої руки — не було. Саме в ній вона тримала ножа на початку сутички.

Рука, обіймаюча Дженнсен, була, як завжди, любов'ю, спокоєм, укриттям…

Мати слабо посміхнулася:

— Дитя моє… ти все зробила правильно. Тепер, послухай мене…

Себастян намагався обмотати джгутом те, що залишилося від правої руки матері, намагаючись зупинити хльостаючу кров. Мати бачила тільки Дженнсен.

— Я тут, мамо. Все буде добре. Я тут. Мамо, не вмирай! Не помирай! Тримайся, мамо! Тримайся!.

— Слухай… — голос був тихий, як подих.

— Я слухаю, мамо, — сказала Дженнсен плачу. — Я слухаю.

— Я йду… Я перетинаю завісу… І йду до милостивих духів.

— Ні, мамо, не треба! Ну, будь ласка, не треба!

— Нічого не поробиш, дитино… Все добре… Милостиві духи подбають про мене.

Дженнсен обома руками обхопила обличчя матері, намагаючись розгледіти її крізь сльози, що лилися від безсилля, і захлинулася риданнями:

— Мамо… не залишай мене одну… Не залишай мене… Будь ласка… будь ласка, не треба… О, мамо, я люблю тебе.

— Я теж люблю тебе дитя… — Голос матері трохи зміцнів. — Найсильніше. Я навчила тебе всьому, що вміла. Слухай.

Дженнсен кивнула, боячись пропустити хоч одне дорогоцінний слово.

— Милостиві духи забирають мене. Ти повинна це зрозуміти. Коли я піду, це тіло більше не буде мною. Мені воно більше не знадобиться. Це зовсім не боляче. Зовсім. Хіба це не диво? Я — з милостивими духами. Ти повинна зараз бути сильною і залишити те, що більше не буде мною.

— Мамо… — Дженнсен могла тільки ридати від муки да тримати в руках лице, яка любила більше, ніж саме життя.

— Він прийде за тобою, Джен. Тікай. Не залишайся з цим тілом, яке вже не буде мною, коли я піду з милостивими духами. Зрозуміла?

— Ні, мамо. Я не можу залишити тебе. Я не можу.

— Ти повинна. Не ризикуй своїм життям для того, щоб поховати моє тіло. Це буде нерозумно. Тіло — не я. Я — у твоєму серці і з милостивими духами. Це тіло — не я. Зрозуміла, дитино?

— Так, мамо. Не ти. Ти будеш з милостивими духами. Не тут.

Мати кивнула головою, яку Дженнсен тримала в руках.

— Розумниця… Візьми той ніж. Я відправила ним одного в інший світ. Це вартісна зброя.

— Мамо, я люблю тебе… — Дженнсен і хотіла б знайти інші слова, але їх не було. — Я люблю тебе.

— І я люблю тебе… Ось чому ти повинна тікати, дитя моє. Я не хочу, щоб ти марно витратила життя через те, що більше не я. Твоє життя занадто цінне. Тікай, Джен. Або він наздожене тебе. Тікай… — Її очі повернулися в бік Себастяна. — Ти допоможеш їй?

Себастян, який стояв поруч, кивнув:

— Клянуся, допоможу.

Мати знову перевела погляд на Дженнсен і посміхнулася:

— Я завжди буду в твоєму серці, дитя… Завжди… Я буду любити тебе… Завжди…

— О мамо, ти знаєш, я теж буду любити тебе. Завжди!

Мати посміхалася, дивлячись на свою дочку. Дженнсен пальцями пестила прекрасне обличчя. Пролетіла всього одну мить і минула ціла вічність, поки мати дивилася на дочку. Поки дочка не усвідомила, що мати вже нічого не бачить в цьому світі. Захлинаючись у риданнях, огорнута болем, Дженнсен впала на тіло матері. Все скінчилося. Божевільний бездушний світ перестав для неї існувати.

Дочка простягала руки до матері, а її тягнули назад.

— Дженнсен! — Говорили їй прямо у вухо. — Ми повинні зробити те, що вона хотіла.

— Ні! — Простогнала вона. — Будь ласка, ні… Її ніжно тягнули назад.

— Дженнсен, роби, як вона просила. Ми повинні. — Дженнсен кулаками забила по залитій кров'ю підлозі:

— Ні!

Світ закінчився.

— Ні. Будь ласка, ні. Цього не може бути.

— Джен, ми зобов'язані піти.

— Ви йдіть, — ридала Дженнсен. — А мені все одно. Я здаюся.

— Ні, Джен, ви не здастеся. Ви не можете здатися.

Себастян обхопив її і підняв, поставив на ноги, які підкошувалися. Напівпритомна Дженнсен не могла навіть рухатися. Все навколо було нереальним. Все було як сон. Світ розсипався в друзки.

Підтримуючи під руки, Себастян струснув її:

— Дженнсен, ми зобов'язані піти звідси. Вона повернула голову і подивилася на матір:

— Ми щось повинні зробити… Будь ласка… Щось треба зробити…

— Так, ми повинні. Ми повинні піти перш, ніж тут з'являться інші…

Його обличчя було мокре. Вона подумала, що дощ не перестав. Як ніби спостерігала за собою з величезної відстані, і всі її думки здавалися маячнею.

— Дженнсен, послухайте мене…

Мати недавно говорила… Це було так важливо…

— Слухайте мене. Ми повинні звідси вибратися. Ваша мати була права. Ми повинні тікати.

Себастян підійшов до заплічних мішків, що стояли на столі в іншому кінці кімнати. Дженнсен осіла. Її коліна глухо вдарились об підлогу. У серці була пустота, тільки тліли вуглини страшної муки, від якої вона не могла позбутися. Чому все повинно бути так несправедливо?

Вона поповзла в бік сплячої матері. Мама не могла померти. Вона не могла! Дженнсен занадто любила її, щоб вона посміла померти.

— Дженнсен! Горювати будете пізніше! Ми зобов'язані звідси забратися!

За відкритими дверима періщив дощ.

— Я її не залишу!

— Вона принесла себе в жертву заради вас. Не робіть так, щоб її героїчний вчинок пропав даремно. — Себастян заштовхував в мішок все, що потрапляло під руку. — Ви повинні зробити, як вона сказала. Вона любила вас і хотіла, щоб ви жили. Вона веліла вам втікати. А я поклявся допомогти. Ми повинні іти зараз, інакше нас схоплять.

Дженнсен втупилася на двері. Раніше вони були закриті. Дженнсен пам'ятала, як увірвалася в будинок і зачинила їх. А тепер двері відкриті навстіж. Може, клямка зламалася?..

Величезна тінь виступила з дощу, рушила мимо дверей і ввалилася в будинок. Могутній чоловік дивився прямо на Дженнсен.

Смертельний жах скував все її тіло.

Людина рушила в її бік. Спочатку повільно, потім все швидше і швидше.

Дженнсен побачила ніж з буквою «Р», що стирчав із шиї мертвого солдата. Ніж, який мати звеліла забрати з собою. Ніж був близько. Мати втратила руку — і своє життя, — щоб вбити ворога…

Чоловік, схоже, не помітив Себастяна, бо кинувся на Дженнсен. А вона рвонулася за ножем. Липкі від крові пальці охопили руків'я. Оброблений метал було зручно утримувати в руці. У ньому було мистецтво і функціональність корисної речі. Смертоносне мистецтво…

Скрегочучи зубами, Дженнсен вирвала лезо з мертвої плоті і перекотилася по підлозі.

Перш ніж новий ворог наздогнав її, Себастян з риком встромив йому в потилицю сокиру. Солдат звалився на підлогу поруч з Дженнсен, мускулиста рука навалилася на її тіло.

Дженнсен закричала і, звиваючись, виповзла з-під руки, а темна калюжа крові вже розливалася під головою вбитого. Себастян потягнув дівчину за руки, підняв.

— Зберіть все, що хочете взяти з собою, — наказав він.

Дженнсен рушила через кімнату, поволі, наче уві сні. Світ зійшов з розуму. Можливо, і вона, нарешті, зійшла з розуму.

Голос в її мозку зашепотів на дивній мові. Вона зауважила, що прислухається до нього, навіть відчула заспокоєння від його слів.

«Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht».

— Ми повинні йти, — сказав Себастян. — Зберіть те, що бажаєте взяти з собою.

Дженнсен не могла думати. І не знала, що робити. Вона заблокувала голосу доступ в свої думки і наказала собі робити те, що веліла мати.

Вона підійшла до комода і почала збирати речі, які вони завжди брали в похід. Склала їх у заплічний мішок, повкладала зверху трави, прянощі і сушену їжу. Поклала щітку для волосся і маленьке дзеркальце.

Потім почала збирати одяг матері. Тут рука її застигла, пальці затремтіли. В голові як і раніше панувала порожнеча, і Дженнсен рухалася, як видресирувана тварина, роблячи те, чому її колись навчили.

Вона швидко оглянула кімнату, і її здатність думати ніби прокинулися.

Отже, тут чотири мертвих д'харіанці. Плюс ще один — вранці. Тобто всього п'ять. Це квод плюс один. Де ж решта троє? У темряві зовні будинку? На деревах? Чекають в темному лісі? Чекають, щоб привести її до лорда Рала, який тортурами доведе її до смерті?

Себастян обома руками взяв її за зап'ястя:

— Дженнсен, що ви робите?

Вона зрозуміла, що встромляє ножа у повітря перед собою.

Вона байдуже поспостерігати, як Себастян виймає ніж з її кулака і вкладає в піхви, як вішає піхви на її пояс. Потім він підхопив плащ, який зірвав з неї величезний д'харіанський солдат, коли вона провалилася в цей кошмар.

— Покваптеся, Дженнсен! Швидко беріть все, що хочете.

Себастян обнишпорив мертвих, виймаючи гроші і засовуючи в свої кишені. Потім відстебнув всі чотири ножі. Жоден з них не був такий хороший, як той, що висів тепер на поясі Дженнсен, той, з химерною буквою «Р» на рукояті, той, яким скористалася мати.

Тим не менш Себастян запхав всі чотири ножа в бічну кишеню заплічників і знову попросив Дженнсен поквапитися. Поки він відстібав меч, який сподобався йому, у одного з солдатів, Дженнсен підійшла до столу. Набрала жменю свічок, заштовхала їх у свій мішок. Себастян повісив меч на пояс, в компанію до решти своєї зброї. Дженнсен зібрала посуд для готування їжі та пару мисок, засунула все в заплічник. Вона не цілком усвідомлювала, що саме бере з собою — підбирала те, що траплялося на очі.

Себастян підняв мішок Дженнсен, просунув її праву руку в лямку, як ніби перед ним була лялька з тряпок. Потім просунув ліву руку в іншу лямку і накинув Дженнсен на плечі плащ. Насунув їй на голову капюшон і підіткнув руде волосся, яке вибилися з-під нього. Потім взяв у руку заплічний мішок матері і, різко смикнувши, визволив з черепа солдата свою сокиру. Прикріпивши сокиру до пояса, він підштовхнув Дженнсен до дверей.

— Хочете взяти ще що-небудь з дому, поки ми не пішли?

Дженнсен озиралася через плече, назад, на матір, яка лежала на підлозі.

— Вона пішла, Дженнсен, Милостиві духи зараз піклуються про неї. Тепер вона дивиться згори на вас і посміхається.

Дженнсен підняла на нього очі:

— Правда? Ви думаєте — це так?

— Так. Вона зараз у кращому світі. Вона веліла нам іти звідси. Нам треба робити так, як вона веліла.

У найкращому зі світів… Дженнсен вхопилася за цю думку. Її світ тримався тільки на стражданнях.

Вона рушила в бік дверей, слідом за Себастяном, переступаючи через закривавлені тіла, через розкинуті руки й ноги. Вона була занадто налякана, щоб звертати увагу на що-небудь, серце її ще занадто боліло, щоб повнитися іншими почуттями. Здавалося, в голові у неї все перемішалося. Вона завжди пишалася тим, що відрізнялася здатністю чітко мислити. Куди ж поділося її розсудливість?

Вже під дощем Себастян потягнув її за руку до стежки, що спускалася вниз.

— Бетті, — сказала вона, впираючись. — Ми повинні взяти Бетті.

Себастян напружено подивився на стежку, потім на печеру.

— Не думаю, що нам варто зараз піклуватися про козу. Але от свої речі мені взяти треба.

Дженнсен побачила, що він стоїть під проливним дощем без плаща, вже промокнувши до кісток. Їй спало на думку, що не одна вона втратила здатність тверезо мислити. Себастян настільки налаштувався на порятунок втечею, що ледь не забув про власні речі. Це означало б для нього смерть. А вона не може дозволити йому померти!..

І Дженнсен кинулася назад, у будинок, не відгукуючись на відчайдушні заклики Себастяна. Опинившись всередині, вона підбігла до дерев'яної скриньки біля дверей, в якому зберігалися дві накидки з овечої шкури, згорнуті і пов'язані, приготовані на випадок, якщо їм з матір'ю доведеться спішно тікати.

Себастян, стоячи у дверному прорізі, дивився на неї з нетерпінням, але не сказав ні слова, коли побачив, що вона робить.

Потім вони кинулися до печери.

Вогонь ще потріскував. Бетті ходила по хліву і тремтіла, але не мекала — наче знала, що сталося щось жахливе.

— Обсушитися би трохи, — сказала Дженнсен.

— У нас немає часу! Ми повинні йти. Вони можуть з'явитися в будь-який момент.

— Ви замерзнете і помрете, якщо не обсушитесь. І у втечі не буде сенсу. Мертвий — він скрізь мертвий.

Проявлена здатність розсудливо міркувати здивувала її саму.

Дженнсен поклала на солому згорнуті в рулон накидки з овечої шкури і зайнялася розв'язувати вузли.

— Це нас вбереже від дощу, але спочатку треба обсохнути, інакше ви не зможете зігрітися.

Себастян кивав, погоджуючись, тремтів не перестаючи і потирав руки над багаттям. Розумність слів Дженнсен, нарешті, дійшла до його свідомості. А та дивувалася, як йому вдалося зробити те, що він зробив, при такому нападі лихоманки і прийнятих снодійних травах.

Страх всьому причиною, здогадалася вона. Страх, що доводить до несамовитості…

Це було їй зрозуміло.

У неї боліло все тіло. Було багато ударів, та ще кровоточило плече. Рана не була небезпечною, але неприємно пульсувала. Стан жаху, в якому знаходилася Дженнсен під час сутички, втомив і спустошив її. Хотілося просто лягти й заплакати, але ж мати звеліла йти звідси. Зараз тільки слова, сказані матір'ю, спонукали Дженнсен на якісь дії. Без цих слів вона б просто не змогла рухатися. І тепер просто робила те, що веліла мати.

Бетті продовжувала тривожитися. Щоб бути ближче до Дженнсен, коза намагалася перебратися через загородку. Поки Себастян схилився біля багаття, Дженнсен намагалася зав'язати мотузку навколо шиї Бетті.

Вони дадуть можливість Бетті віддячити їм. Адже багаття в таку сиру погоду навряд чи розпалиш. А з козою вони можуть притулитися в будь-який сухий ямі, під уступом скелі або під деревами, що впали. Бетті дасть їм обом тепло, і вони не загинуть від холоду. Бетті весь час поглядала в бік будинку. Вуха кози стояли сторч — вона уважно прислухалася. Дженнсен розуміла причину такої поведінки: Бетті турбувалася про жінку, якої чомусь не було з ними. Дженнсен зібрала з полиці всю моркву і жолуді, розіпхала їх в кишені і заплічні мішки.

Коли Себастян трохи обсох, вони наділи свої вовняні плащі. А зверху додали накидки з овечої шкури. Дженнсен взяла в руку мотузку, якою прив'язала Бетті, і вони почали свою подорож. Себастян попрямував до стежки, по якій прийшов сюди.

Дженнсен схопила його за руку:

— Вони можуть чекати нас внизу.

— Але ж нам треба вибратися звідси…

— Є інший шлях.

Деякий час він уважно дивився на неї через розділяючу їх пелену крижаного дощу, а потім без жодних заперечень пішов за нею в невідоме.

7

Обі Шолк схопив курку за шию і витягнув з гнізда. У його величезному кулаці голова курки виглядала крихітною. Іншою рукою він вийняв з поглиблення в соломі тепле коричневе яйце, і обережно поклав у кошик до інших яєць.

Назад класти курку він не став. Посміхнувся, підняв її на рівень своїх очей, дивлячись, як вона крутить головою в різні боки, а дзьоб її то відкривається, то закривається. Потім наблизив губи і дмухнув щосили прямо у відкритий дзьоб.

Курка видала квокчучий звук, забила крильми, збожеволівши і намагаючись вирватися зі схожого на лещата кулака. З горла Обі вирвався утробний рокочучий сміх.

— Обі! Обі, де ти?

Голос матері пролунав зовсім близько від сараю. Обі тут же сунув птицю назад, в гніздо. Злякано кудахкаючи, курка спурхнула на припічок. А Обі поспішив до дверей.

Тиждень тому пройшла рідкісна для зими злива. День потому вода у водоймах замерзла, а дощ перейшов сніг. Сніг всюди запорошив лід, і ступати по ньому тепер стало небезпечно. Тим не менш, незважаючи на свій зріст, Обі без особливих зусиль ходив по льоду. Він був гордий тим, що має легку ходу.

Хоча справа не тільки в ході. Для людини важливо не допустити, щоб притупився мозок, щоб вільно міркувати.

Обі був упевнений: важливо дізнаватися про нові речі. Необхідно рости і використовувати те, чому навчився. Адже саме так люди дорослішають. Ось хоча б, приміром, взяти сарай і будинок… Вони являють собою єдине приміщення, виготовлене з мазанки — перевиті гілки покриті сумішшю глини, соломи, гною і посліду. Але всередині будинок і сарай розділені кам'яною стіною. Обі зробив стіну з принесених з поля плоских сірих каменів. Він навчився цього, спостерігаючи, як сусід укладає камені по краю свого поля. Така стіна була самою справжньою розкішшю — адже майже в ні в одному господарстві кам'яних стін не водилося…

Мати як і раніше пронизливим голосом кликала його, і він спробував пригадати, що таке міг накоїти. Подумки переглянув список щоденних домашніх обов'язків, які вона поклала на нього, і не зміг пригадати жодної не зробленої справи. По природі він не був забудькуватий, а крім того, всі його обов'язки повторювалися день у день. Все, що треба зробити в сараї, давно зроблено, і у матері немає причин спускати на нього всіх собак.

Втім, хіба можна захистити себе від її нищівного гніву? Адже вона цілком могла придумати йому таку роботу, в якій раніше просто не виникало необхідності.

— Обі! Обі! Ну скільки разів я повинна тебе звати!

Він подумки уявив собі її маленький рот на злому лиці, що кривиться, коли вона вимовляє його ім'я. Адже мати вважає, що він зобов'язаний з'являтися в ту саму мить, як тільки вона покличе. У цієї жінки голос, від якого порветься навіть міцна мотузка.

Обі пройшов боком, щоб не зачепити плечем бічні двері. Всюди пищали щурі, вискакуючи у нього з-під ніг. Нагорі сараю був сінник, а внизу розміщувалися дійна корова, дві свині і два бики. Корова все ще перебувала в сараї. Свиней випустили до дуба, де вони могли вишукувати під снігом жолуді. Биків Обі бачив через великі двері — вони паслися у дворі.

Мати стояла на горбку із замерзлого гною, впершись руками в боки. З її ніздрів виривалися клуби пари. Наче дим у розлюченого дракона…

Мати була жінкою великою, широкої і в плечах, і в стегнах. Коротше, широкою у всіх місцях. Навіть лоб у неї був широким.

Обі чув від людей, які знавали її в молодості, що раніше вона була привабливою жінкою. І справді, коли він був ще хлопчиком, у неї було кілька шанувальників. Однак минали роки, і постійна боротьба за існування призвела до того, що краса її зів'яла, обличчя перетворилося на мішанину глибоко прокреслених часом зморшок і обвислих складок шкіри. Давно вже перестали заходити залицяльники.

По замерзлій з льодом землі Обі пройшов всередину хліва і, тримаючи руки в кишенях, встав перед матір'ю. Вона огріла його по плечу важкою палицею:

— Обі!

Він здригнувся, і вона садонула його ще три рази, з кожним ударом вимовляючи:

— Обі!.. Обі!.. Обі!..

Кілька років тому таке биття залишило б на його тілі синці та гулі. Але тепер він був занадто великим і сильним, щоб відчувати біль від ударів палиці. Це злило мати ще більше. А у нього починали горіти вуха від злості, з якою вона вимовляла його ім'я. Зі своїм маленьким злобним ротом вона нагадувала Обі павука. Чорну вдову…

Він згорбився, намагаючись здаватися поменше.

— Що трапилося, мамо?

— Де ти бовтаєшся, коли тебе мати кличе? Її обличчя скривилося. Колись пухке, як слива, тепер воно перетворилося на м'ятий сухий чорнослив.

— Обі — ти бик. Обі — ти осел. Обі — ти дурень. Де ти був?

Обидва підняв руку, захищаючись від чергового удару палицею.

— Я збирав яйця, мамо. Збирав яйця.

— Подивися на цей бедлам! Тобі ніколи не спадало на думку прибрати тут, перш ніж той, у кого вистачає мізків, скаже тобі про це?

Обі озирнувся, але не побачив нічого, що могло б так завести її. Роботи завжди було предостатньо. З-під колод в стійлах висовували свої носи щури, їх вусики ворушилися, коли вони принюхувалися, дивлячись на людей чорними намистинками очей й слухаючи своїми маленькими вушками.

Він обернувся до матері, але питати не було сенсу. Вона завжди буде незадоволена, в будь-якому випадку.

Мати тицьнула пальцем на землю у себе під ногами:

— Подивися сюди. У тебе ніколи не з'являлося думки прибрати цей гній? Як тільки прийде відлига, він потече під стіну і в будинок, де я сплю. Ти думаєш, я годую тебе за те, що ти байдикуєш? Тобі не здається, що за своє проживання тут треба відпрацьовувати, ти, лінивий дурень? Так-так, Обі, ти просто придурок!

Цим словом вона вже обзивала його не раз. Обі дивувався іноді, що мати зупинилася на одному рівні і не вчиться нічому новому. Коли він був маленьким, йому здавалося, що у неї неперевершений дар читати думки і такий гострий язик, що вона може поранити його словами. Зараз, коли він виріс, йому стало іноді здаватися, що дар читати думки і слова її теж стали менш значними. І взагалі, чи не є її влада над ним чимось… штучним, ілюзією? Подумаєш, лякало зі злісним маленьким ротом!..

І все ж у неї ще були якісь особливі прийоми, за допомогою яких вона перетворювала його в повну нікчемність. І крім того, вона була його мати. А людині слід шанувати свою матір. Це — найважливіше з того, що зобов'язана знати людина. Вона постаралася, щоб він добре засвоїв цей урок.

Обі не уявляв собі, що можна робити ще якусь роботу, крім тієї, що робив. Він працював від сходу до заходу. Він був гордий тим, що не ледачий. Він був людиною дії. Він сильний і працює за двох. Він все робить краще, ніж хто-небудь з відомих йому людей. З чоловіками у нього не було ніяких проблем. Однак жінки бентежили його. Він ніколи не знав, що робити, коли поблизу виявлялася жінка. Він був таким великим, але при жінках відчував себе нікчемним…

Обі шаркнув ногою по темній слизькій купі під ногами, оцінюючи цю тверду, як камінь, масу. Шлунки тварин знали свою справу; гній замерзав раніше, ніж він встигав його прибрати; за довгу холодну зиму шар наростав за шаром… Час від часу Обі розкидав по верху солому, щоб було безпечніше ступати. Йому зовсім не хотілося, щоб мати посковзнулася і впала. Але проходило зовсім небагато часу, і знову солома покривалася заледенілим гноєм, і приходила пора настилати нову…

— Мамо, все кругом замерзло.

Він завжди знімав гній з підлоги, як тільки маса починала розморожуватися і з'являлася можливість її підчепити. Навесні, з потеплінням, коли хлів заповнювали дзижчачі мухи, він запросто знімав бруд цілими шарами. Але не зараз. Зараз він являв собою спаяну воєдино, тверду масу.

— Вічно ці виправдання! Хіба не так, Обі? Для своєї матері ти знаходиш тільки виправдання. Ти, нікому не потрібний виродок..

Вона склала руки на грудях, сердито дивлячись на нього. Обі не міг говорити неправду, не міг прикидатися, і вона добре знала про це.

Обі пильно оглянув темний хлів і побачив важку сталеву лопату-шкребок, притулену до стіни.

— Я все приберу, мамо. Повертайся додому прясти, а я гарненько вичищу весь хлів.

Він не дуже уявляв собі, як відшкребе твердий замерзлий бруд, але знав: доведеться це зробити.

— Починай прямо зараз, — гаркнула мати. — Поки світло. Коли стемніє, я хочу, щоб ти сходив у місто, до Латеї, за ліками для мене.

Тепер він знав, чому вона шукала його в хліві.

— Коліна знову болять, — поскаржилася вона, ніби бажаючи обірвати всі можливі заперечення з його боку.

Він ніколи не заперечував. Хоча і хотів деколи. А вона завжди знала, про що він думає.

— Сьогодні ти почнеш в хліві, а завтра можеш прибирати бруд всюди, поки все не вичистиш. А до кінця дня ти повинен сходити мені за ліками.

Обі потягнув себе за вухо і втупився в підлогу. Він зовсім не хотів бачити Латею, жінку з цими ліками. Він її не любив. Вона завжди дивилася на нього, як на нікчемного черв'яка. Вона була злісною, як фурія. А що ще гірше, вона була чаклункою. Той, кого Латея не любила, неодмінно зазнавав страждань. Всі боялися Латеї, тому Обі не відчував себе в своїй нелюбові до неї самотнім.

— Я сходжу, мамо. І принесу ліки. І ти не турбуйся, я почну віддирати цей бруд, зроблю все, як ти сказала.

— Мені доводиться розтлумачувати тобі кожну дрібницю, так, Обі? — Мати пропалила його поглядом. — Не розумію, який сенс ростити такого марного виродка, — додала вона ледь чутно. — Мені б слід було на самому початку прислухатися до поради Латеї.

Обі часто доводилося чути, як їй шкода себе, що залицяльники більше не приходять, що ніхто так і не захотів одружуватися на ній… Обі був прокляттям, яке вона несла, шкодуючи про скоєне. Позашлюбний син з самого початку доставляв їй одні клопоти. Не будь Обі, вона, можливо, змогла б знайти собі чоловіка, який забезпечив би її…

— І щоб ніяких дурниць в місті… Не затримуйся там.

— Не буду, мамо. Мені дуже шкода, що в тебе сьогодні так болять коліна.

Вона знову огріла його палицею:

— Вони б так не хворіли, якби не треба було пасти великого тупого бика, наглядаючи, щоб він робив, що слід.

— Так, мамо.

— Ти яйця зібрав?

— Так, мамо.

Вона з підозрою оглянула його, потім засунула руку в кишеньку лляного фартуха і витягла монету.

— Скажи Латеї, щоб вона тобі теж зробила засіб. Може, ми зможемо позбавити тебе від зла Володаря. Якщо вдасться вигнати з тебе зло, може бути, ти не будеш таким нікчемним.

Час від часу мати шукала засіб від того, що вона називала його «гріховною натурою». Вона пробувала різні зілля. Коли він був малий, вона часто змушувала його пити пекучий порошок, який змішувала з мильною водою. Потім вона замикала Обі в загороду в хліві, сподіваючись, що зло не захоче там бути, що вилетить із замкненого в неволі земного тіла.

У тій загородй не було перегородок, як у стійлах у тварин. Загорода була зроблена з щільно підігнаних одна до одної дощок. Влітку там було жарко, як у духовці. Коли вона змушувала Обі приймати пекучий порошок, а потім тягнула його за руку в загороду і замикала там, хлопчик ледь не вмирав від страху: а раптом вона вже не випустить його або ніколи не дасть попити води?.. І він радів, коли вона приходила бити його — адже для цього доводилося випускати бранця, — і він верещав від радості, а вона своїми побоями намагалася змусити його замовчати…

— Ти купиш у Латеї мої ліки і засіб для себе. — Мати тримала в руках маленьку срібну монету, злобно примруживши очі. — І не витрачай нічого на жінок.

Він знав, що, кажучи про жінок, вона насміхалася над ним.

У Обі не діставало сміливості заговорювати про що-небудь з жінками. Він завжди купував тільки те, що говорила йому матір. І ніколи ще не витрачав гроші на що-небудь стороннє — він боявся гніву матері.

Він дуже не любив, коли вона веліла йому не витрачати гроші даремно. Адже він ніколи їх даремно і не витрачав. При цьому у нього виникало відчуття, що вона намагається змусити його думати так, як він ніколи не збирався. У нього виникало почуття провини, хоча він і не робив нічого поганого. І це перетворювало будь-які його думки в злочин, навіть якщо злочинних думок у нього не було.

Він потягнув себе за вухо, яке вже палало.

— Я їх не витрачу, мамо.

— І одягнися попристойніше. Не як безмозкий бик. Мені вже й так за тебе соромно перед людьми.

— Добре, одягнуся, мамо. Подивишся.

Обі збігав у дім, приніс фетрове кепі і коричневу вовняну куртку. У такому одязі було не соромно піти в Греттон, що знаходився в парі миль на північний захід. Мати спостерігала, як він повісив речі там, де вони не забрудняться, аж поки він не збереться в місто.

Совковою лопатою Обі почав зчищати твердий, наче камінь, бруд. Сталева лопата дзвеніла, ніби дзвін, кожен раз, коли він з риком вгризався в замерзлу землю. Осколки чорного льоду, як від вибуху, розліталися на всі боки, забризкували штани. Кожен з них був всього найдрібнішої піщинкою, вирваною з темної гори бруду.

Обидві судилася довге робота. Але він її не боявся. Часу в нього було в надлишку.

Мати кілька хвилин спостерігала за ним з дверного отвору, щоб упевнитися, що він працює в поті чола. Залишившись задоволеною тим, як йде справа, вона зникла, залишивши придурка роздумувати про майбутні відвідини Латеї.

«Обі».

Обі завмер.

Щури, знову повернувши голови, теж затихли. Їхні чорні оченята спостерігали за тим, як він спостерігає за ними.

Обі почув, як за матір'ю зачинилися двері. Мати, прядильниця, відправилася прясти вовну. Пан Тачман привозив їй шерсть, з якої вона пряла нитки для його ткацького верстата. Жалюгідна плата за таку працю підтримувала існування матері і її незаконнонародженого сина.

«Обі».

Обі добре знав цей голос. Він його чув з тих пір, як пам'ятав себе. Матері він ніколи про нього не говорив. Вона б розлютилася і вирішила, що його кличе Володар зла.

Вона б змусила його ковтати ще більше настоїв і зілля. Він став занадто великим, щоб його можна було замкнути в загоні. Але він ще не настільки виріс, щоб його не можна було змусити пити зілля Латеї. Коли один з щурів захотів прошмигнути повз нього, Обі наступив йому на хвіст.

«Обі».

Щур видав короткий писк. Сірі лапки заметляли в спробі втекти. Маленькі кігті зашкребли по чорному льоду.

Обі нахилився і схопив товсте, покрите хутром тільце. Він невідривно дивився на вусату мордочку. Голова щура крутилася з боку в бік. Чорні очки-намистинки спостерігали за людиною.

Ці очі були наповнені страхом.

«Здавайся».

Обі подумав про те, що життєво необхідно вивчати нові речі.

І з швидкістю лисиці відкусив щуру голову.

8

Дженнсен невідривно дивилася на буйну юрбу, влаштувавшись в тому кутку залу, який здався їй найбільш безпечним. Себастян розмовляв з господинею таверни, спершись на дерев'яну стійку. Господиня була великою жінкою, страхітливо похмурою, і виглядала так, немов давно звикла до неприємностей і готова подолати будь-яку нову біду.

Кімната була повна людей, в основному чоловіків, і це були веселі чоловіки. Деякі кидали кості або грали в інші ігри. Хтось займався перетягуванням рук. Майже всі пили, обмінювалися жартами, і гучні реготи подекуди стрясали столи.

Сміх для Дженнсен звучав як образа. В її світі не було місця радості. І не могло бути!..

Минулий тиждень залишився в пам'яті якоюсь невиразною плямою. Чи пройшло вже більше, ніж тиждень? Дженнсен не могла точно пригадати, як довго тривало їх подорож. Та й яке це мало значення?

Дженнсен була незвична до суспільства. Люди для неї завжди становили небезпеку. Групи людей викликали тривогу — тим більше відвідувачі таверни, які шуміли, пили, грали в азартні ігри. Помітивши її, стоячу біля стіни, вони тут же забули жарти і перестали кидати кістки. Зустрівши спрямовані на неї пильні погляди, Дженнсен знову наділа капюшон плаща, сховавши густі кучері. Цього руху вистачило, щоб відвідувачі таверни знову зайнялися кожен своєю справою.

Руде волосся Дженнсен притягувало погляди людей як магнітом, особливо тих, хто був забобонним. Руде волосся зустрічалися досить рідко, так що відразу викликало підозру. Люди починали тривожитися, чи не володіє рудоволоса дівчина даром. чи може, вона і зовсім чаклунка?..

Дженнсен, зустрічаючись з людьми очима, використовувала їх страхи. Раніше така поведінка служила їй захистом і часто кращим, аніж ніж.

Після того як відвідувачі таверни відвернулися від неї, повернувшись до напоїв і гри в кості, дівчина знову подивилася в сторону стійки. Кремезна господиня таверни роздивлялася її, Дженнсен.

Втім, жінка тут же перевела очі на Себастяна. Той поставив їй ще одне питання. Господиня схилилася ближче. Через нестихаючий гомін розмов, жартів, укладення парі, веселі заздоровниці, суперечки і сміх Дженнсен не чула їхньої розмови. Себастян кивнув у відповідь на слова жінки, які та сказала йому майже в вухо. Потім вона показала пальцем поверх своїх гостей, явно вказуючи напрямок.

Себастян випростався, вийняв з кишені монету й поклав її на стійку. Взявши монету, господиня видала йому ключ. Себастян взяв ключ зі стійки, протертої незліченною кількістю кухлів і рук, підніс до рота свій кухоль і явно побажав жінці щось приємне.

Підійшовши до краю стійки, він схилився до Дженнсен так, щоб вона могла його почути, і жестом показав на кружку:

— Упевнені, що вам не хочеться випити?

Дженнсен негативно похитала головою. Себастян перевів погляд на відвідувачів таверни. Ті ніби займалися своїми справами.

— Добре, що ви знову наділи капюшон. Побачивши ваше волосся, господиня немов оніміла. Але потім язик у неї розв'язався.

— Господиня її знає? Вона все ще живе тут, в Греттоні, як казала мама?

Себастян зробив великий ковток, спостерігаючи, як кубик, перекотившись, приніс переможцю купу гучних привітань.

— Господиня розповіла мені, де її знайти.

— А кімнату вдалося зняти?

— Тільки одну. — Себастян зробив ще один великий ковток і побачив її реакцію. — Та воно і краще на всяк випадок бути разом. Я думаю, удвох ми будемо в більшій безпеці.

— Я б воліла спати з Бетті. — Зрозумівши як це прозвучало, Дженнсен зніяковіло відвела погляд і додала: — Аніж в таверні, я маю на увазі. У місці, де так багато людей, мені хочеться бути одній. Я б відчувала себе в лісі в більшій безпеці, ніж тут, в приміщенні. Я не мала на увазі…

— Я розумію, що ви мали на увазі. — У блакитних очах Себастяна ховалася посмішка. — Вам піде на користь поспати в приміщенні. Ніч буде важкою. А Бетті зовсім непогано і в стайні.

Людина, що тримала стайню, була трохи здивована, коли його попросили взяти на ніч козу, але коням сусідство кози подобалося, і він погодився.

В ту, найпершу ніч, Бетті, напевно, врятувала їм життя. Себастян би зі своєю лихоманкою, принаймні, точно не вижив…

Але Дженнсен знайшла сухе місце під виступом скелі. У ніші виявилося достатньо місця для всіх. Потім Дженнсен нарізала і накидала ялинових гілок, щоб холод каменю не позбавляв їх залишків тепла. Супутника Дженнсен поклала на гілки, лягла поруч сама і поклала Бетті. В результаті коза закривала доступ холоду і давала їм тепло, і у них вийшла суха тепла постіль…

Дженнсен постаралася в ту ніч не думати про нещастя. Вона навіть відчула полегшення, коли Себастян зумів заснути. До ранку в його хвороби настала криза.

Але насталий ранок став першим в новому безрадісному житті без матері.

Не один день Дженнсен переслідувала думка про те, що вона залишила тіло матері, що мати опинилася кинутою. Страхітлива кривава сутичка поверталася до Дженнсен в кошмарах. Вдень вона раз у раз приймалася ридати, і серце її розривалося від муки. Життя здавалося порожнім і безглуздим.

Однак вони зуміли врятуватися. Інстинктивне прагнення до життя — як і розуміння, що мати пожертвувала собою заради дочки, — змушували Дженнсен триматися. Часом вона шкодувала, що така боязка, що не може прийняти смерть і єдиним махом покінчити з усім цим. Але жах від того, що її переслідують, змушував дівчину пересувати ноги. І тим не менше приходили іноді миті, коли вона відчувала абсолютно люту спрагу жити і бажання не допустити, щоб всі жертви матері виявилися марними…

— Нам треба повечеряти, — сказав Себастян. — У них є теляча печеня. І зрештою, вам краще виспатися в теплому ліжку, а вже потім зустрітися зі своєю старою знайомою. Поки ви будете спати, я посторожую.

Дженнсен похитала головою:

— Ні. Давайте відвідаємо її зараз. Ми зможемо виспатися пізніше.

Вона бачила, як люди їли густу печеню з дерев'яних мисок, але її зовсім не приваблювала думка про їжу.

Себастян уважно подивився супутниці в обличчя і зрозумів, що її не відговорити від прийнятого рішення. Тоді він осушив кухля і поставив на стійку:

— Це недалеко. Ми якраз в потрібному районі міста.

На вулиці в наступаючих сутінках Дженнсен запитала:

— Чому ви вирішили зупинитися тут, в цій таверні? Адже були більш приємні місця, і люди там не виглядали такими… грубими.

Блакитні очі Себастяна обмацали будівлю, темні дверні отвори, алеї, а пальці торкнулися плаща на рівні руків'я меча — це давало впевненість у своїх силах.

— Грубий натовп задає менше питань. Особливо таких, на які ми не хочемо відповідати.

Він здавався Дженнсен людиною, яка звикла уникати всіляких питань про себе.

Дівчина ступала вздовж вузької канави по замерзлій колії, слідуючи до будинку жінки, яку ледь пам'ятала. Вона вперто чіплялася за надію, що ця жінка допоможе їй. Мабуть, у матері були вагомі причини не ходити більше до цієї жінки, але Дженнсен нічого не приходило в голову, крім бажання знайти у неї допомогу.

А допомога Дженнсен була необхідна. Судячи з того, що п'ятеро ворогів мертві, слід припустити, що переслідувачів було, принаймні, два кводи. Це означало, що за нею все ще полюють троє вбивць. А можливо й більше. І навіть якщо зараз мисливців за нею поблизу немає, то скоро вони напевно з'являться.

Їм тоді вдалося втекти з дому по таємній стежці — мабуть, солдати не знали про неї, — і таким чином вони з Себастяном тимчасово встигли відійти на безпечну відстань. Дощ, напевно, зробив і добру справу, змив сліди. Можливо, вони спаслися і їм нічого більше не загрожує. Але переслідував Дженнсен сам лорд Рал, а значить, не менш можливим було і те, що вбивці магічним чином, крок за кроком, наближаються до неї. Після кривавого зіткнення в своєму будинку Дженнсен відчувала жах від однієї лише думки, що це може повторитися…

На безлюдному перехресті Себастян вказав направо:

— Ось ця вуличка.

Вони пройшли повз темні будинки, у яких не було вікон і які, очевидно, цілком могли використовуватися як склади. Схоже, ніхто на цій вулиці не жив. Скоро будинки залишилися позаду. Дерева, безлисті від жорстоких вітрів, немов збилися попереду в купу.

— Судячи зі слів господині, — сказав Себастян, — будинок знаходиться он там, біля тієї групи дерев.

Дорога виглядала так, немов нею майже не користувалися. Слабке світло з віддаленого вікна ледь пробивався крізь голі гілки дуба і вільхи. Світло зовсім не виглядало привітним запрошенням — скоріше це було світло тліючого багаття, яке радить необережному подорожньому триматися подалі.

— Чому б вам не зачекати тут? — Сказала Дженнсен. — Можливо, буде краще, якщо я піду одна?

Вона натякнула Себастяну що він може не йти з нею. Більшість людей не хочуть зв'язуватися з чаклунками. Дженнсен сама б з радістю не робила цього, будь у неї хоч найменший вибір.

— Я піду з вами.

Себастян виявляв явну недовіру до всього, що було пов'язане з магією. Те, як його очі розглядали темний будинок серед гілок і кущів, видавало, що він для виду хоробриться, намагається не показати свого страху…

Дженнсен вилаяла себе за те, що посміла навіть помислити подібне. Адже Себастян бився з д'харіанськими солдатами, які не тільки перевершували його габаритами, але і числом. Він міг тоді залишитися в печері і не ризикувати своїм життям. Він міг запросто втекти від цієї бійні. Його страх перед магією тільки доводить, що він розсудлива людина. Дженнсен, сама будучи в такому ж становищі, дуже добре розуміла тих людей, які боялися магії.

Вони зійшли з дороги і рушили по вузькій стежці, серед дерев. Під ногами рипів сніг. Себастян боязко оглядався навкруги, в той час як вся увага Дженнсен була направлена на сам будинок. За цим невеликим будинком вгору по схилу починався ліс. Дженнсен вирішила, що тільки ті, у кого була в цьому гостра необхідність, наважилися б пройти до цих дверей через ліс.

Але раз чаклунка живе в такій близькості від міста, значить, вона з тих, хто допомагає людям, кому люди довіряють. Цілком можливо, що жителі громади цінують і поважають цю жінку. Хоча б як цілительку, яка присвятила життя іншим. І її не треба боятися…

Вітер завив в деревах, схилених навколо. Дженнсен постукала в двері. Себастян вивчав ліс з обох боків будинку. Вдалині, позаду них, вогні будинків вказували зворотний шлях.

Поки вони чекали, Дженнсен теж втупила погляд у навколишню темряву. Їй уявилися спостерігаючі за нею з темряви очі, і волосся в неї на потилиці заворушилося.

Двері нарешті прочинилися, але рівно настільки, щоб можна було розгледіти гостей.

— Так? — Почувся жіночий голос.

Дженнсен ледве розрізняла риси обличчя жінки, але та цілком могла розгледіти Дженнсен при світлі, вирвалася з прочинених дверей.

— Ви — Латея? Чаклунка?

— А що?

— Нам сказали, що тут живе латея-чаклунка. Якщо це ви, то чи не можна нам увійти?

Двері ширше не прочинилися. Дженнсен закрив пощільніше свій плащ — не стільки від холодного нічного повітря, скільки від не надто теплого прийому. Невідривний погляд жінки перемістився на Себастяна, потім знову повернувся до Дженнсен.

— Я не повитуха. Якщо ви хочете вибратися з біди, в яку потрапили, в цьому я не можу допомогти. Ідіть до повитухи.

Дженнсен помертвіла:

— Але ми тут не для цього!

Жінка якийсь час пильно роздивлялася двох чужинців біля дверей свого будинку.

— Тоді що за ліки вам потрібно?

— Не ліки, а… заклинання. Я вже зустрічалася одного разу з вами. Мені потрібне заклинання, яке ви наклали на мене… коли я була дитиною.

— Коли? — Жінка спохмурніла. — І де?

Дженнсен відкашлялася:

— У Народному Палаці. Коли я там жила. Ви допомогли мені, коли я була маленькою.

— Допомогла тобі в чому? Говори ж, дівчина!

— Допомогли… заховати мене. Якимось закляттям, я думаю. Я тоді була зовсім маленька, тому я точно не пам'ятаю.

— Сховати тебе?

— Від лорда Рала.

Запала мовчанка.

— Ви пам'ятаєте? Мене звати Дженнсен. Я тоді була зовсім дитиною. — Дженнсен скинула з голови капюшон, так, щоб жінка змогла побачити її руді кучері.

— Дженнсен?.. Я не можу згадати тебе, але волосся твоє пам'ятаю. Не часто зустрінеш таке волосся.

У Дженнсен відлягло від серця і піднявся настрій.

— Це було давно. Я так рада, що…

— Я не маю справи з такими речами, — обірвала її жінка. — І ніколи не мала. Я не накладала на тебе чари.

Дженнсен оніміла від подиву. Вона не знала, що сказати. Вона була впевнена, що саме ця жінка колись накладала на неї закляття.

— Тепер ідіть геть. Обидва. — Двері почали закриватися.

— Почекайте, будь ласка. Я вам заплачу. — Дженнсен залізла в кишеню і поспішно вийняла монету. Тільки простягнувши її в прочинені двері, вона побачила, що це золото. Жінка деякий час роздивлялася монету, ймовірно, роздумуючи, чи варто знову втягувати себе в страшний злочин вищого розряду, хоча перед нею і був зараз невеликий статок.

— Тепер згадали? — Запитав Себастян. Жінка перевела погляд на нього:

— А ти хто?

— Просто друг.

— Латея, мені знову потрібна ваша допомога. Моя мати… — Дженнсен не могла змусити себе вимовити неминуче і почала по-іншому: — Я пам'ятаю, як моя мати розповідала мені про вас і як ви одного разу допомогли нам. Я в той час була зовсім дитиною, але пам'ятаю, що на мене накладали чари. Їх сила з роками вичерпалася. Мені знову потрібна ваша допомога.

— Але ти звернулася не за адресою, не до тієї людини. — Кулаки Дженнсен стиснулися. У неї більше не було ніяких слів. Вона змогла придумати тільки одне.

— Латея, будь ласка. Я просто божеволію. Мені потрібна допомога.

— Вона запропонувала вам пристойну суму грошей, — втрутився Себастян. — Якщо ви ще раз скажете, що ми звернулися не до тієї людини, я вважаю, нам доведеться зберегти це золото для потрібної нам людини.

Латея хитро посміхнулася йому:

— О, я сказала, що вона звернулася не до тієї людини, але я не сказала, що не можу заробити запропоновані гроші.

— Я не розумію, — сказала Дженнсен, притримуючи плащ біля горла, оскільки її била дрож.

Латея деякий час пильно дивилася на гостей, немов бажала упевнитися, що вони уважно слухають її.

— Ви шукаєте мою сестру Алтею. Я — Ла-Тея. Вона — Ал-Тея. Саме вона допомогла вам, а не я. Твоя мати, мабуть, сплутала імена, або ти запам'ятала невірно. Ця помилка досить часта. Тоді ми були разом. Ми з алтеєю обдаровані по-різному. Саме Алтея допомогла тобі і твоїй матері, а зовсім не я.

Дженнсен заціпеніла від розчарування. Втім, вона не відчувала себе переможеною. Існувала ще тоненька ниточка надії.

— Будь ласка, Латея, не могли б мені на цей раз допомогти ви? Замість сестри?

— Ні. Я нічого не можу зробити для тебе. Я сліпа у таких випадках. Тільки Алтея може бачити діри в світі. А я не можу.

Дженнсен не знала, що це означає — діри в світі.

— Сліпа… в моєму випадку?

— Так. Я сказала тобі, що не вмію. А тепер іди! — Жінка почала закривати двері.

— Почекайте! Будь ласка! Можете хоча б сказати, де живе ваша сестра?

Чаклунка знову глянула на повне очікування лице Дженнсен:

— Це небезпечна справа…

— Це — послуга, — сказав Себастян голосом холодним, як ніч навколо. — І золота марка — ціна її. За марку ми хоча б повинні дізнатися, де зможемо знайти вашу сестру.

Латея обдумала почуте, потім таким же холодним голосом, яким тільки що говорив Себастян, сказала:

— Я не хочу мати нічого спільного з справами такого роду. Зрозуміло? Нічого! Якщо Алтея робить щось таке — це її справа. Запитайте у Народному Палаці.

Дженнсен стало здаватися, що вона пам'ятає подорож до жінки, яка живе не дуже далеко від палацу. Вона тоді думала, що це Латея, але напевно там жила її сестра Алтея…

— Але чи не можете ви сказати ще що-небудь? Де вона живе, як ми можемо її знайти?

Себастян поклав руку на двері перш, ніж жінка встигла закрити її.

— Все це — занадто жалюгідні відомості. За запропоновану плату нам належить більше.

— Це невелика плата за те, що я вже сказала вам. Я дала інформацію, яка вам потрібна. Якщо моя сестра хоче випробовувати долю, її справа. А от у чого я не потребую за будь-яку плату, так це неприємностей.

— Ми не хотіли доставити вам неприємності, — сказала Дженнсен. — Нам тільки необхідна допомога. Якщо ви не можете допомогти, ми дякуємо вам за ім'я вашої сестри. Ми будемо шукати її. Але є ще деякі важливі речі, які я б хотіла дізнатися. Не могли б ви сказати…

— Якщо у вас є хоч якась розсудливість, ви залишите Алтею в спокої. Такі, як ви, приносять нам тільки шкоду. А тепер геть від моїх дверей, ні то я напущу на вас кошмари.

Дженнсен подивилася на її обличчя, яке виглянуло з тіні.

— Кошмар на нас вже наслали, — сказала вона і рушила геть.

9

Відчуваючи себе модно одягненим, Обі йшов у своєму кепі і коричневій вовняної куртці по вузьких вуличках, наспівуючи мелодію, яку почув, проходячи повз таверни. Перед поворотом на дорогу, що веде до будинку Латеї, йому довелося пропустити проїжджаючого мимо вершника. Вуха коня повернулися до нього. Колись у Обі теж була конячка, і він любив їздити верхи, але мати вирішила, що вони не можуть дозволити собі тримати коня. Більш практичним було мати биків — вони робили більше роботи, — але з ними особливо не подружишся.

Обі йшов по темній дорозі, і під його черевиками скрипів сніг. Назустріч йому пройшла якась пара. Напевно, теж ходили до Латеї за зіллям. Жінка насторожено глянула в його бік. На темній дорозі це було природно, а крім того, Обі знав, що деяких жінок його вид просто лякає. Чоловік, що йшов поруч з нею, зустрівся з Обі очима — хоча мало хто з чоловіків дивився на нього…

Їх погляди нагадали Обі про щура. Він посміхнувся при згадці про те, як дізнається нові речі. Здається, чоловік і жінка подумали, що він сміється з них. Тоді Обі підняв перед леді своє кепі. Вона у відповідь трохи посміхнулася. Це була добра, нічого не значуща усмішка — так Обі часто посміхалися жінки. А він одразу починав відчувати себе блазнем…

Пара розчинилася в темряві. Обі ж, засунувши руки в кишені куртки, повернув до будинку Латеї. Він терпіти не міг ходити туди в темряві. Чаклунка сама по собі лякала його, а нічний похід до неї викликав ще більший страх…

Обі судорожно вдихнув прохолодне зимове повітря. Він не боявся чинити опір грубій силі, але знав, що безпорадний перед чаклунством. Він знав, в який жалюгідний стан ввергає його зілля Латеї. Воно пропалювало Обі, входячи в нього і вируючи всередині. Зілля не тільки викликало біль, від нього Обі втрачав владу над собою, а опісля відчував у собі щось звірине. Це було так принизливо.

Він чув історії про людей, які розлютили чаклунку. Їх спіткала жахлива кара — лихоманка, сліпота, повільна, навмисно болісна смерть. Одна людина зійшла з розуму і голою кинулася в болото. Люди говорили, що чоловік якимось чином розлютив чаклунку. Його знайшли загиблими від укусу змії, він весь розпух і став багряним; тіло його плавало серед осклизлих водоростей.

Обі не міг уявити, що зробив цей чоловік, щоб заслужити від чаклунки таку долю. Адже він повинен був знати про небезпеку і остерігатися цієї старої сварливої баби.

Іноді Обі переслідували кошмари про те, що за допомогою свого чаклунства вона може зробити щось таке і з ним. У владі Латеї було пронизати його тисячами списів. І навіть здерти м'ясо з кісток. Або зварити його очі прямо в голові. А то й зробити так, щоб його язик розпух, і тоді він подавиться і задихнеться, випробувавши страшні муки…

Він поспішив до будинку чаклунки. Раніше почнеш, раніше закінчиш… Обидва вже добре знав про це.

Підійшовши до дверей, він постукав:

— Це Обі Шолк. Мати прислала мене за ліками.

Чекаючи відповіді, він спостерігав, як його подих хмаркою піднімається до неба. Двері нарешті відкрилася, і латея заходилася роздивлятися його. Він подумав, що чаклунка могла б подивитися на нього, і не відкриваючи двері. Іноді, коли він чекав, поки Латея змішає зілля, до неї приходили люди, і вона запросто відчиняла двері. Однак, якщо приходив Обі, вона завжди спочатку розглядала його в щілинку.

— Обі.

Її голос був такий же пісний, як і вираз обличчя. Вона відкрила двері, впускаючи його. Обережно, виявляючи належну повагу, Обі протиснувся всередину. Він огледівся, хоча добре знав це місце. Він стежив за тим, щоб не бути з нею занадто напористим.

Латея не відчувала до нього ані краплі страху і запросто підштовхнула його плечем, спонукаючи пройти в кімнату.

— Знову у твоєї матері коліна? — Запитала вона, закриваючи двері, з яких тягнуло холодним повітрям. Обі кивнув, втупившись у підлогу:

— Вона каже, що вони дуже болять і їй треба б ваших ліків. — Він знав, що доведеться сказати і про решту. — Вона також попросила прислати… чого-небудь і для мене.

Лате посміхнулася своєю звичайною хитрою посмішкою:

— Що-небудь для тебе, Обі?

Обі знав — їй прекрасно відомо, що він має на увазі. Він завжди приходив тільки за двома зіллями: одним для матері, іншим — для нього. Їй, однак, подобалося, щоб він це говорив. Латея була огидна, як зубний біль.

— Яке-небудь засіб для мене теж. Так сказала мама.

Лице чаклунки наблизилося до нього. Вона розглядала його. Підступна посмішка все ще кривила її рот.

— Засіб від зла. — Її голос перейшов в шипіння. — Адже так, Обі?.. Мамуся Шолк хоче, щоб ти приймав саме це?

Обі прокашлявся і кивнув. Він відчував свою нікчемність і знову втупився в підлогу.

Погляд Латеї затримався на ньому. Обі занепокоївся. Що було в цій розумній голові, які диявольські думки, які похмурі плани?..

Нарешті вона пішла за компонентами для складання зілля. Вони зберігалися у високій шафі з висувними ящиками. Грубо зроблені соснові дверцята шафи рипнули, коли чаклунка потягнула за них. Потім вона притиснула бутлі до грудей і понесла їх до столу в середині кімнати.

— Вона не полишає своїх спроб, правда, Обі? — Голос став монотонним, немов чаклунка розмовляла сама з собою. — Вона як і раніше намагається, хоча нічого не змінюється.

Масляна лампа на встановленому на козлах столі освітила цілий ряд бутлів. Чаклунка виставляла їх одну за одною, подовгу тримаючи кожну перед очима.

Вона роздумувала. Напевно, про те страшне місиво, яке повинна намішати для нього на цей раз. А може, про те, який хворобливий стан вона накличе на нього цього разу, намагаючись викорінити таємничу злу силу, що живе в ньому.

Дубові поліна в каміні палахкотіли яскравим жовто-помаранчевим полум'ям, поширюючи навколо сильний жар і добре освітлюючи кімнату. У Обі і матері посеред кімнати знаходилася лише яма для вогнища. Йому дуже подобалося, що дим з каміна у Латеі йде вгору по димоходу, а не зависає в кімнаті перш, ніж вийти через маленький отвір в даху. Обі подобався справжній камін, і він думав, що вдома слід зробити такий же. Кожного разу, приходячи до Латеї, він вивчав, як влаштований камін. Дуже важливо дізнаватися нове…

Тому він поглядав і на Латею, бачачи, як вона наливає рідини з бутлів в банку з широким горлом. Додаючи чергову рідину, вона розбовтувала суміш скляною паличкою. Нарешті, задоволена результатом, вона налила ліки в маленьку пляшку, закрила пробкою і вручила пляшечку гостю:

— Це для твоєї матері.

Обі передав їй монету. І наважився зітхнути лише після того, як вона взяла монету вузлуватими пальцями, кинула в кишеню і знову повернулася до столу. Там вона мовчки підняла кілька бутлів, вивчаючи їх вміст при світлі вогню.

Обі не подобалося розмовляти з Латеєю, але від її мовчання йому ставало і зовсім незатишно. Нічого путнього для розмови в голову не приходило, але треба було хоч щось сказати…

— Мама буде задоволена ліками. Вона сподівається, що вони допоможуть для її колін.

— І сподівається вилікувати сина, чи не так? — Обі знизав плечима, вже шкодуючи, що затіяв цю пусту розмову.

— Так, пані.

Чаклунка глянула через плече:

— Я вже говорила матусі Шолк… Я сумніваюся, що від цього буде якийсь толк.

Обі теж так думав, оскільки не вірив, що йому потрібне лікування. У дитинстві він думав, що мати все знає краще і не буде давати йому ліки, якщо вони не потрібні, однак з тих пір багато чого змінилося. І мати більше не здавалася Обі такою мудрою.

— Вона ж повинна піклуватися про мене. І вона весь час намагається, щоб було краще.

— А можливо, вона сподівається, що це лікування допоможе їй позбутися від тебе?

Латея вимовила останню фразу бездумно, продовжуючи возитися з бутлями.

«Обі».

У Обі голова пішла обертом. Він не кліпаючи дивився в спину чаклунки. Досі така ідея ніколи не приходила йому в голову. Невже Латея сподівалася, що її засіб позбавить матір від бастарда?.. Мати ходила до Латеї в гості. Можливо, вони обговорювали це?..

Невже він, як недоумок, вірив, що ці дві жінки бажають йому добра, а все було навпаки?.. Може, вони давно виношували плани отруїти його?

Адже якщо з ним щось трапиться, матері більше не треба буде утримувати його. Вона часто лаялася, що він багато їсть. Час від часу вона заявляла, що їй доводиться працювати не стільки на себе, скільки на нього, і саме через нього вона не може зібрати грошей. А якби вона відкладала гроші, які доводиться роками витрачати на його лікування, то зараз би вже жила в затишному будиночку.

Але ж якщо з ним щось станеться, матері доведеться самій виконувати всю роботу…

А може, обидві жінки хотіли вбити його просто по злобі?..

Можливо, вони не продумали все так як слід, як вчинив би Обі. Мати часто дивувала його своєю простодушністю.

Обі спостерігав, як на рідкому волоссі чаклунки мерехтить відбите світло.

— Сьогодні мама сказала, що їй варто було б зробити те, що ви радили з самого початку.

Латея, наливаючи густу коричневу рідину в банку, обернулася через плече:

— Значить, тепер вона вважає так?

«Обі».

— А що ви радили мамі із самого початку?

— Хіба це не ясно?

«Обі».

У його жилах застигла кров, коли він все зрозумів.

— Ви радили їй вбити мене!

Він ще ніколи не говорив так прямо. Ще жодного разу він не насмілювався суперечити чаклунці — занадто боявся її. Але на цей раз слова були вимовлені ніби помимо його волі — таким же чином, як звучали в його мозку голоси, і він заговорив про можливе вбивство перш, ніж встиг подумати, чи розумно це.

Латею ж він здивував більше, ніж себе. Вона з сумнівом застигла біля своїх бутлів, пильно дивлячись на нього. Немов він перемінився у неї на очах… А може, так воно і було?..

Він раптом зрозумів: йому дуже подобається відчуття, коли говориш те, що думаєш.

Він ніколи не бачив раніше, щоб Латея запиналася. Можливо тому, що відчувала себе в безпеці, ходячи так близько навколо предмету розмови — це була безпека в тіні слів, які не виносилися на денне світло.

— Саме це ви завжди хотіли зробити, Латея, правда? Вбити виродка?

На худому обличчі чаклунки з'явилася жалюгідну подоба усмішки.

— Все не так, як тобі здається, Обі. — Зарозумілість і сповільнена вимова випарувалася з її голосу. — Все не так. — Вона зверталася до нього тепер як до чоловіка, а не як до незаконнонародженого цуценяти, якого лише терплять. Голос її звучав майже люб'язно. — Жінкам іноді краще живеться без новонародженого. Це не таке вже лиходійство, коли дитинка — ще немовля. Адже вони ще не справжні люди…

«Обі. Здавайся».

— Ви маєте на увазі, це було б простіше?

— Звичайно, — сказала вона, з готовністю хапаючись за його слова. — Це було б простіше.

— Ви хочете сказати, що було б легше… — Голос Обі зазвучав раптом з такою силою, якої він і сам не очікував. — Легше, поки вони не виросли і не стали достатньо сильними, щоб чинити опір?

Нові здібності, що вирвалися назовні, здивували його самого.

— Ні, ні, я зовсім не це хотіла сказати…

Однак він вважав, що чаклунка хотіла сказати саме це. В голосі Латеї зазвучала повага, нове і зовсім незвичне до нього відношення; вона заговорила поспішно, майже метушливо:

— Я тільки мала на увазі, що це легше, поки жінка не полюбила дитину, поки він не став особистістю. Справжньою людиною з розумом. Це легше в дитинстві, а іноді для матері і зовсім самий кращий вихід.

Обі безперервно дізнавався нове, але ніяк не міг скласти ці відомості в єдину картину. Він відчував, що нове розуміння має глибокий сенс, що він, Обі, на порозі важливих відкриттів.

— Як це може бути найкращим? — Латея перестала наливати рідину і поставила бутель на стіл:

— Ну-у… Іноді, коли народжуєш немовля, починається життя, повне поневірянь і для матері, і для дитини. Іноді це краще для них обох, щоправда…

Вона швидко підійшла до шафки.

А повернувшись з новою пляшкою, встала з іншого боку столу, щоб більше не перебувати до нього спиною. Ліки для нього змішувалося з порошків і рідин. Що це за речовини, Обидва не знав. Бутель, який принесла латея, містив одну з рідкісних речовин, які були йому знайомі, — сушені коріння гірських троянд. Вони допомагали від лихоманки і були схожі на коричневі зморщені кружечки з малюнком у вигляді зірки посередині. Латея часто додавала йому в зілля один такий кружечок. На цей раз вона насипала цілу жменю кореня, розтрощила його і зсипала крихти в наготовлюваний настій.

— Краще для них обох? — Запитав Обі.

Її пальці, здавалося, щось шукають.

— Так, іноді. — Було схоже, що чаклунка більше не хоче говорити про це, але не знає, як завершити розмову. — Іноді немовля приносить такі нещастя, що жінка не може їх винести. Народження тільки наражає на небезпеку її власне життя та життя інших дітей.

— Але у мами більше не було дітей.

Лате якийсь час помовчала.

«Обі. Здавайся».

Він прислухався до цього голосу, що раптом змінився і став набагато більш ясним.

— Не було… Але все одно ти був їй у тягар. Жінці важко наодинці ростити дитину. Особливо дитину… — вона примовкла і продовжувала: — Я тільки хочу сказати, що це було важко.

— Але ж вона впоралася. Я вважаю, ви були не праві. Правда ж, Латея? Ви були не праві. Не мама, а ви. Мама хотіла мене.

— І вона ніколи не вийшла заміж. — Латея розлютилася. Спалах гніву знов роздув тліюче в її очах полум'я зарозумілості і владності. — Може, якби… можливо, вийди вона заміж, і у неї з'явився би шанс мати нормальну повну сім'ю замість єдиного…

— Виродка?

На цей раз Латея не відповіла. Вона, схоже, вже шкодувала, що вийшла з себе. Злісний блиск в її очах потух. Трохи тремтячими пальцями вона поклала на долоню дрібку сушених бутонів, поспішно перетерла їх в кулаці і всипала в ліки. Потім взяла блакитний бутель і крізь його вміст подивилася на полум'я вогнища.

Обі зробив крок до столу. Латея підняла голову. Її очі зустрілися з його поглядом.

— Милостивий Творець… — прошепотіла вона, дивлячись йому в обличчя.

Він зрозумів, що вона говорить сама з собою.

— Часом, коли я дивлюся в ці блакитні очі, я немов бачу його.

Обі насупився.

Пляшка з рук чаклунки вислизнула, глухо вдарилася об стіл, прокотилася по ньому, впала на підлогу і розбилася.

«Обі. Здавайся. Відмовся від своєї волі».

Це було новиною. Голос раніше ніколи не говорив такого.

— Ви ж хотіли, щоб мати вбила мене, правда, Латея?

Обі зробив ще один крок в напрямку столу. Латея помертвіла:

— Стій де стоїш, Обі.

В її очах жив страх. У маленьких щурячих оченятах…

Це безумовно було новим. Обі пізнавав все нові і нові речі. Він побачив, як руки Латеї, знаряддя чаклунок, піднімаються… Тоді він зупинився і насторожився, весь в увазі.

«Здавайся, Обі, і ти станеш непереможний».

Це було абсолютно новим і попросту приголомшуючим.

— Я думаю, ви хочете вбити мене своїми ліками, правда, Латея? Ви хочете, щоб я помер.

— Ні, ні! Це не правда. Клянуся, це не так!

Обі знову ступив уперед, слухаючи, що пообіцяє йому голос.

Руки Латеі зметнулися вгору, пазуристі пальці освітилися ожилими відблисками вогню. Чаклунка пустила в хід магію.

— Обі, — голос її зміцнів, став більш впевненим. — Стій, де стоїш!

«Здавайся, Обі, і ти станеш непереможний».

Обі ступив уперед і відчув, як його стегно зачепило стіл. Бутелі задзвеніли. Одна з них захиталася. Латея мовчки дивилася на неї. Банка деякий час погойдалася з боку в бік, потім тріснула, розвалилася і розхлюпала по столу густу червону рідину.

Лице Латеї спотворилося від ненависті. Вона з силою викинула у бік Обі пазуристу руку.

Почувся гуркіт, схожий на гуркіт грому, за ним послідував спалах, який залив кімнату на мить білим сяйвом. Обі побачив жовто-білий стовб з полум'я, який жбурнув у його бік. Це послана вбити його блискавка… І нічого не відчув.

Але за спиною його, в дерев'яній стіні, з'явилася випалена вогнем діра розміром з людину, у темряву ночі полетіли палаючі тріски. Вогонь з шипінням гаснув на снігу.

Обі торкнувся своїх грудей, куди Латея направила всю чаклунську силу. Крові не було. Він неушкоджений. Йому здалося, що чаклунка здивована не менше його. Вона дивилася, широко розплющивши очі.

Невже він усе своє життя боявся цього опудала?!.

Латея прийшла в себе швидко. Знову обличчя її спотворилося — на цей раз від зусилля, — вона знову здійняла руки.

У повітрі сформувалися блакитні змієподібні шиплячі лінії, запахло паленою шерстю. Латея кинула долоні вперед, посилаючи до Обі разючу чаклунську силу, яка б означала негайну смерть, силу, якій не може протистояти жодна людина…

Але блакитне світло лише обпалив стіну за його спиною, і Обі знову не відчув ніякого болю.

Він посміхнувся.

І знову Латея замахала руками, але на цей раз додала до помахів якісь уривчасті слова, вимовлені пошепки, так, що Обі не міг їх розчути. Перед ним спалахнув стовп світла, взявся звиватися в повітрі, немов надприродна гадюка. Без сумніву, це теж була смерть…

Обі підняв руки. Звивний промінь почав видавати потріскування. Обі торкнувся променя пальцем і нічого не відчув. Це було схоже на розглядання чогось, що знаходиться в іншому світі. Вірніше, і тут, і не тут.

А ще було схоже, ніби він, Обі… непереможний?..

Чаклунка видала крик люті, і її руки знову злетіли вгору.

З швидкістю думки Обі схопив її за горло.

— Обі! — Зойкнула вона. — Обі! Ні! Будь ласка!

Це було щось нове. Він ніколи раніше не чув, щоб Латея говорила «будь ласка».

Сильно стиснувши руками її шию, він перетягнув стару через стіл. Бутлі розлетілися, попадали на підлогу. Деякі крутилися, деякі розколювалися, як яєчні шкарлупки.

Обі стиснув пальці на звисаючому пасмами волоссі. Латея вчепилася в нього руками, відчайдушно намагаючись використати свою чаклунську силу. Вона хрипко викрикувала слова, які, напевно, були ключем до її чаклунської влади.

Обі не розрізняв слів, але розумів їх прихований зміст.

Він здався, але став непереможним. Він бачив, як вона випустила всю свою лють, і тепер вивільняв свою.

Він шпурнув її на підлогу. Рот її широко розкрився в безмовному крику.

— Чому ти хотіла, щоб мати позбулася мене?

Округлі величезні очі були спрямовані на того, хто викликав зараз у Латеі жах: на Обі. Все своє життя вона насолоджувалася тим, що викликала жах у інших. І ось тепер весь цей страх повернувся до неї.

— Чому ти хотіла, щоб мати позбулася мене?

У відповідь пролунали лише переривчасті хрипи.

— Чому? Чому?

Обі роздер на ній плаття. З кишень дощем посипалися на підлогу монети.

— Чому?!

Тоді він вчепився в білу сорочку, яку чаклунка носила під сукнею, зірвав її і знову відштовхнув Латею, цього разу в бік дверей. Вона полетіла, розкарячивши кістляві руки і ноги. Обвислі груди бовталися, як зморщене коров'яче вим'я. Могутня відьма зараз була нагою і абсолютно нікчемною.

Нарешті, вона змогла видати з себе дикий вібруючий низький крик і поповзла до порога. Зціпивши зуби, Обі схопив її за волосся і ривком поставив на ноги. А потім, ніби тараном, вбив її в шафу з зіллям. Дерево розкололося на друзки. Каскадом падали пляшки. Він схопив одну і трахнув нею об кут шафи.

— Чому, Латея? — Він приставив шийку розбитої пляшки до її живота. — Чому?

Вона верещала все пронизливіше. Він опустив осколок нижче.

— Чому?

— Будь ласка… О, милостивий Творець… Будь ласка, ні!

— Чому, Латея?

— Тому що ти, — завила вона, — незаконнонароджений син цього монстра, Даркена Рала.

Обі завмер. Новина була приголомшливою. Якщо це, звичайно, правда…

— Твою матір обдурили. Вона мені казала. Вона говорила, що батьком був якийсь чоловік, якого вона не знала.

— Вона знала його. Вона працювала у Палаці, коли була юною. У твоєї матері були величезні груди і не менше величезні плани в ті давні дні. Але плани виявилися погано продумані. Вона не розуміла, що отримає цю людину не довше, ніж на одну ніч. Адже в нього була незліченна кількість жінок — і тих, хто прагнув опинитися поряд з ним, і тих, хто був з ним не по своїй волі.

Це безумовно було чимось новим. Даркен Рал був раніше наймогутнішою людиною на землі. Невже в його, Обі, тілі тече кров благородних Ралів. Від цього припущення у нього закрутилася голова. Якщо відьма говорить правду…

— Моя мати повинна була залишитися в Народному Палаці, якщо вона зачала сина від Даркена Рала.

— Але ти не законний спадкоємець, що володіє даром.

— І все ж, якщо я був його сином…

Незважаючи на біль, вона зуміла зобразити на фізіономії посмішку, яка говорила, що він для неї — не більше ніж бруд.

— Ти не маєш дару. Такі, як ти, були для нього сміттям. Він їх усіх безжально знищував, коли виявляв. Він би замучив вас з матір'ю до смерті, якби дізнався про тебе. Як тільки твоїй матері це стало ясно, вона втекла.

Обі був приголомшений. В голові його панував повний сумбур. Він підтягнув до себе чаклунку.

— Даркен Рал був могутнім чарівником. Якщо сказане тобою — правда, він, в такому випадку, повинен би був переслідувати нас. — Обі знову ударив її об шафу. — Він би переслідував мене. — Обі струснув її, намагаючись отримати відповідь. — Він би переслідував.

— Він і переслідував… Просто він не міг бачити діри в світі.

Очі чаклунки майже викотилися з орбіт. З правого вуха сочилася кров. Її тендітне тіло не могло протистояти силі Обі.

— Що? — Обі вирішив, що Латея заговорюється.

— Тільки Алтея може…

Вона дійсно почала базікати дурниці. Обі роздумував, що зі сказаного нею могло бути правдою.

Її голова закинулася.

— Мені слід було… врятува… и нас усіх… коли в мене був шанс… Алтея помилялася…

Він струснув чаклунку, намагаючись змусити сказати більше. Червоний слиз забулькав з її носа. Незважаючи на підганяння і удари, незважаючи на те, що він трусив її, Латея не вимовила більше жодного слова. Він підняв її, від його важкого, гарячого дихання колихалися пасма рідкого баб'ячого волосся, він заглянув у її спорожнілі очі.

Він дізнався від неї все, що міг.

Він згадав пекучі порошки, які йому доводилося пити; згадав зілля, які вона для нього складала; згадав дні, проведені в загоні; згадав, коли його вивертало навиворіт…

І завив, піднімаючи кістляву жінку над головою.

А потім, ричачи від люті, садонув її об стіну.

Крики Латеі були як хмиз для багаття його помсти. Він просто упивався її безпорадністю і муками.

Він підняв чаклунку з підлоги і жбурнув на стіл, зламавши і стіл, і її кістки. З кожним ударом вона ставала все більш млявою і все більш закривавленою. А потім і зовсім зомліла.

Але лють Обі тільки починала розпалюватися.

10

Дженнсен не хотіла повертатися в таверну, але було темно і холодно й не залишалося нічого іншого. Латея не побажала відповідати на питання, і Дженнсен втратила всяку присутність духу.

— Що будемо робити завтра? — Запитав Себастян.

— Завтра?

— Ну, ви все ще не проти, щоб я допоміг вам втекти з Д'хари, як просила ваша матінка?

Дженнсен й сама не знала, що робити. Обміркувавши слова Латеі, вона тепер була зовсім не впевнена, що необхідно втікати.

Вони рухалися по сухому снігу все далі і далі, і дівчина неуважно поглядала вгору, в темне нічне небо.

— Якби ми побували у Народному Палаці, у мене могли б з'явитися якісь ідеї, — сказала вона, розмірковуючи вголос. — А крім того, є надія, що та Алтея мені допоможе.

Звичайно, йти в Народний Палац було дуже і дуже небезпечно. Але ж куди б Дженнсен не втекла, чаклунські сили лорда Рала все одно будуть переслідувати її. Алтея ж, ймовірно, могла допомогти.

Хто знає, раптом вона якимось чином зуміє заховати Дженнсен від переслідувача, і та зможе почати нове життям?..

Схоже, що Себастян серйозно задумався над її словами, його подих клубочився на холодному вітрі.

— Значить, відправимося в Народний Палац. І знайдемо Алтею.

Він не пропонував аргументів проти цієї затії, не намагався відмовляти Дженнсен, і та відчула себе не дуже спокійно.

— Народний Палац — не просто саме серце Д'хари, це ще і будинок лорда Рала.

— Тоді він швидше за все і не очікує побачити вас там?

Очікує чи ні, але вони відправляться прямо в лігво ворога! Жоден хижак не упустить, коли в його лапи потрапляє здобич. Вони будуть беззахисними перед його вишкіреною пащею…

Дженнсен озирнулася на ледве помітну в темряві фігуру:

— Себастян, а що ви робите в Д'харі? Мені здається, це місце вам зовсім не подобається. Чому ви мандруєте по місцях, які вам не подобаються?

Вона побачила, як він посміхнувся під своїм капюшоном.

— Невже це так помітно?

Дженнсен знизала плечима:

— Я і раніше зустрічала мандрівників. Вони розповідали про місця, де побували, про те, що вдалося побачити. Про чудеса. Про красиві долини. Про види, від яких захоплює дух. Про приголомшуючі уяву міста… Ви ж не розповідаєте ні про те, де були, ні про те, що бачили.

— Ви хочете правду? — Запитав він, і обличчя його на цей раз було серйозним.

Дженнсен відвела очі. Їй раптово стало ніяково — суне ніс не в свою справу! Особливо, якщо врахувати, що сама багато чого не договорює…

— Прошу вибачення. Я не маю права ставити такі питання. Забудемо про це.

— Нічого страшного. — Він подивився на неї, криво посміхнувшись. — Я не думаю, що ви з тих, хто донесе на мене д'харіанським солдатам.

Сама думка про це була їй огидна.

— Ні, звичайно.

— Лорд Рал і його Д'харіанська імперія хочуть правити світом. Я намагаюся запобігти цьому. Я, як вже казав, з півдня. Мене послав наш проводир, імператор Стародавнього світу, Джеган Справедливий. Я — стратег імператора Джегана.

— Значить, ви людина з великою владою, — в подиві прошепотіла Дженнсен. — Людина високого рангу. — Її здивування швидко змінилося боязкістю. Вона з трепетом намагалася вгадати, наскільки важлива перед нею персона. І супутник піднімався в її уяві все вище і вище. — Як же мені тепер до вас звертатися?

— Себастян.

— Але ви — важлива людина. А я — ніхто.

— Е-е, ні, Дженнсен Даггет. Лорд Рал не став би полювати за ніким.

Дженнсен відчула дивне і несподіване почуття незручності. Вона не відчувала любові до Д'хари, але все ж їй було неприємно дізнатися, що Себастян тут для того, щоб принести шкоду її країні. Докори совісті збентежили її. Зрештою лорд Рал послав людей, які вбили її матір. Лорд Рал полює за Дженнсен, бажає їй смерті…

Але ж тільки лорд Рал хоче, щоб вона померла, а зовсім не люди її країни. Гори і ріки, широкі долини і дерева завжди давали їй притулок і їжу. Дженнсен ніколи ще не приходили в голову такі думки — що можна любити свою батьківщину, але ненавидіти тих, хто керує нею.

Тим не менше, якщо Джеган Справедливий переможе, вона, Дженнсен, буде вільна від переслідувачів. Якщо буде переможена Д'хара, то і лорд Рал буде переможений — і закінчиться правління злих людей. І можна, нарешті, жити своїм власним життям.

Дженнсен відчула себе жахливо безглуздо. Як відкрито Себастян говорить з нею!.. Їй стало соромно, що вона собі подібної відкритості не дозволяла, не пояснила, хто вона і чому лорд Рал веде на неї полювання. Звичайно, все вона й сама не знала, але одне ясно: Себастяну доведеться розділити її долю, якщо їх схоплять разом. Поки вона звикала до цієї думки, стало ясно й інше: чому Себастян готовий відправитися в Народний Палац, чому він не заперечує проти такої небезпечної експедиції. Будучи стратегом імператора Джеганя, Себастян, ймовірно, більше всього на світі мріє пробратися в лігво ворога…

— Ось ми й прийшли, — сказав Себастян.

Дженнсен підняла очі і побачила перед собою дощатий фасад таверни. Металевий кухоль, звисаючий зі скоби у них над головами, поскрипуючи, розгойдувалася на вітрі. У таверні співали і танцювали, і звуки веселощів рвалися назовні, у вкрите снігом нічне місто.

Коли вони увійшли в таверну, Себастян обійняв Дженнсен за плечі, захищаючи від цікавих очей, і повів до сходів у дальньому кутку. Здавалося, людей в залі стало більше, ніж він міг вмістити.

Не затримуючись, мандрівники швидко піднялися по сходах. На початку тьмяно освітленого коридору Себастян відкрив ключем двері праворуч. Увійшли всередину. Себастян тут же підкрутив гніт в масляній лампі, що стояла на маленькому столі. Поруч з лампою виявилися глечик і тазик, а біля столу — лавка. Трохи осторонь знаходилося високе ліжко, криво застелене темно-коричневою ковдрою.

Кімната була навіть краще будиночка, який довелося залишити, але Дженнсен вона не сподобалася. Одна стіна закрита брудним фарбованим полотном. Оштукатурені стіни в плямах і засиджені мухами. Оскільки кімната знаходилася на другому поверсі, єдиний шлях з неї проходив через таверну. Дженнсен був огидний сам запах у кімнаті — суміш тютюнового диму і сечі. Нічний горщик під ліжком не прибраний. Поки Дженнсен витягувала деякі речі з заплічного мішка і обполіскувати руки й обличчя, Себастян спустився вниз. До того часу, як дівчина закінчила вмиватися і зачісуватися, він повернувся, несучи дві миски з баранячим рагу, хліб і кухлі з елем. Їли при тремтячому світлі лампи, згорбившись над столиком і сидячи на короткій лаві зовсім близько один до одного.

На смак рагу виявилося зовсім не таким апетитним, яким виглядало. Дженнсен вибрала шматочки м'яса, але залишила безбарвні, несмачні, м'які овочі. З'їла вона і черствий хліб, вмочуючи його в соус. Ель дівчина віддала своєму супутнику, сама запиваючи їжу водою. Вона не звикла пити ель. За запахом він здавався їй схожим на масло від лампади. Себастяну ж він, судячи з усього, подобався.

Коли закінчили їсти, Дженнсен заходилася міряти кроками кімнату — немов прокладала стежку по дошках підлоги. Так зазвичай Бетті тупцювала в своєму загоні. Блакитні очі Себастяна слідували за нею від ліжка до завішеної полотном стіни і назад.

— Чому б вам не лягти і не поспати трохи? — Сказав він лагідно. — Я буду охороняти вас.

Дженнсен відчувала себе загнаною твариною. Вона подивилася, як він зробив великий ковток елю з кухля, і запитала:

— Що ж ми будемо робити завтра?

Причина була зовсім не в тому, що їй не подобалися таверна і кімната. Її мучили докори сумління. І вона не дала своєму супутнику часу відповісти.

— Себастян, я повинна розповісти вам, хто я така. Ви були зі мною чесні. Я не можу залишатися з вами і наражати на небезпеку вашу розвідку. Я нічого не знаю про ті важливі речі, які ви робите. Але перебувати поруч зі мною — величезний ризик. Ви і так вже допомогли мені більше, ніж я могла розраховувати, більше, ніж я наважилася б попросити.

— Дженнсен, я ризикую вже тим, що перебуваю тут, в країні мого ворога.

— Ви — людина високого рангу. Важливий чоловік. — Дженнсен потерла руки, намагаючись розігріти захололі пальці. — Якщо вас зловлять, коли ви будете зі мною… ну, я просто не винесу цього.

— Я ризикую вже тим, що перебуваю тут, — повторив Себастян.

Дженнсен його не слухала:

— Я не була чесна з вами… Ні, я не брехала, але не сказала того, що повинна була давним-давно сказати. Ви занадто значний чоловік, щоб ризикувати, навіть не знаючи, чому за мною женуться, чому стався той напад у нас в домі… — вона насилу проковтнула клубок у горлі, — і чому моя мати загинула.

Себастян нічого не відповів. Він просто дав їй час зібратися і розповісти все, що вона хотіла. З моменту зустрічі — коли він не став підходити близько, щоб не злякати її, — він завжди залишав їй простір, в якому вона відчувала себе в безпеці. І заслуговував набагато більшого, ніж вона могла дати йому взамін.

Нарешті Дженнсен перестала міряти кроками кімнату і подивилася зверху вниз, в його блакитні очі — такі ж, як у неї самої чи у її батька.

— Себастян, лорд Рал… покійний лорд Рал… Даркен Рал… Він мій батько.

Він вислухав цю звістку, зовні ніяк не проявивши свої почуття. Вона не могла здогадатися, про що він думає. Потім він пильно подивився на неї, так само спокійно, як в ті хвилини, коли вона розповідала йому про гори або про Бетті, і вона відчула себе в цілковитій безпеці.

— Моя мати працювала у Народному Палаці. Вона входила в штат палацової прислуги. Даркен Рал… він її помітив. Лорду дозволено мати ту жінку, яку він захоче.

— Дженнсен, не треба…

Вона заперечливо підняла руку, змушуючи його замовкнути, тому що поспішала висловитися, поки у неї вистачає сміливості. Вона завжди жила з матір'ю, і тепер моторошно боялася залишитися одна. Вона боялася, що він залишить її, тому їй треба було розповісти йому все.

— Мамі було чотирнадцять років. — Дженнсен почала розповідь, щосили намагаючись зберегти спокій. — Вона була ще надто молода і не розбиралася ні в житті, ні в людях. Ви бачили, яка вона красива. І в юному віці вона вже була гарна, вона дозріла раніше, ніж багато її ровесниць. У неї була прекрасна усмішка, і вона була повна невинної жаги до життя. Звичайно, це нерозумно, але в її віці і положенні, при повному незнанні життя, вважаю, все, що належить до світу знатних людей, здавалося їй прекрасним.

Себастян мовчав, і Дженнсен була вдячна йому за це мовчання.

— Її підготувала жінка з числа челяді, колишня наложниця Рала, старша її за віком. Маму викупали, причесали волосся, як у справжньої леді, і одягнули в прекрасне плаття. Коли її привели до нього, він вклонився і ніжно поцілував її руку, руку служниці. Він був у всіх сенсах такий гарний, що міг би присоромити прекрасні мармурові статуї. Вона пообідала з ним у величезному залі, вони їли екзотичну їжу, якої раніше їй не доводилося пробувати. Вони сиділи за довгим обіднім столом тільки вдвох, їй, вперше в її житті, прислужували раби. Він був чарівний. Він відпускав компліменти її красі і грації. Він наливав їй вина, сам лорд Рал. Коли вона нарешті залишилася з ним наодинці і зрозуміла, чому опинилася тут, вона була занадто переляканою, щоб чинити опір. Звичайно, навіть не підкорися вона йому безмовно, він би все одно зробив, що хотів. Даркен Рал був могутнім чарівником. Він легко міг бути і жорстоким, і чарівним. Він міг зачарувати будь-яку жінку без найменших труднощів. Втім, йому тільки варто було зажадати. Ті ж, хто пручався, піддавалися тортурам і гинули.

Себастян продовжував мовчати. Дженнсен перевела дух і продовжила:

— У мами ніколи не виникало і думки про опір. Незважаючи на всі тривоги, це життя в центрі такої пишноти і такої влади, ймовірно, здавалося їй чудовим. Потім воно перетворилася в жах, але мама переносила все мовчки. Це не було насильством в тому сенсі, що її взяли проти її волі, приставивши до горла ніж, але тим не менше це було злочином. Найжорстокішим злочином. — Дженнсен не дивилася в блакитні очі Себастяна. — Він ділив ложе з моєю матір'ю деякий час, а потім вона йому набридла, і він перейшов до інших жінок. У нього було стільки жінок, скільки хотілося. Навіть у такому юному віці моя мати чудово розуміла, що нічого для нього не означає. Вона знала: він просто бере, що бажає, на такий строк, на який бажає, і, коли вона йому набридне, він тут же забуде її. Вона поводилася, як служниця, налякана, що не знає життя, молода служниця, яка розуміє одне: не можна чинити опір чоловікові, для якого закон — власні бажання. — Тепер Дженнсен не наважувалася глянути на Себастяна. І тихим голосом закінчила історію: — Я була кінцем цього короткого епізоду в маминому житті і початком іншого, набагато більш важкого випробування.

Дженнсен ніколи ще нікому не розповідала цю моторошну, жахливу правду. Вона немов забруднилася в грязі. Її нудило. Але найбільше вона страждала від того, через що довелося пройти матері, від її загубленого молодого життя.

Мати ніколи не розповідала всю історію цілком, як тільки що зробила Дженнсен. Дочка з'єднувала обривки і образи все своє життя, поки в її свідомості не виникла повна картина. І дівчина не розказала Себастяну всіх деталей — справжнього розміру того жаху, який пережила мати через Даркена Рала, і про який ніколи не згадувала. А головним жахом було те, що Дженнсен, народившись, стала щоденним нагадуванням своїй матері про ті жахливі дні, про які та повністю ніколи не розповідала.

Коли Дженнсен глянула крізь власні сльози на Себастяна, той стояв зовсім поруч. Кінчиками пальців він торкнувся її щоки. Ніколи і ніхто ще з такою ніжністю не торкався її.

Дженнсен витерла сльози:

— Жінки і діти нічого не значили для нього. Лорд Рал знищував усіх нащадків, які не мали магічного дару. Оскільки він підкорив багатьох жінок, то і дітей від цих злучень було дуже багато. Його цікавило тільки одне, спадкоємець, єдина дитина, яка має дар.

— Річард Рал, — сказав Себастян.

— Річард Рал, — підтвердила вона. — Мій зведений брат.

Річард Рал, зведений брат, який переслідував її, як до того переслідував батько… Річард Рал, зведений брат, який послав кводи, щоб убити її… Річард Рал, зведений брат, який підіслав убивць, які згубили її матір…

Але чому? Вона не була загрозою Даркену і ще в меншій мірі — новому лорду Ралу. Це був могутній чарівник, який командував арміями, легіонами людей, які мали дар, і іншими незліченними прихильниками. А вона?.. Вона була самотньою дівчиною, яка мало кого знала і хотіла лише одного — мирно жити своїм життям. Навряд чи вона представляла загрозу для його трону…

Втім, подробиці її історії навряд чи когось здивують. Всі знають, що будь-який лорд Рал живе за своїми власними законами. Ніхто б не став сумніватися в оповіданні Дженнсен, але, з іншого боку, нікого б ця історія сильно і не зачепила. Від слухачів можна було б очікувати, що вони перемигнуться і підштовхнуть один одного ліктями: ось як живуть сильні світу цього, з яких Дім Ралів був наймогутнішим…

Раптово все життя Дженнсен звузилася до двох питань: чому її батько, чоловік, якого вона ніколи не знала, так пристрасно бажав вбити свою дочку? І чому його син, Річард, її зведений брат, а тепер лорд Рал, також націлений на те, щоб убити сестру?

Цьому не було ніякого пояснення.

Яку загрозу може вона представляти подібній силі?

Дженнсен перевірила ніж, що висів на поясі — з емблемою Будинку Рала, — впевнившись, що лезо вільно виходить з піхов. Замок видав приємне клацання, коли вона повернула ніж на місце. Потім Дженнсен взяла плащ, який лежав на ліжку, і накинула його на плечі.

Себастян провів рукою по своєму стриженому волоссі, спостерігаючи, як вона одягається.

— Що ви збираєтеся робити?

— Я скоро повернуся.

Він потягнувся за своєю зброєю і плащем:

— Добре. Я з вами.

— Ні, залиште мене, Себастян. Ви досить ризикували заради мене. Я маю намір піти одна. Повернуся, коли закінчу.

— Закінчите що?

Вона поспішила до дверей:

— Те, що повинна!

Себастян стояв у центрі кімнати, впершись руками в боки і явно сумніваючись, що її варто слухатися. Дженнсен швидко зачинила за собою двері і побігла по сходах, перестрибуючи через дві сходинки і бажаючи вискочити з таверни перш, ніж він передумає і піде за нею.

Юрба внизу веселилася, як і раніше. Не звертаючи уваги на граючих в азартні ігри, танцюючих і регочучих чоловіків, Дженнсен кинулася до виходу. Однак дійти до дверей не встигла: якийсь бородань обхопив її рукою за талію і потягнув у натовп. Тихий крик Дженнсен потонув у шумі і гаморі.

Вона притиснула ліву руку до пояса. Бородач кружляв її в танці, тримаючи за праву руку. Дженнсен спробувала дотягнутися рукою до капюшона, щоб відкрити свої руде волосся і налякати непроханого кавалера, але не могла звільнитися: він схопив її вже за обидві руки. Вона не могла ні відкрити волосся, ні витягнути ножа. І лише прискорено, з переляку, дихала.

Чоловік, пересміюючись зі своїми товаришами, кружляв її під музику і тримав міцно, щоб не упустити. Його очі були повні веселощів, а не загрози, але Дженнсен знала: причина тільки в тому, що вона поки що не опиралася. А як тільки він виявить, що дама танцює проти його волі, його поведінка явно зміниться.

Він зняв руку з талії Дженнсен і закрутив її, як дзигу. Зараз, коли кавалер стискав своїми мозолястими пальцями лише одну її руку, у Дженнсен з'явилася надія вирватися. Лівою рукою вона спробувала намацати ніж, але він був під плащем і до нього було не дотягнутися.

Натовп плескав в такт мелодії, веденої трубами і барабанами. Коли Дженнсен повернулася і зробила крок у бік, інший чоловік обхопив її за талію так сильно, що мало не вибив з неї дух. Він вихопив її руку у першого хлопця, і шанс відкинути капюшон був втрачений.

Вона виявилася дрейфуючою в морі чоловіків. Поруч миготіли кілька інших жінок, в основному дівчата-служниці. Одні танцювали з бажанням, інші підключалися до танців ненадовго і віддалялися зі спритністю водомірок. Дженнсен не розуміла, як вони проробляли цей трюк, їй загрожувало потонути серед бурхливих хвиль з передаючих її один одному кавалерів. Помітивши бічним зором двері, вона раптово вирвалася з рук чергового танцюриста. Він не очікував такого, і всі інші чоловіки почали сміятися, що той упустив свою даму. Хлопець сприйняв її опір з набагато більшою добродушністю, ніж вона собі уявляла. Деякі й зовсім вітали її з звільненням.

Як не дивно, чоловік, від якого вона вирвалася, не розлютився.

— Спасибі, моя прекрасна діва за витончений танець! — Він вклонився їй. — Це велика милість з вашого боку для такого незграбного нездари, як я. — Він посміхнувся й підморгнув їй, а потім разом з усіма знову взявся ляскати в такт музиці.

Дженнсен стояла приголомшена, усвідомивши, що ніякої небезпеки і не було. Ці люди просто розважалися і зовсім не бажали їй зла. Жоден не дозволив собі непристойного дотику і не сказав поганого слова. Вони лише сміялися да танцювали з нею. Тим не менше вона стрімко попрямувала до дверей.

Але перш ніж вона встигла вийти, чиїсь руки знову обхопили її за талію. На цей раз Дженнсен спробувала вирватися.

— Не знав, що ви любите танці!

Це був Себастян. Дженнсен відразу заспокоїлася і дозволила йому вивести себе з таверни.

За дверима стояла темна ніч, холодне повітря принесло полегшення. Дженнсен зробила глибокий вдих, щаслива від того, що не відчуває більше запахів елю, тютюну і пітних чоловічих тіл.

— Я ж сказала, що ви повинні надати мені можливість зробити це самій.

— Зробити що?

— Я збираюся до Латеї. Залишіться тут, Себастян. Будь ласка!

— Добре… Якщо скажете, чому не хочете, щоб я пішов з вами.

Вона підняла руку:

— Себастян, ви важлива людина, і я страшенно переживаю, що ви через мене в небезпеці. Це моя проблема, не ваша. Моє життя, вона… Я не знаю. У мене немає життя. А у вас — є. І я не хочу, щоб ви заплуталися в моїх складнощах. — Вона зробила пару кроків по твердому насту. — Просто почекайте тут.

Однак він засунув руки в кишені і рушив слідом:

— Дженнсен, я — доросла людина. Не треба вирішувати за мене, що мені треба, а що не слід робити, добре? — Вона, не відповівши, згорнула на безлюдну вулицю.

— Скажіть, навіщо ви йдете до Латеї?

Вона зупинилася на узбіччі, поряд з нежилим будинком, недалеко від повороту до дому Латеі.

— Себастян, багато років я рятуюся втечею. Моя мати провела кращу частину свого життя, тікаючи від Даркена Рала і ховаючи мене. Вона померла, рятуючись від його сина Річарда. Але ж це за мною гонився Даркен Рал, мене він хотів убити. А тепер за мною женеться Річард Рал, а я так і не знаю, чому… Мене вже нудить від усього цього. Моє життя — це суцільна втеча і суцільний страх. Це все, що я роблю. Це все, про що я думаю. У цьому все моє життя — втекти від людини, яка намагається вбити мене, випередити його на крок і залишитися жити.

Він не став з нею сперечатися.

— Так для чого ж ви йдете до чаклунки?

Дженнсен просунула руки під плащ, зціпила їх, щоб зігрітися. Вона невідривно дивилася вперед, на темну дорогу, що вела до будинку Латеї, приховану мереживним балдахіном з голих гілок. Гілки терлися одна об одну, скрипіли і видавали стогнучі звуки.

— Нещодавно я втекла навіть від Латеї. Я не знаю, чому лорд Рал полює за мною, а вона знає. Я побоялася наполягти, щоб вона розповіла мені. Я збиралася відправитися в Народний Палац та знайти її сестру, Алтею, сподіваючись, що якщо я смиренно встану біля її дверей, вона зглянеться і допоможе мені… А якщо вона не допоможе? А якщо вона вижене мене? Що тоді? Адже мені йти в Палац — небезпечніше вже нікуди. І заради чого? Заради хиткої надії, що хтось погодиться допомогти самотній дівчині, за якою ганяються сили всієї нації на чолі з виродком-вбивцею, сином чудовиська?.. Хіба ви не розумієте? Якщо я перестану приймати «ні» в якості відповіді і зможу наполягти, щоб Латея розповіла мені хоч щось, тоді, можливо, і не доведеться здійснювати небезпечний похід в серце Д'хари. Тоді я зможу покинути країну. Тоді, вперше в житті, я стану вільною. Але я мало не втратила цей шанс, тому що і Латею я теж боялася. Загалом…. мені до смерті набридло боятися.

Себастян стояв, роздумуючи, який вибір буде краще.

— Давайте просто підемо геть. Дозвольте мені вивести вас із Д'хари, якщо ви дійсно цього хочете…

— Ні… Ні, поки я не з'ясую, чому лорд Рал хоче вбити мене.

— Дженнсен, яка, по суті, різниця…

— Ні! — Її кулаки стиснулися. — Ні, поки я не з'ясую, чому довелося загинути моїй матері.

Вона відчувала, як гіркі сльози скочуються по її щоках, як застигають на холоді. Нарешті, Себастян кивнув.

— Я розумію. Ходімо до Латеї. Я допоможу вам отримати у неї відповідь. Можливо, потім ви погодитеся піти з Д'хари, туди, де будете в безпеці.

Вона витерла сльози:

— Спасибі вам, Себастян. Але ж ви повинні зробити тут якусь справу, правда? Я не можу більше відволікати вас на мої проблеми. Це — моя турбота. Живіть своїм життям. Він посміхнувся:

— Духовний вождь нашого народу, брат Нарев, говорить, що найважливіша справа в житті — допомагати тим, хто потребує допомоги.

Ця фраза підняла настрій Дженнсен, хоча їй вже здавалося, що її нічого не може підбадьорити.

— Схоже, він — чудова людина.

— Це точно.

— Але ви перебуваєте на службі у свого вождя, Джегана Справедливого, так адже?

— Брат Нарев є близьким другом і пастирем імператора Джегана. Обидва вважали б, що я повинен допомогти вам, я в цьому впевнений. Зрештою, лорд Рал — і наш ворог теж. Лорд Рал приніс нещастя багатьом людям. Вони обидва, брат Нарев і імператор Джеган, наполягли б на тому, щоб я допоміг вам. Насправді.

Дженнсен задихнулася від щастя і нічого більше не сказала. Вона дозволила Себастяну обхопити себе за талію. Крокуючи з ним в тиші ночі, вона прислухалася до м'якого звуку кроків і скрипу сухого снігу у них під ногами.

Латея повинна допомогти. Дженнсен постарається, щоб вона допомогла.

11

Обі дуже не хотілося зупинятися, але він знав, що пора. Йому треба повертатися додому — мати буде злитися, якщо він занадто затримається в місті. Крім того, він більше не міг отримати від Латеї ніякого задоволення. Вона принесла йому всі радощі, які коли-небудь могла дати.

Було просто чарівно, поки все тривало. Безмежно чарівно!.. І він зміг дізнатися багато нового. Тварини просто не можуть дати такі відчуття, які він отримував від Латеї. Звичайно, те, як помирає людина, багато в чому схоже на те, як помирає тварина, але в той же час була різниця. І яка!.. Обі тепер знав це.

Хто може знати, про що думає щур? Якщо щури взагалі думають… Але люди можуть думати. Їх розум можна побачити в їхніх очах, і ти все розумієш. І знаєш, що вони думають справжніми людськими думками — не якими курячо-кроляче-щурячими! — Їх погляд говорить про це. І це так збуджувало. А яким захопленням було стати свідком суду над Латеєю! Особливо, коли він дочекався того єдиного, найбільш вражаючого моменту, тієї остаточної муки, коли її душа покидала тіло, і Володар мертвих забирав її в свої володіння.

Так, смерть тварин теж викликали в нього захоплення, незважаючи на те, що в них не було нічого людського. Він відчував величезну насолоду, прив'язавши тварину до дерев або стіни хліва і здираючи з них шкіру, поки вони ще були живими. Але у них не було душі. Вони просто… вмирали.

Латея теж померла, але це породило зовсім нові відчуття.

Латея змусила його так усміхатись, як він раніше ніколи не посміхався.

Обі відкрутив верх лампи, вийняв гніт і розбризкав масло по підлозі, на зламаний стіл і навколо шафи з ліками, який валявся перекинутий в центрі кімнати.

Він знав, що не може просто так залишити стару тут, щоб її виявили в подібному вигляді, хоча зробив би це з великим задоволенням. Але це викличе дуже багато питань. Особливо, якщо побачать її такою…

Він глянув на неї.

Ні, в цьому було щось п'янке. Він уявляв, як приємно буде послухати розповіді людей про всі похмурі деталі жахливо жорстокої смерті, яка спіткала Латею. Сама думка про те, що якась людина зуміла знищити могутню чаклунку таким страхітливим способом, викличе сенсацію. Люди захочуть дізнатися, хто це зробив. Для частини народу він стане героєм-месником. Навколо буде стояти гул розмов про те, що трапилося.

Як тільки з'явиться звістка про муки, які витерпіла Латея, і про її страшну смерть, одразу поширяться плітки, від яких усіх буде трясти як у лихоманці. І це буде забавно.

Розібравшись зі світильником, він згадав про ніж. Ніж лежав там, де його і залишили, близько уламків шафи. Обі поставив порожню лампу на цю купу уламків і нахилився за ножем. Так, вийшла справжня бійня. Не можна зробити омлет, не розбиваючи яєць, говорила його мати. Вона часто так говорила. На цей раз її приказка дуже підходила до цього випадку…

Однією рукою Обі підняв улюблений стілець Латеі і поставив його в центрі кімнати, а потім заходився очищати лезо до зшитого з клаптиків покривала, що лежало на стільці. Він чув, що чаклунство здатне приносити біди самими незвичайними способами. Приміром, чаклунка може складатися з якоїсь жахливої чаклунський крові, яка, подібно кислоті, роз'їсть будь-яку сталь…

Він озирнувся. Ні, звичайна кров, як у всіх. Хіба лише дуже багато… Так, це буде велика сенсація, це буде захоплююче!

От тільки погано, що прийдуть солдати і почнуть задавати питання. Ці солдати неймовірно цікаві. Вони стануть всюди пхати свої носи, це так само точно, як те, що корова дає молоко. Вони можуть все зіпсувати своїми питаннями. І напевно не зможуть оцінити отриманий омлет.

Ну тоді буде краще, якщо будинок Латеі згорить. Це, звичайно, не викличе сенсації і не принесе такої розваги, як вбивство, але зате і підозр не буде. А без підозр не буде солдатських питань. У людей вічно горять будинки — особливо взимку. Поліно, наприклад, яке викотилося з каміна, розкидавши вугілля; іскра, яка вистрілить у фіранку; свічка вигорить і впаде. І будинок запалахкотів — нате-будьте!

Таке відбувається постійно. І нітрохи це не підозріло — пожежа в розпал зими. З усім цим пусканням іскор і вогню, чаклунка мимоволі викликала на себе пожежу. Дивно ще, що будинок не загорівся раніше. Стара сама собі створювала загрозу.

Звичайно, хтось може побачити полум'я, але буде вже занадто пізно. Вогонь розгориться так, що через сильну спеку ніхто не зуміє підійти до будинку. А якщо пожежу відразу не помітять, то і взагалі нічого не залишиться. Крім попелу…

Обі випустив сумний подих. Шкода, звичайно, що ця моторошна пожежа, яку звинуватять у загибелі Латеі, не дасть насолодитися плітками про вбивство, але тут вже нічого не поробиш.

Обі багато знав про пожежі. У них згоріло кілька будинків. І заживо згоряли звірі. Це було раніше, коли вони жили в інших містах і ще не переїхали в це місце.

Обі любив спостерігати, як горять будинки, любив слухати пронизливий вереск тварин. Звук розмухуваного вітром вогню в палаючому будинку наповнював його відчуттям влади. Йому подобалося, коли в цілковитій паніці бігали люди. Вони завжди виглядали нікчемними поряд з тим, що створив він, Обі. Вони боялися пожежі. Іноді люди криками скликали всіх гасити вогонь: чоловіки випліскували відра води на полум'я або збивали його ковдрами, але це ніколи не могло зупинити пожежу, запалену Обі. Адже він не був недотепою. Він завжди все робив добре. І добре знав, що робить…

Закінчивши, нарешті, очищати і доводити до блиску свій ніж, Обі кинув закривавлене покривало на просочені маслом тріски біля перевернутої дверцятами вниз шафи.

Те, що залишилося від Латеї, лежало на підлозі поруч з шафою. Чаклунка, не кліпаючи, дивилася в стелю. Обі посміхнувся. Скоро тут не залишиться стелі, в яку можна дивитися. І очей, щоб бачити, теж не залишиться. Посмішка Обі стала ширше.

І тут він помітив, як на підлозі біля Латеі щось блищить. Він нахилився. Це була золота монета. Обі ніколи раніше не бачив золотих марок. Вона, мабуть, випала з кишені Латеі, разом з іншими. Обидва сунув золоту монету собі в кишеню, куди раніше поклав решту підібраних з підлоги монет. А ще він знайшов у старої під матрацом пухкий гаманець. Латея зробила його багатим. Хто ж знав, що чаклунки бувають такими заможними!..

Деякі з цих монет були зароблені матір'ю Обі, а потім заплачені за ненависне йому лікування. І ось тепер вони повернулися назад. Справедливість таки торжествує…

Пора закінчувати з цією справою. Обі ступив до каміна. І застиг на півдорозі: зовні від чиїхось кроків захрумтів сніг.

Кроки наближалися. Хтось явно прямував до будинку чаклунки. Хто б міг так пізно з'явитися до Латеї? Це просто непристойно! Невже вони не можуть почекати зі своїм лікуванням до ранку? Невже не можуть дати відпочити бідній старій жінці? Деякі люди думають тільки про себе.

Обі схопив кочергу, притулену до каміна, швидко підчепив палаючі дубові поліна і виволік на облиту маслом підлогу. Олія, тріски, простирадла і клаптики покривал відразу зайнялися полум'ям. Вогонь завив, як голодний вовк. Густий білий дим закурився навколо похоронного багаття Латеі. Обі кинувся до отвору в стіні, який чаклунка, немов спеціально для його зручності, проробила за допомогою своєї магії. Тоді вона хотіла його вбити.

Вона ще не знала, що він став непереможним.

Себастян різко зупинив Дженнсен, схопивши її за руку. Дівчина повернулася і побачила його обличчя в тьмяному світлі, що лилося з єдиного вікна. Сполохи цього оранжевого світла, відбиваючись, танцювали в очах Себастяна. Роздивившись вираз його обличчя, Дженнсен зрозуміла, що слід мовчати.

Себастян безшумно витягнув меч і безшумно пройшов до дверей. У цьому ковзаючому натренованому русі відразу було видно професіонала, людину, звичну до подібних справ.

Він схилився до вікна, намагаючись зазирнути в нього, але не ступити в глибокий сніг під вікном. Потім обернувся і прошепотів:

— Пожежа…

Дженнсен кинулася до нього:

— Швидше! Вона могла заснути. Ми повинні її попередити.

Себастян роздумував лише мить, потім кинувся до дверей. Дженнсен послідувала за ним. Вона не відразу розібралася в тому, що побачила. У кімнаті танцювали язики помаранчевого полум'я, які відкидали жахливі тіні на стіни. У хиткому світлі все здавалося ірреальним, ніби з потойбічного світу.

Потім вона змогла дещо розгледіти, і все стало більш ніж реальним. Задихаючись від диму і запаху лампадної олії, вона побачила розчепірені пальці жіночої руки, яка стирчала з-за лежачої на підлозі шафи. Вирішивши, що шафа впала і придавила стару чаклунку, Дженнсен кинулася на допомогу.

Коли вона обігнула шафу, перед нею постало те, що залишилося від Латеї.

Дженнсен немов прибили до підлоги. Вона не могла поворухнутися, не могла навіть відвести своїх широко відкритих очей. Вона відчула нудотний сморід, що йшов від закривавленої плоті. Тоді Дженнсен, нарешті, змогла відкрити рот, але рвонулий з її горла болісний крик був ледве чутний в шумі набираючого силу ревучого полум'я.

Себастян швидко глянув на те, від чого вона не могла відвести очей, але для нього останки Латеї були всього лише однією деталлю з безлічі інших.

Дженнсен перевела погляд на свого супутника і по його відточено-вивірених рухах зрозуміла, що він надивився таких речей, і побачена тут картина зачіпає його далеко не так, як її.

«Дженнсен».

Пальці Дженнсен щільно зімкнулися на руків'ї ножа. Вона відчувала долонею різьблений орнамент, завитки, западинки і вістря, що складали букву «Р». Стримуючи приступи блювотуи, вона висмикнула лезо з піхов.

«Здавайся».

— Вони були тут, — прошепотіла вона. — Д'харіанські солдати були тут.

В очах Себастяна вона побачила подив або замішання, але… не більше того.

Він насупився, знову оглянувшись навколо:

— Ви в цьому впевнені?

«Дженнсен».

Вона не звернула уваги на лунаючий в її голові голос мерця і згадала хлопця, якого вони зустріли на дорозі після першого відвідування чаклунки. Він був міцним, світловолосим, миловидним, як і більшість д'харіанських солдатів. Того разу вона не подумала, що перед нею солдат. Але хіба він не міг бути солдатом?

Ні, навряд чи… Він, здається, злякався зустрічних людей більше, ніж вони його. Солдати так себе не ведуть.

— А хто ж іще? Адже ми не бачили всіх. Це, напевно, решта кводу. Вони, мабуть, якось вийшли на наш слід.

Себастян все ще не відривав погляд від полум'я, яке розгоралося і захоплювало все більше і більше здобичі.

— Думаю, ви, схоже, праві.

«Здавайся».

— Себастян, ми повинні вибиратися звідси, інакше опинимося наступними. — Дженнсен схопила супутника за рукав і спробувала витягти з дому. — Вони повинні бути близько звідси.

Він не піддався:

— Але як вони можуть дізнатися?

— Милостиві духи!.. Лорд Рал — чарівник. Як він дізнається про все? Як він знайшов мій дім?

Себастян все ще оглядав тріски і уламки, розгрібаючи їх мечем. Дженнсен знову потягнула його за рукав.

— Ваш будинок, — сказав він, насупившись. — Так, я зрозумів, що ви маєте на увазі.

— Ми повинні вибратися звідси перш, ніж нас схоплять!

Він кивнув, заспокоюючи її:

— Куди ви хочете відправитися?

Вони вибралися назовні і подивилися у відкритий дверний проріз, на набираючу силу пожежу.

— Тепер у нас немає виходу, — сказала Дженнсен. — Латея була єдиною ниточкою. Тепер нам доведеться йти в Народний Палац. Доведеться шукати її сестру Алтею. Вона — єдина людина, яка знає всі відповіді. Вона теж чаклунка і єдина, хто бачить діри в світі. Що б це не означало…

— Ви впевнені, що хочете саме цього?

Дженнсен подумала про голос. Як холодно і мляво він тепер звучав в голові!.. Це здивувало її. Вона не чула його з дня загибелі матері.

— А хіба в мене є вибір? Якщо я хочу дізнатися, чому лорд Рал прагне вбити мене, чому він убив мою матір, чому за мною полюють, то треба відшукати Алтею. Я повинна зробити це.

Себастян швидко повівв її за собою, в холодну темряву ночі.

— Нам краще повернутися в таверну і зібрати речі. Тоді ми зможемо вийти ще зранку.

— Боюся, вони підійшли впритул і можуть влаштувати пастку саме в таверні. У мене є мамині гроші. У вас — ті, що ви взяли у вбивць. Ми можемо купити коней. Доведеться їхати прямо зараз. Сподіваюся, ніхто не помітив, як ми сюди приходили.

Себастян сховав меч до піхов. Він обмірковував можливості, його подих облачком клубочилося в морозному повітрі.

Потім він озирнувся назад.

— Через пожежу, принаймні, не залишиться ніяких свідоцтв того, що тут сталося. Це нам на руку. Ніхто нас не бачив, коли ми приходили сюди в перший раз, тому не буде причин задавати нам питання. Ніхто не дізнається, що ми були тут знову. У них не буде причин шукати нас.

— Треба швидше вибиратися звідси, перш ніж все виявиться і ми потрапимо під підозру, — сказала Дженнсен. — Перш ніж солдати почнуть розпитувати про чужинців, що зупинилися в місті.

Себастян взяв її за руку:

— Добре. Тоді давайте поспішімо.

12

Нового, що вражало, ставало все більше і більше. Ніч принесла багато нового, одне за іншим, одне за іншим…

Сховавшись за рогом будинку, Обі почув усю розмову цих двох. Спочатку він був упевнений, що вони кинуться Латеї на допомогу. Звичайно, вогонь вже навряд чи можна загасити, але Обі охопив страх, що чоловік і жінка винесуть стару з дому — і таким чином стануть свідками вбивства. Все могло скластися так, що ця шкідлива чаклунка вирветься з полум'я, щоб знову мучити його. І це після всіх його старань!..

Проте чоловік і жінка вирішили залишити Латею у вогні. Вони теж сподівалися, що вогонь приховає обставини відьминої загибелі. Навіть голоси їх звучали по-злодійськи. Крім усього іншого, жінка говорила про гроші своєї матері і про гроші, вкрадені чоловіком. Це звучало підозріло.

Звичайно, вони могли випадково знайти золото або срібло і забрати знайдене. Але хіба вони прожили у важкій праці все життя, як він, Обі? Хіба їх змусили все життя страждати від кошмарів, які викликалися проклятим зіллям Латеї?..

Він, Обі, взяв гроші, що належать йому по праву. І тепер його навіть обурювало те, що він майже опинився в компанії зі звичайними злодіями. Цієї ночі одна разюча новина слідувала за іншою.

Тепер Обі вражало, як одноманітно текло його життя — день за днем, місяць за місяцем, рік за роком були схожі один на інший, як дві краплі води. І за одну ніч все змінилося. Спочатку в ньому з'явилася недовіра. І ледь виявивши, що в його венах тече кров Ралів, він тут же скинув окови зі своєю справжньої суті. І ось тепер парочка, яка випадково з'явилася, не помішала йому приховати подробиці відьминої смерті. Дивина за дивиною!

Він все ще не міг оговтатися від шоку, викликаного цією приголомшливою новиною: він — син Даркена Рала. Ось як все обернулося! Він, Обі Шолк, став відтепер важливою персоною, відприском блакитної крові, людиною шляхетного походження. Він міркував, чи зможе він сприймати себе як Обі Рала. Виходить, що він, фактично, виявився принцом!..

Ці роздуми ставили його в безвихідь. На жаль, мати виховала його простолюдином, і він майже нічого не знав про те, яке положення і титул по праву належать йому.

А ще він зрозумів, що мати обманювала його. Вона приховала походження власного сина, її плоті і крові, від самого Обі.

Він від плоті і крові Даркена Рала. Вона була злопам'ятною заздрісницею і не хотіла, щоб Обі дізнався про свою велич. Як це було схоже на неї!.. Вона завжди намагалася зламати його. Сука!..

Дим, який виповзав з відкритих дверей, більше не пах маслом для ламп. Тепер звідти несло палаючим м'ясом. Глянувши в дверний отвір, Обі посміхнувся: рука Латеї, чорніючи в полум'ї, стирчала над шафою, немов посилала йому останній привіт зі світу мертвих.

Обі прокрався по снігу до товстого дуба, за яким можна було сховатися, і простежив, як парочка квапливо біжить по стежині між дерев у напрямку до дороги.

Коли вони зникли з виду, він пішов за ними, залишаючись невидимим. Обидва був занадто великим хлопцем, щоб ховатися за деревами, але в темряві це було не важко.

Він був спантеличений і стурбований деякими обставинами зустрічі. Його дивувало, що ця парочка, замість того щоб кинутися чаклунці на допомогу, втекла. Жінці особливо не терпілося зникнути — схоже, смерть Латеї навела її на думку, що тут можуть бути ще якісь люди.

Квод, сказала вона. І це Обі теж турбувало.

Він мав неясне уявлення про квод. Якісь вбивці, що виконують завдання самого лорда Рала. Їх підсилають до важливих людей. Або особливо небезпечних. Тепер Обі здавалося, що невідомі були особливо небезпечними людьми, а не просто звичайними вершками суспільства.

Обі теж почув ім'я жінки — Дженнсен.

Новий спогад змусив його підбадьоритися: у Латеї була сестра, яку звали Алтея. Ще одна шкідлива чаклунка!.. І ця Алтея могла бачити діри світу. Ось і ще одне нове, ще одна вражаюча новина. Латея сама йому про це сказала. Доки він тут вдається до роздумів, стара чарівниця вже спілкується з духами світу смерті, а можливо, і з самим Володарем підземного світу…

Але якщо все так повернулося, то значить, стара говорила правду.

Якимось чином вийшло, що і Дженнсен, і Обі виявилися тим, що Латея називала «діри світу». Звучало вагомо. Дженнсен була чимось схожа на нього, Обі. Якимось чином вони були пов'язані, і це його заворожувало.

Йому хотілося розгледіти її покраще. Їхня перша зустріч відбулася в темряві. Вдруге він побачив її в тьмяному і мерехтливому світлі пожежі, що розгоралася. До того ж, вона майже відразу відвернулася, тому йому довелося задовольнитися цією коротким миттю. Але й за цю мить він встиг побачити, що вона була чудовою і прекрасною молодою жінкою.

Він в черговий раз сховався за деревом, перш ніж перетнути відкритий засніжений простір. Люди, — такі, як Дженнсен, як Обі… діри світу… мали велике значення. За важливими людьми посилали кводи, важливі люди були особливо небезпечні для лорда Рала. Латея сказала, що якби той дізнався про існування Обі, то обов'язково захотів би знищити його.

Обі не знав, чи можна вірити Латеї. Стара заздрила всякому, кого вважала більш значним, ніж вона сама. Однак зараз Обі цілком міг опинитися в небезпеці, сам того не підозрюючи: що завадить кводу полювати і на нього?.. Звичайно, подібна думка будь-кому здалася б притягнутою за вуха, але в світлі подій цієї ночі таке цілком могло мати місце. Важлива людина, людина, пристрасно бажаюча дізнаватися нове, не може пропустити настільки важливі відомості, не спробувавши дати їм належного пояснення!..

І Обі намагався зв'язати воєдино все, що дізнався. Завдання було досить складним, і він добре розумів це. Щоб скласти таку головоломку, слід було прийняти в розрахунок абсолютно все. Перебігаючи до наступного дерева, він вирішив: ймовірно, варто піти в таверну і трохи краще розгледіти Дженнсен і Себастяна — чоловіка, який супроводжував її.

Незважаючи на те, що парочка постійно озиралася, в темряві Обі було не важко слідувати за ними непоміченим. А коли вони зникли за будинками, стало ще легше. З-за рогу будинку Обі побачив потік світла, що вирвався на дорогу з дверей, які на мить відкрилися, а над ними металевий кухоль, що розгойдувався на вітрі.

Сміх і музика линули з-за дверей, як ніби там святкували кончину чаклунки. Шкода тільки, що ніхто не знав про те, що Обі — герой, який звільнив усіх від жаху, що отруював їм життя. Якби люди знали про це, вони б поставили йому безкоштовну випивку.

У Обі ніколи не було можливості зайти в таверну і пропустити чарочку-другу. Не було у нього грошей на це. А тепер були. Він провів дуже важку ніч, але за цей час став іншою людиною. Багатою. Він витер носа рукавом куртки і підійшов до дверей. Ось і для нього настав час зайти в звабливий затишок і замовити випивку. Якщо хто і заслужив подібне, так це він, Обі Рал.

* * *

Дженнсен підозріло роздивлялася лиця в таверні. Їй все ще було не по собі від спогадів про те, що зробили з Латеєю. Цієї ночі Дженнсен скрізь ввижалися чудовиська. Якийсь чоловік дивився їй услід, і в його очах іскрилася радість, а не підозра. Але чи можна вгадати свою долю перш, ніж стане занадто пізно? Їй страшенно захотілося побігти, перестрибуючи через дві сходинки.

— Спокійно, — прошепотів Себастян, вирішивши, схоже, що вона на межі. Можливо, так воно і було. Він простягнув їй руку: — Постарайтеся не викликати підозр.

Вони пішли спокійно, сходинка за сходинкою, рухаючись розміреним кроком, як парочка, що направляється в свою кімнату. Нагорі Дженнсен прорвало: вона заметушилася по кімнаті, перебираючи вийняті з заплічних мішків речі, перекладаючи їх, закріплюючи ремінці та пряжки. Себастян, перевіряв зброю, і здавався абсолютно байдужим до того, що трапилося з Латеєю. Дженнсен в черговий раз переконалася, що її ніж вільно вилітає з піхов.

— Ви впевнені, що не хочете поспати?.. Латея нікому нічого не могла сказати — вона не знала, що ми зупинилися тут, в таверні. Краще відправитися в подорож завтра, після відпочинку.

Вона пильно подивилася на нього, закидаючи за спину мішок.

— Добре, — погодився Себастян і зловив її руку. — Спускайтеся повільно. Якщо побіжите, люди тут же зацікавляться вами.

Він знаходився на ворожій території. І, будучи професіоналом, знав, як треба поводитися, щоб не викликати підозр. Тому Дженнсен кивнула:

— Що я повинна робити?

— Всього лише спускайтеся по сходах, як ніби зібралися трохи випити або послухати музику. Потім ідіть до дверей. Тільки не привертайте увагу, не біжіть. Зрештою, ми просто зібралися відвідати друга чи родича… Не потрібно дивувати людей чимось незвичайним. Люди не запам'ятовують звичайного. Вони запам'ятовують тільки те, що дивно виглядає. Засоромившись, вона знову кивнула:

— Боюся, що в мене погано вийде. Мені дуже сильно хочеться втекти. Все своє життя я бігала, ховалася, але жодного разу не було, як зараз, коли вони опинилися так близько. Я майже відчуваю їхнє дихання у себе за спиною.

Себастян посміхнувся своєю теплою посмішкою, яка так йшла йому.

— Ви не навчені навичкам поведінки на ворожій території. Але я і не чекав, що ви будете це знати. Я вам ось що скажу… Мені ще не доводилося зустрічати жінку, яка б так добре трималася в такій ситуації. Ви все робите правильно, повірте мені.

Дженнсен відчула себе трохи краще, зрозумівши, що не веде себе як повна дурепа. Але це Себастян зумів надати їй впевненості, зняти напругу; за його підтримки вона ставала здатною виконати те, про що навіть не здогадувалася. Він не позбавляв її можливості приймати рішення і всіляко потім підтримував їх. Рідко який чоловік міг би так ставитися до жінки!..

Спускаючись в останній раз по сходах, вона побіжно глянула в бік дверей, що вели на вулицю, і раптом відчула себе потопаючою, спраглою останнього ковтка повітря. Незважаючи на звичку вважати людей небезпечними, вона знала тепер, що це не так. І їй було не по собі від думки, що вона погано про них думала. Там, де раніше їй уявлялися злодії та вбивці, тепер були фермери, ремісники, робітники, які зібралися за дружнім столом, щоб відпочити після роботи.

Однак цієї ночі бродили десь поруч і вбивці. Після того, що зробили з Латеєю, в цьому не було сумнівів. Дженнсен і в голову не приходило, що хтось може бути настільки жорстоким. І тепер вона знала, що якщо її спіймають, то зроблять з нею те ж саме, перш ніж дозволять померти.

При згадці про жахливу картину, яку їй довелося сьогодні побачити, з Дженнсен стався напад нудоти. Вона стримала сльози, але їй негайно треба було на свіже повітря, в порожнечу ночі.

Пробираючись крізь натовп, вони наткнулися на величезного чоловіка. Поглянувши на його гарне обличчя, Дженнсен згадала: це була людина, яку вона бачила сьогодні на дорозі, що вела до будиночка Латеї.

— Добрий вечір! — Він вітально підняв капелюх і посміхнувся.

— Добрий вечір! — Відповіла Дженнсен і змусила себе посміхнутися у відповідь.

Схоже, це вийшло у неї правдоподібно, звичайно. Хоча їй самій зовсім так не здавалося…

Тим не менше він вже не боявся її, як було минулого разу. Його рухи стали більш впевненими. І Дженнсен з надією подумала, що на нього так подіяла її посмішка.

— Дивлячись на вас, я вирішив, що вам варто випити. — Дженнсен насупилася, не відразу зрозумівши, про що це він, і чоловік перевів погляд на Себастяна:

— У вас же носи червоні від холоду. Давайте я куплю вам елю, сьогодні така студена ніч!

Випередивши Себастяна, готового було погодитися, вона відмовилася:

— Спасибі, не треба. Нам треба йти… Нас чекають деякі справи. Але ми вам дуже вдячні за запрошення. — Вона змусила себе знову посміхнутися. — Спасибі!

Чоловік пильно дивився на неї, і вона занервувала. Самим дивним було те, що і вона з рішучістю дивилася в його блакитні очі, сама не усвідомлюючи причини такої поведінки. Врешті-решт вона відвела погляд, кивком побажала громилі добраніч і продовжила свій шлях до дверей.

— Він не здався вам знайомим? — Прошепотіла вона Себастяну.

— Здався. Ми бачили його на вулиці, коли йшли до будинку Латеї.

Дженнсен озирнулася, вдивляючись в натовп:

— Так воно і є.

Вона була вже біля самих дверей, коли чоловік, відчувши її погляд, обернувся. Їх очі зустрілися, і він посміхнувся. І всі люди в таверні наче зникли. На обличчі громили грала посмішка ввічливості, але Дженнсен кинуло в холод, і все навколо задзвеніло, як бувало завжди, коли вона чула в голові той, мертвий голос. У почутті, яке викликав погляд чоловіка, було щось лякаюче знайоме. Неначе вона бачила його в глибокому сні, який повністю забула, а зараз моментально згадала. І ця його поява в реальному житті змусила її здригнутися…

З полегшенням вона вийшла в ніч. Вони поспішили по засніженій вулиці, і Дженнсен довелося закрити капюшоном плаща обличчя, захищаючись від різкого вітру. Її стегна обпалювало холодом. Добре, що стайня була недалеко, але Дженнсен знала, що там буде лише коротка передишка. Їх чекала довга холодна ніч, але вибору не було. Занадто близько були люди Річарда Рала…

Себастян пішов розбудити господаря, а Дженнсен протиснулася в стайню. Ліхтар, звисаючи зі стелі, давав достатньо світла, і вона попрямувала до стійла, де цю ніч проводила Бетті. Тут не було вітру, від тіл коней йшло тепло, навколо панував солодкий запах сіна і тирси, і було затишно, як на небесах.

При вигляді Дженнсен коза жалібно забекала, неначе боялася, що її тут залишать одну. Дженнсен опустилася на одне коліно і обняла Бетті, від чого та радісно завиляла смішним хвостиком. Дженнсен ласкаво погладжувала її шовкові вушка, а Бетті стояла, прикривши очі. Кінь з сусіднього стійла поклав голову на перегородку, немов хотів краще розгледіти свою сусідку.

Дженнсен погладжувала жорстку шерсть на крутому боці Бетті.

— Хороша дівчинка, — примовляла вона. — Я теж рада тебе бачити, Бетті.

Дженнсен було десять, коли народилася Бетті. Коза була єдиним другом її дитинства і за час, проведений разом, терпляче вислухала сотні історій про всі страхи дівчинки. А коли у кози стали пробиватися ріжки, Дженнсен, в свою чергу, приходила до своєї вірної подруги почухати їх. Бетті практично нічого не боялася, за винятком одного — розставання.

Дженнсен рилася в своєму заплічним мішку, аж поки її пальці не намацали морквину. Вічно голодна коза пританцьовувала від нетерпіння, а її хвостик метлявся в передчутті частування. І нарешті, жуючи морквину після тяжких мук незвичної розлуки, вона потерлася головоюою об стегно Дженнсен.

Кінь в сусідньому стійлі, дивлячись світлими розумними очима, м'яко заіржав і похитав головою. Дженнсен посміхнулася і дала коню морквину, поплескавши по лобі, прикрашеному білої зірочкою.

З вулиці долинули голоси, і Дженнсен зрозуміла, що прийшов Себастян з господарем стайні, обидва притягли сідла.

Вони поклали свою ношу на загородку стійла Бетті. Коза все ще побоювалася Себастяна і неспокійно відступила на кілька кроків назад.

— Пробачте, перешкодив зустрічі подруг, — сказав господар, указуючи на козу.

— Дякую за турботу! — Дженнсен почухала у Бетті за вухом.

— Невелика турбота. Ніч-то ще не скінчилася, — чоловік переводив погляд з Себастяна на Дженнсен. — Чому ви зібралися їхати вночі? І навіщо вам купувати коней? Особливо в такий час…

Дженнсен похолола. Вона не очікувала, що їй доведеться відповідати на питання, і не приготувала заздалегідь відповіді.

— Це через мою матір, — спокійно відповів Себастян. Його погляд підтверджував сказане. — Ми отримали звістку, що вона тяжко захворіла. Я не впевнений, що ми встигнемо. І я не пробачу собі, якщо… Ні, я думаю, ми приїдемо вчасно. Інакше й бути не може.

Підозрілий вираз на обличчі чоловіка зник. Дженнсен була вражена, наскільки переконливий був Себастян. Вона спробувала повторити його впевнений погляд.

— Розумію, синку. Вибач, не знав. Чим я можу тобі допомогти?

— Яких коней ви можете нам продати?

Чоловік почухав неголене підборіддя:

— Козу залишите?

Себастяново «так» і «ні» Дженнсен прозвучали одночасно. Господар здивовано переводив погляд своїх великих чорних очей з одного на іншу.

— Бетті нас не затримає, — сказала Дженнсен. — Вона не відставатиме.

Себастян моментально зорієнтувався:

— Я думаю, коза піде з нами. З розчарованим виглядом господар показав на коня, якого Дженнсен чесала за вухом.

— Расті вже познайомилася з вашою козою. Продам її, вона не гірше за інших. Ти висока, вона тобі підійде.

Дженнсен кивнула у відповідь. Бетті, ніби розуміючи, про що йде мова, промекала свою згоду.

— У мене є сильний гнідий кінь, якраз для твоєї ваги. Хочу запропонувати його тобі разом з Расті.

— Чому її звуть Расті? [Rusty — іржавий (англ.) (прим. перекладача)] — запитала Дженнсен.

— Тут зараз темно і погано видно, але вона повністю руда, з білою плямою на лобі.

Расті кивнула Бетті. Коза відповіла їй, лизнувши в морду, на що кінь м'яко пирхнув.

— Значить, Расті, — сказав Себастян. — А інший? Конюх почухав щетину і кивнув головою на знак згоди:

— Піду наведу Піта.

Коли вони повернулися, Піт вітально обнюхав Расті. Дженнсен це сподобалося. У ситуації, коли небезпека крадеться по п'ятах, вона зовсім не хотіла, щоб до всіх інших випробувань додалося ще одне — скакати на конях, вороже налаштованих один до одного. Все правильно: дві людини поспішають у справах. Адже при смерті матір…

До того ж їзда на коні із закритими попоною колінами обіцяла бути більш комфортною, ніж подорож пішки. На коні буде тепло, і ніч пройде більш терпимо. Для Бетті, яка звикла постійно відволікатися по сторонах — природно, на все їстівне, — у них була приготована довга мотузка.

Дженнсен не знала, скільки Себастян заплатив за коней і упряж, та це й не хвилювало її. Це були гроші вбивць, і їй хотілося від них звільнитися. Єдине, що мало для неї значення — швидше виїхати.

Господар стайні притримав важкі двері, і вони виїхали в холод ночі. Коні, зраділі можливості пройтися, незважаючи на пізній час, енергійно рушили по вулиці. Повернувши голову, Расті впевнилась, що Бетті бадьоро перебирає ногами за ними по узбіччю.

Минуло зовсім небагато часу, і вони залишили позаду останню міську будову. Рідкісні хмари повзли по небу, часто закриваючи висячий в небі місяць, однак той світив досить яскраво, щоб перетворити покриту снігом дорогу в шовкову стрічку, ковзаючу поміж темних дерев.

Несподівано мотузка натягалася. Дженнсен подивилася через плече, очікуючи побачити, що коза намагається дотягнутися до молодої гілочки. Але все виявилося по-іншому: Бетті пручалася подальшому руху, впиралася, пританцьовуючи, її копитця залишали в снігу глибокі вибоїни.

— Бетті, — грубо прошепотіла Дженнсен, — ну ж, вперед! Що таке? Вперед!

Що таке для коня — вага кози? І Бетті потягли по засніженій дорозі, незважаючи на всі її протести.

У той момент, коли кінь Себастяна, переступивши, трохи штовхнув Расті, Дженнсен зрозуміла, в чому справа. Вони наздоганяли ідучого по дорозі чоловіка. Його темний одяг зливалася з тінями дерев, тому вони й помітили його не одразу. Коні не люблять сюрпризів, і Дженнсен поплескала Расті по шиї, давши зрозуміти, що чоловіка не варто боятися. Однак Бетті ніщо не переконувало, і вона постійно змінювала напрямок руху, наскільки дозволяла мотузка.

Дженнсен, нарешті, розгледіла подорожнього. Це був той самий крупний блондин, з яким вони зіткнулися в таверні, що запропонував пригостити їх випивкою. Проїзжаючи мимо, Дженнсен зупинила на чоловікові свій погляд. Як би холодно зараз не було, їй здалося, ніби прочинилися двері в нескінченно холодну вічну ніч пекла. Незнайомець і Себастян на ходу обмінялися короткими фразами. Порівнявшись із чоловіком, Бетті рвонула вперед, натягнувши мотузку і прагнучи якомога… швидше збільшити відстань між ними.

«Grushdeva du kalt misht».

Дженнсен уривчасто зітхнула, як після нападу ядухи, і обернулася, дивлячись широко розкритими очима на чоловіка. Їй здалося, ніби ці слова вимовив він. Але це було неможливо: дивні слова звучали у неї в голові.

Себастян нічого не помітив, а вона не стала йому розказувати, щоб він не прийняв її за божевільну.

З повної згоди кози Дженнсен пришпорила Расті. Перед тим, як зникнути за поворотом, вона в останній раз обернулася. У місячному світлі було видно, як дивний чоловік, дивлячись на неї, усміхається.

13

Коли мати покликала його, Обі скидав з сінника оберемки сіна.

— Обі! Де ти? Спускайся!

Обі спустився по драбині і швидко струсив з одягу солому, приводячи себе в порядок, перш ніж постати перед сердитим поглядом.

— Що трапилося, мамо?

— Де мої ліки? І твої теж? — Її лютий погляд ковзнув по підлозі. — Я бачу, ти досі все ще возишся з сіном. Я не чула, як ти прийшов додому вчора ввечері. Що тебе затримало? Подивися на цей стовп в огорожі! Ти досі його не закріпив? Що ти робив увесь цей час? Невже я повинна нагадувати тобі про кожну дрібницю?

Обидва не знав, на яке з питань йому слід відповідати в першу чергу. Мати завжди так чинила, збиваючи його з пантелику, перш ніж він відповість їй. Якщо він говорив, затинаючись, вона ображала і висміювала його. Але після всього, що сталося минулої ночі йому здавалося, що при зустрічі з матір'ю він буде почувати себе більш впевнено. Однак при світлі дня перед матір'ю, схожою на грозову хмару, перед її лютою атакою, він звично відчував себе приниженим, маленьким і нікчемним. Повернувшись додому, він відчув себе великим. Важливим. А тепер як ніби стискався, знічувався. Її слова по краплі вбивали в ньому силу.

— Знаєш, я був…

— Ти байдикував! Ось що ти робив — байдикував! Я чекаю тут ліки, у мене болять коліна, а мій син Обі-придурок збиває ноги об камені на дорозі, забувши, навіщо я його послала.

— Я не забув…

— Тоді де мої ліки? Де?!

— Мамо, я не приніс їх…

— Я це знала! Я знала, що ти витратиш гроші, які я тобі дала. Я працювала, як кінь, а ти витратив їх на жінку! Ти гуляв, ось чим ти займався, гуляв!

— Але, мамо, я не витрачав їх на жінку.

— Тоді де мої ліки? Чому ти не приніс їх, як я тебе просила!

— Я не зміг, тому що…

— То кажи, чому не зміг, придурок! Тобі тільки й треба було зробити, що сходити до Латеї…

— Латея мертва.

Ну от, він сказав це. Все було скінчено, і до того ж при світлі дня.

Мати широко розкрила рот, але не змогла вимовити ні слова. Ніколи раніше йому не доводилося бачити її настільки небагатослівною, настільки враженою. Її щелепа просто відвисла. Обі це сподобалося.

Він дістав з кишені монету, яку вирішив повернути, щоб мати бачила: він не витратив її гроші. Не порушуючи настільки рідкісне в цьому будинку мовчання, він передав монету їй.

— Латея… мертва… — Мати дивилася на монету, лежачу на долоні. — Що значить мертва? Вона захворіла?

Обі похитав головою. У ньому росла впевненість — разом з ланцюжком спогадів про те, що трапилося з Латеєю, як він вчинив з мерзенною старою.

— Ні, мамо, її будинок згорів, а вона загинула у вогні.

— Її будинок згорів… — Брови матері поповзли назустріч один одному. — Звідки ти знаєш, що вона померла? Латея не з тих, кого можна застати зненацька при пожежі. Вона — чаклунка.

Обидва знизав плечима:

— Коли я прийшов у місто, почув шум. Люди бігли до будинку Латеї. Її будинок був охоплений полум'ям. Навколо зібрався величезний натовп, але вогонь був настільки сильний, що не було ніякої можливості що-небудь врятувати.

Останнє було до певної міри правдою. Він вийшов з міста і попрямував додому, бо порахував: якщо досі ніхто не виявив пожежу, то, можливо, її не виявлять і до ранку. Він не хотів бути тим, хто першим закричить «Пожежа!» Виходячи з того, що сталося, це могло здатися підозрілим, особливо з точки зору його матері. Вона була диявольськи підозрілої жінкою (одна з її огидних рис!). І Обі збирався розповісти їй історію, яка підійде до будь-якої пожежі: палаючі руїни, обгоріле тіло…

Однак, повертаючись додому — трохи пізніше того моменту, як Дженнсен і її попутник Себастян обігнали його, — він почув крики людей, волаючих про пожежу в будинку Латеї. Обі біг по темній дорозі разом з іншими. Так що причин підозрювати його в чому-небудь не було.

— Можливо, Латея уникла вогню, — голос матері звучав так, ніби вона намагалася переконати скоріше себе, ніж його. Обі похитав головою:

— Я залишився, сподіваючись, як і ти, мамо. Я знаю, ти б хотіла, щоб я допоміг їй, якщо у неї біда. Я хотів зробити все від мене залежне. Тому і спізнився додому.

Це, втім, теж було правдою лише частково: він стояв разом з натовпом, дивлячись на вогонь, прислухаючись до розмов. Він жадібно вбирав здогади, плітки, припущення.

— Вона — чаклунка. Вогонь не може застати зненацька таку жінку.

Мати висловила підозру. — Обі це помітив.

— Коли вогонь горів уже не дуже сильно, чоловіки закидали його снігом і змогли пробратися через димлячі деревинки. І знайшли кістки Латеї.

Обі вийняв з кишені обгорілу кістку, простягнув матері. Вона подивилася на цей безжалісний доказ, але так і не взяла його. Задоволений зробленим ефектом, Обі поклав свій скарб назад у кишеню.

— Вона перебувала в центрі кімнати, одна рука піднята над головою, ніби вона намагалася пробратися до дверей, але задихнулася від диму. Люди кажуть, що від диму люди падають, і тоді вогонь береться за діло. Мабуть, це і сталося з Латеєю. Її звалив дим. І коли вона лежала на підлозі, вогонь спалив її до кінця.

Мати пильно дивилася на нього, губи її маленького злісного рота були щільно стиснуті. У перший раз їй було нічого сказати. Обі прочитав її погляд, в ньому не було нічого хорошого. Він міг сказати, що у неї в думках. Вірніше — хто… Виродок, син Даркена Рала, майже королівської крові. Вона пішла геть, її руки, зловісно стиснуті в кулаки, повільно ковзнули вниз.

— Я повинна йти прясти для пана Тачмана. А ти забери з підлоги весь цей бардак, чуєш мене?

— Добре, мамо.

— І ще полагодь стовп, перш ніж я повернуся і побачу, що ти цілий день бив байдики.

Кілька днів Обі витратив на те, щоб відчистити з підлоги замерзлий гній, але мало просунувся у своїй справі. Холод стояв такий, що шар льоду тільки наростав. Здавалося, від нього ніколи не позбудешся, це все одно що розколювати гранітні брили або не слухати розпорядження матері.

У Обі було багато домашньої роботи, і він не міг її не робити. Він поправив стовп і полагодив петлю на двері хліва. Тваринам теж слід було приділити увагу, а ще було потрібно переробити сотню невеликих справ.

Під час роботи він обмірковував конструкцію каміна. Його можна буде прилаштувати до стіни між будинком і сараєм, раз вона вже існує. Подумки він уже підносив до неї камені, будуючи подобу печі. Він уже пригледів великий камінь, який можна використовувати в якості поду. І все це він ретельно посадить на вапняний розчин. Коли Обі що-небудь обдумував, він вкладав у це всього себе. І ніколи не залишав розпочату справу на половині.

Внутрішнім зором він уявляв собі, як буде здивована та щаслива його мати, коли побачить, що він побудував. І тоді вона зрозуміє, що син заслуговує поваги. Нарешті вона дізнається, що він — вартісна людина. Але до споруди каміна йому належало виконати ще багато іншої роботи.

А поки що перед ним маячила знайома робота. Поверхня замерзлого гною нагадувала поле битви. Вона була поцяткована дірками, вибоїнами, де він намагався виявити слабке місце — повітряну пробку або вмерзлу солому, — щоб відколоти хоча б шматок. Коли лунав тріск і виникала тріщина, його наповнювала впевненість, що йому нарешті вдасться розколоти цю міцну крижану могилу, але кожного разу його чекалоло розчарування. Обі не лінувався, хоча сколювати шар за шаром, потроху, сталевою лопатою, було дуже довго.

Несподівано йому спало на думку, що людина такої значимості, як він, не повинен втрачати час на настільки брудну роботу. З великими труднощами можна уявити, що прибирання гною може бути заняттям людини, яка в майбутньому стане кимось на зразок принца. Зрештою, він тепер знав, що є важливою персоною. Людиною, в жилах якого тече кров Ралів. Прямим нащадком, сином людини, яка керує Д'харою — Даркена Рала. У всій окрузі немає людини, яка б не чула про Даркена Рала, батька Обі.

Так чи інакше, він поставить свою матір перед фактом, який вона від нього ретельно приховувала. Але поки він не міг придумати, як провернути це дільце, не відкриваючи їй, що це Латея кинула йому в обличчя ці відомості перед тим, як він вибив з неї дух.

Захекавшись від чергової надзвичайно важкої атаки на замерзлий гній, Обі відпочивав, поклавши зап'ястя на ручку лопати. Незважаючи на холод, по його спутаному світлому волоссю тік піт.

— Обі! — У сарай зайшла мати. — Стоїш, бовдур, байдикуєш, ні про що не думаєш… Що ти за чоловік? Обі, ти придурок?

Вона зупинилася. Її вузький рот скривився, а ніс, здавалося наповзав на нього.

— Мама, я всього лише віддихуюсь, — Обі показав на підлогу, усіяну уламками льоду, доказом його напружених зусиль. — Мамо, я ж працював, насправді.

Вона не подивилася на підлогу. Вона пильно дивилася на нього. Він чекав, вже знаючи, що її займає щось більше, ніж замерзлий гній. Він завжди заздалегідь знав, коли вона збирається відігратися на ньому, щоб він відчув себе лайном — як то, на якому він стояв. З темних щілин і прихованих нір навколо знову маленькими чорними очима дивилися на них щури.

Критично обвівши його поглядом, мати дістала монету. Вона тримала її між великим і вказівним пальцями, що мало означати не вартість, а значення цієї монети.

Обі був трохи спантеличений. Латея мертва. Поблизу більше немає жодної чаклунки; ніхто зі знайомих не міг приготувати ліки для матері або для нього. Він покірно простягнув долоню.

— Подивися на неї, — скомандувала мати, кинувши монету йому на руку.

Обі виніс монету на світло і ретельно її вивчив. Він знав: мати чекає, що він побачить щось незвичайне, але нічого особливого не бачив. Повертаючи монету, він час від часу поглядав на матір. Потім так само ретельно вивчив і другу сторону монети, але так нічого і не помітив.

— Так, мамо?

— Нічого незвичайного, Обі?

— Ні, мамо.

— У неї немає подряпини на ребрі.

Обидва на мить задумався, а потім знову оглянув монету, тепер вже більш уважно роздивляючись ребро.

— Ні, мамо.

— Це та монета, яку ти мені повернув.

Обі кивнув головою. У нього не було причин заперечувати це.

— Так, мамо. Це монета, яку ти мені дала для Латеї. Але я сказав тобі, що Латея загинула у вогні, і я не зміг купити ліки. Ось тому я і повернув тобі монету.

Розпечений погляд матері готовий був спопелити його, але голос прозвучав разюче холодно і спокійно.

— Це не та монета, Обі. — Обі посміхнувся:

— Та ні ж, мамо.

— У монети, яку я тобі дала, на ребрі була подряпина. Ось тут я її позначила.

У міру того, як думки проносилися у Обі в голові, усмішка повільно сповзала з його обличчя. Він намагався придумати, що б таке сказати, щоб вона повірила. Не міг же він відповісти, що поклав монету в кишеню, а потім дістав і повернув іншу — адже у нього ніколи не було власних грошей.

Мати прекрасно про те знала, вона б і не дозволила йому мати їх. Вона думала, що він, придурок, обов'язково їх витратить.

Але зараз у нього були гроші. Доля так розпорядилася, що він роздобув всі гроші Латеї. Він згадав, як в поспіху збирав монети, що випали з кишень чаклунки, включаючи і ту, якою з нею розплатився. А коли витягував монету, щоб повернути матері, то й не підозрював, що вона позначила ту, яку дала йому. І, на жаль, повернув їй зовсім іншу.

— Мамо, ти впевнена? Може, ти всього лише збиралася помітити монету… Може, ти забула.

Вона повільно похитала головою:

— Ні, Обі. Я спеціально позначила її. Так що якщо б ти витратив її на випивку або жінок, я б про це дізналася. Пішла б, знайшла її і впізнала все, що ти робив.

Пронозлива сука!.. Не вірити власному сину!.. Що це за матір, в кінці-то кінців!..

Які в неї могли бути докази, крім зниклої малесенькій подряпини на ребрі монети? Ніяких!

— Але, мамо, ти швидше за все помиляєшся. У мене немає грошей, ти ж знаєш. Звідки ж у мене може бути інша монета?

— Ось це я і хотіла б знати, — її очі були страшними.

Він насилу переводив подих під її пронизливим допитливим поглядом. Однак голос її, як і раніше залишався спокійним:

— На ці гроші я веліла тобі купити ліки.

— Але як я міг це зробити?! Латея померла. І я повернув тобі монету.

Вона стояла перед ним з такою впевненістю, ніби це дух помсти прибув зі світу мертвих. Або дух Латеї повернувся, щоб поговорити з убивцею. Але Обі не вірив у таку можливість. Настирлива чаклунка хотіла вбити його. А мати, швидше за все, намагається відняти у нього недавно здобуте відчуття власної важливості.

— Ти знаєш, чому я назвала тебе Обі?

— Ні, мамо.

— Це давнє д'харіанське ім'я. Ти знав про це, Обі?

— Ні, мамо. І що ж воно означає?

— Воно має два значення: слуга і король. Я назвала тебе Обі в надії, що колись ти станеш королем. Або ж, у протилежному випадку, ти будеш хоча б слугою Творця. Правда дурні рідко стають королями. І ти ніколи не будеш королем. Це була просто дурна мрія новоспеченої матері… Значить, залишається слуга. Кому ти служиш, Обі?

Обі чудово знав, кому він служить. І тому він повинен стати непереможним.

— Де ти взяв цю монету, Обі?

— Я ж сказав тобі, мамо… Я не міг купити тобі ліки, тому що Латея загинула при пожежі у власному будинку. Можливо, твоя мітка стерлася, поки монета лежала у мене в кишені.

Здавалося, вона обмірковувала його слова:

— Ти впевнений, Обі?

Він кивнув у надії, що її думки нарешті підуть в іншу сторону від підміни монети.

— Звичайно, мамо. Лате померла. Тому я і повернув тобі монету. Я не зміг купити ліки. Мати підняла брову:

— Так, Обі?

Вона повільно витягла руку з кишені сукні. Він не бачив, що у неї в руці, але відчув полегшення, думаючи, що нарешті обвів її навколо пальця.

— Так, мамо. Латея померла, — йому сподобалося, як він сказав це.

— І ти не зміг купити ліки… Ти ж не повинен брехати своїй мамі, чи не так, Обі?

— Так, мамо, — він виразно кивнув головою.

— Тоді що це? — Вона повернула руку і показала пляшку з ліками, яку Латея дала йому перш, ніж він розправився з нею. — Я знайшла це в кишені твоєї куртки, Обі.

Обі втупився на пляшку. Все-таки клята чаклунка помстилася йому. Слід було вбити її одразу ж; до того, як вона дала йому цю зрадницьку пляшку з ліками. Він зовсім забув, що поклав її тієї ночі у кишеню куртки, маючи намір викинути в лісі по дорозі додому. Однак щось нове і важливе, що він тоді дізнався, змусило його абсолютно забути про цю чортову пляшку.

— Думаю… Думаю, це стара пляшка…

— Стара пляшка? Та вона ж повна! — Голос матері нагадував лезо бритви. — І як це тобі вдалося роздобути пляшку з ліками у жінки, яка померла, і будинок якої згорів? Як, Обі? І яким чином ти повернув іншу монету, а зовсім не ту, яку я тобі дала, щоб розплатитися? Яким чином? — Вона зробила крок до нього — Яким, Обі?

Обі відступив. Він не міг відвести очей від цього проклятого зілля. І не міг зустріти лютий погляд матері. Він знав, що під цим несучим смерть поглядом у нього з очей бризнуть сльози.

— Ну, я…

— Що «ти», Обі? Що ТИ, брудний розпусний придурок? Ти — мерзенне брехливе ліниве гімно! Ти — жалюгідний підлий виродок, Обі Шолк.

Обі підняв очі. Він був правий — вона намагалася змусити його наткнутися на її смертоносний погляд.

— Мене звати Обі Рал, — відповів він.

Вона навіть не здригнулася. І він зрозумів, що вона спеціально приводила його до сказу, щоб він видав себе. Це було частиною її плану. І ім'я «Рал» само по собі видало, як Обі взнав його, і, отже, розповіло матері про все решта.

Обі похолов. Думки плутано носилися в голові, як щури, яким наступили на хвіст.

— Духи прокляли мене, — сказала мати, обдаючи його диханням. — Я повинна була зробити те, що Латея мені радила. Я повинна була звільнити всіх нас. Ти вбив її! Ти, огидний виродок! Ти, мерзенний брехун…

Обі замахнувся лопатою, вклавши в цей рух всю свою силу і міць. І сталь задзвеніла, як дзвін, ударившись об череп матері.

Та осіла, як мішок із зерном, впущений на землю.

Обидва швидко відскочив, побоюючись, що вона кинеться вперед, швидко, як павук, і схопить його за щиколотку своїм маленьким ротом. Він був упевнений, що вона в стані так вчинити. Підла сука!..

Як ужалений, він кинувся вперед і став наносити удари, один за іншим, в цей ненависний лоб, в цей ненависний ніс, в цей ненависний рот… Одним ударом він вибив їй зуби, і вона вже не могла по-павучи його схопити. Він часто представляв її павучихою. Чорною вдовою…

Дзвін сталі повис в прозорому повітрі сараю, повільно, дуже повільно завмираючи. А потім тиша важким покривалом огорнула все навколо.

Обі спокійно стояв з піднятою до плеча лопатою, в будь-який момент готовий завдати нового удару. І уважно дивився на матір. Трохи рожеві сльози потекли з її очей, прямо на замерзлий гній.

І тоді, в припадку божевілля від жаху й люті, Обі підняв лопату і знову став наносити удари. Раз за разом він піднімав лопату і опускав їй на голову. Клацаючі звуки ударів сталі об кістки луною віддавалися в сараї. Щури, що спостерігали за подіями своїми крихітними чорними оченятами, розсипом кинулися по своїх норах.

Обі, хитаючись, повернувся, щоб ковтнути повітря, ще важко дихаючи, він дивився, як мати розпласталася на купі замерзлого гною. Її руки були широко розкинуті, як ніби вона молила про обійми. Боягузлива сучка!.. Ніби до чогось готується. Або намагається щось виправити. Розпростерлася обіймами, немов цим можна загладити всі його роки, проведені в рабстві…

Тепер її обличчя було іншим. На ньому з'явився дивний вираз. Крадькома Обі підійшов ближче, щоб розглянути це. Її череп був роздроблений, як кинута про землю стигла диня.

Це було так дивно, що Обі насилу зміг зібрати свої думки: мама… Її голова… розбита диня…

Для більшої впевненості він вдарив її знову. Раз, другий, третій… Потім відступив на безпечну відстань, тримаючи напоготові лопату. А раптом схопиться і почне знову кричати на нього!.. Це буде в її дусі. Падлюка божевільна!..

В сараї було тихо. Він бачив пару від власного дихання, що розпливалася в морозному повітрі. Пари від дихання матері не було. І груди її не рухалася. Червона калюжа навколо її голови повільно просочувалася крізь гній. Деякі вибоїни, над якими він нещодавно старанно трудився, були повні рідким вмістом цієї дивної голови, схожої на стукнуту об землю диню.

Зрозумівши, що мати більше не буде говорити йому гидоти, Обі відчув себе впевненіше. Можливо, вона, не будучи достатньо розумною, пішла на поводу у Латеї, яка вселяла їй ненависть до власного сина. Дві жінки правили його життям. Він був усього лише безпорадним слугою цих двох гарпій. На щастя, нарешті він став непереможним і звільнив себе від обох.

— Ти хочеш знати, мама, кому я служу?.. Я служу голосу, який зробив мене непереможним. Голосу, який допоміг мені позбутися від тебе!

Матері було нічого сказати. Нарешті, вперше за довгий час, їй нічого було сказати!..

Обі посміхнувся.

Потім витягнув свій ніж. Тепер він став іншою, новою людиною. Людиною, яку переслідують інші інтереси. Звичайно, коли вони з'являються… І зараз він вирішив подивитися: що таке цікаве і незвичайне може виявитися всередині його божевільної матері.

Обі подобалося дізнаватися нове.

З'ївши чудовий сніданок — яєчню, підсмажену на новій печі, яку він поставив для себе, — Обі почув, як у двір в'їхав фургон. Це сталося через тиждень після того, як його мерзотна матуся в останній раз відкрила рот.

Обі підійшов до дверей, з тріском розчинив її і зупинився, продовжуючи їсти і роздивляючись зад фургона, який тільки що під'їхав. З фургона зліз чоловік.

Це був пан Тачман, який зазвичай привозив шерсть. Мати пряла, а пан Тачман ткав з цих ниток. Останнім часом Обі займало стільки нового, що він зовсім забув про нього. Обі глянув у куток, щоб перевірити, скільки ниток було вже готово. Виявилося, що мало. З краю стояли тюки вовни, чекаючи своєї черги. На жаль, з останнього привозу до сумного кінця мати встигла занадто мало!..

Обі не знав, що робити. А пан Тачман вже стояв біля дверей, заглядаючи всередину будинку. Це був високий чоловік, худий, з великими вухами і великим носом. Обі знав, що пан Тачман подобався його матері. Напевно, йому вдавалося відсмоктати отруту з її зубів. І трохи пом'якшити її. Це була цікава теорія, про неї варто було згодом трохи подумати.

— Доброго ранку, Обі! — Очі пана Тачмана, які завжди здавалися Обидві дивно-рідкими, обшарювали будинок. — Де твоя мати?

Бігаючі оченята гостя привели Обі в стан тривоги. Він так і стояв з яєчнею в руках, намагаючись збагнути, що ж робити і що сказати. Погляд пана Тачман зупинився на вогнищі.

Обі насилу зберігав невимушений вигляд, нагадуючи собі, що він уже не колишній Обі, що він — важлива людина. Такі люди не бувають невпевненими. Важливий людина ловить момент і доводить власну велич.

— Мама? — Обидва поставив тарілку і глянув на вогнище. — Вона кудись вийшла.

З кам'яним обличчям пан Тачман затримав на Обі свій погляд:

— Ти чув про Латею? Що знайшли у неї вдома?

У цей момент Обі розмірковував про те, наскільки рот гостя був схожий на рот його матері. Такий же вузький, зрадницький…

— Латею? — Обі зі свистом втягнув у себе шматок яєшні, застряглий між зубами. — Вона ж померла. Що там можна знайти?

— Якщо точніше, то можна сказати, що не знайшли. Грошей. У Латеі були гроші, і всі про це знали. Але в будинку їх не знайшли.

Обидва знизав плечима:

— Може, вони згоріли? Розплавилися?

Пан Тачман скептично крякнув:

— Може, так. А може, й ні. Ходять чутки, що вони зникли до пожежі.

Обі відчув роздратування від того, що людям обов'язково потрібно лізти куди не слід. Невже їм більше немає про що думати? Чому їм мало власних проблем? Вони повинні радіти тому, що відьми більше немає, і залишити все на своїх місцях, а не копатися в попелі. Як дятли… довбати і довбають. Як стадо гусей серед крупи гною… Пройди смердючі!

— Я скажу мамі, що ви заходили.

— Мені потрібні нитки, які вона спряла. І я привіз їй ще вовни. Я поспішаю, мене люди чекають.

Цілий загін жінок трудився на цього чоловіка. Цікаво, чи давав він їм коли-небудь можливість перевести дух?

— Ви знаєте, боюся, що у мами не було часу…

Пан Тачман знову втупився на піч, тільки на цей раз більш пильно. Тепер його обличчя виражало не цікавість, а гнів.

Людина, що звикла керувати людьми, більш енергійний, ніж Обі, він почував себе впевнено за будь-яких обставин. Переступивши через поріг, він пройшов на середину кімнати, все ще дивлячись на піч.

— Що це? — Він показував рукою на неї. — Що це? О боже всемилостивий!..

Обі пишався своєю піччю. Роздивляючись інші печі, він зрозумів, як вони влаштовані. Звичайно, труба ще не була добудована, але він уже використовував її. У ній він бачив велику користь…

Нарешті Обидва побачив, на що саме показував пан Тачман.

На мамину щелепну кістку…

Ну ось, трапилася щось приголомшливе. Обі не чекав відвідувачів, а тим більше цікавих смердючих проноз. Невже те, що люди прядуть для цього типу пряжу, дає йому право пхати носа в їх будинку?

Пан Тачман повільно позадкував до дверей. Обі знав, що він не стане мовчати про побачене. Адже цей пліткар готовий базікати з кожним, хто буде слухати про зниклі гроші Латеї. А вони, після всього, що сталося, належали Обі. Скільки років він мучився! І ось поклав мукам кінець! Так що можна сказати, що він ці гроші заробив!..

Ясно, пан Тачман розбовтає про те, що побачив у печі, і обов'язково виникнуть питання. Кожен захоче сунути свій ніс і дізнатися, кому належить кістка. Відразу почнуть розпитувати де його матір, приблизно так само, як вони бігали навколо чаклунки.

Обі-новий, людина дії, не міг цього допустити. Обі став важливою людиною. Зрештою, в його жилах тече кров Ралів. Важлива людина діє — вирішує виниклі проблеми відразу. Швидко. Ефективно. Твердо.

Обі схопив пана Тачман за горло, не даючи йому втекти. Той захищався рішуче. Він був високий і жилавий, але поступався Обидві в силі і швидкості.

Коли, сопучи від зусиль, Обі встромив ножа в живіт гостя, пан Тачман широко відкрив рот. Його очі, звичайно такі прозорі і цікаві, тепер були круглі і повні жаху.

Потім Обі поклав пана Тачмана на землю. Попереду його чекала важка робота. Але Обі ніколи не боявся роботи. Спочатку треба покінчити з балакучим пронозою. Далі вирішити, що робити з фургоном. Швидше за все люди прийдуть його шукати. Життя Обі ставало все більш дивним.

Пан Тачман взявся кликати на допомогу. Обі встромив ножа в м'якоть під його підборіддям. І нагнувся, спостерігаючи агонію.

Насправді Обидва нічого не мав проти пана Тачман, нехай навіть ця людина була грубою і вічно командувала. Просто все це стосувалося старої відьми. Вона продовжувала ускладнювати Обі життя. Напевно вона передала послання з того світу матері, а потім і пану Тачману. Сука!.. Тому матір і бачила все в чорному світлі. А тепер з'явився цей пронирливий базіка, пан Тачман. Вони були, як зграя сарани, як чума. Обі знав: все відбувається тільки через те, що він став важливою фігурою.

Очевидно, настав час змін. Йому не можна було тут залишатися, серед проноз, які напевно будуть діставати його своїми питаннями. Так чи інакше, він занадто важливий, щоб залишатися в цьому нікчемному місці.

Пан Тачман все ще хрипів. Що ж, настав час нещасному вдівцю зустрітися з божевільною матір'ю Обі і мерзенною чаклункою.

А Обидві прийшов час прийняти своє нове життя, життя важливої людини, і переїхати в кращі краї.

І в цей момент він раптом усвідомив, що ніколи йому більше не доведеться ходити в сарай і дивитися на купу замерзлого гною, який він так і не зміг вичистити совковою лопатою. Цьому не допомогла навіть багатослівна наполегливість його божевільної матері. І що спробуй він зробити цю роботу киркою, все вийшло б напевно швидше.

Ось і ще одна несподіванка…

14

Зосереджено зігнувшись над робочим столом, Фрідріх Гілдер обережно обмахував пензликом з овечої вовни тільки що позолочену поверхню, перевіряючи рівність покриття. Маленька різьблена фігурка, що зображала пташку, вийшла бездоганною.

За вікном м'яко стукав по склу дощ. Був полудень, проте сірі хмари, які, прокравшись, затягнули небо, принесли з собою сутінки.

Фрідріх дивився крізь дверний отвір з передньої, в якій працював, і милувався добре знайомими, витонченими рухами дружини, яка кидає камінчики на Благодать. Багато років тому він покрив позолотою лінії Благодаті — фігури, що складається з восьмикутної зірки, квадрата і двох кіл, вписаного і описаного. Благодать могла б виявитися просто малюнком, намалюй він її інакше. Адже справжню Благодать повинен малювати той, хто володіє даром.

Фрідріху приносило радість робити для дружини все, що могло б скрасити їй життя, — адже саме її присутність робила прекрасним життя самого Фрідріха. Він вважав, що її посмішку створив сам Творець…

Жінка, що прийшла до них у будинок за пророкуванням, несподівано нахилилася, поглинена видом того, як складається її доля. Якби люди могли насправді бачити долю, вони б не ходили до Алтеї. Проте долю вони не бачили, і їм залишалося захоплено спостерігати за тим, як котяться камінці, пущені довгими тонкими пальцями його дружини по дошці з Благодаттю.

Нинішня відвідувачка була дуже славна жінка середніх років, вдова, яка вже двічі користувалася послугами Алтеї, правда, кілька років тому. Зайнятий своєю роботою, Фрідріх неуважно слухав, як вона розповідала Алтеї про сімох дорослих дітей, які вже створили сім'ї і жили неподалік, і про першого онука, який мав ось-ось народитися.

Однак зараз її увагу займав не внук, а жменька камінців.

— Знову? — Здивувалася вона. — Вони показують одне і те ж.

Алтея мовчала. Фрідріх полірував тільки що покладену позолоту, прислухаючись до знайомих звуків: дружина знімала камінчики з дошки.

— І часто вони повторюються? — Запитала жінка, переводячи погляд широко розкритих очей з Благодаті на обличчя Алтеї.

Алтея знову не відповіла. Від хвилювання відвідувачка терла пальці так сильно, що Фрідріх захвилювався, як би вона не здерла шкіру.

— Що це означає?

— Тихіше, — сказала Алтея, пересипаючи камінчики з руки в руку.

Фрідріх ніколи не чув, щоб його дружина була такою неговіркою з людиною, що звернулася до неї за допомогою.

Камінці застукали, як кістки. Жінка терла пальці, чекаючи своєї долі. І знову сім камінчиків покотилися по дошці, розголошуючи священні таємниці доль.

Зі свого місця Фрідріху не було видно, як вони розташовуються на дошці. Після стількох років, проведених разом, він рідко спостерігав за роботою дружини — саме за самими каменями, — проте з цікавістю стежив за Алтеєю. Він подивився на її щоку, на яку хвилею спадали все ще золоте волосся, і посміхнувся.

Жінка важко задихала:

— Знову!.. Пані Алтея, що це все означає? — В її голосі вже явно звучало похмуре передчуття.

Алтея, що сиділа на кинутій на підлогу подушці, підігнувши сухі ноги і спершись на руку, врешті-решт відвела погляд від каменів і глянула на жінку:

— Це означає, Марджері, що ти — дуже сильна духом жінка.

— Я? Сильна духом? Про це говорить один із тих двох каменів?

Алтея кивнула:

— Так.

— А інші? Вони ж не показують нічого хорошого. Це все до гіршого.

— Я як раз і збиралася розповісти тобі: камінь, наступний за першим при кожному кидку, — теж сильний дух. Але це сильний духом чоловік.

Марджері знову уважно подивилася на камені. Її пальці мимоволі заворушилися.

— Але ж обидва… — вона показала рухом руки, — обидва вибираються… звідти. Щоб вийти за зовнішнє коло. В підземний світ. — Вона вп'ялася пильним поглядом в обличчя Алтеї.

Алтея, взявшись за коліна, склала паралізовані і практично даремні ноги перед собою. У цій позі вона могла сидіти на подушці прямо.

— Ні, ні, моя дорога. Зовсім ні. Хіба ти не бачиш? Все добре. Двоє сильних духом йдуть разом і по життю, і після нього. Це найкращий з можливих варіантів передбачення.

Марджері знову кинула на дошку неспокійний погляд:

— Це правда, пані Алтея? Ви думаєте, це на краще?

— Звичайно, Марджері. З'єднуються двоє сильних духом.

Марджері піднесла палець до нижньої губи, знову зупинивши погляд на Алтеї.

— Хто ж він тоді? Хто цей загадковий чоловік, з яким я повинна зустрітися?

Алтея знизала плечима:

— Ще рано щось стверджувати. Але камінці кажуть, що ти зустрінеш чоловіка, — вона підняла схрещені вказівний і середній пальці, — і ви будете міцно пов'язані один з одним. Вітаю, Марджері! Схоже, щастя, яке ти шукаєш, дуже близько.

— Коли ж?

І знову відповідь була невизначеним.

— Занадто рано щось стверджувати. Камені говорять «буде», але не говорять «коли». Може, завтра, а може, в наступному році. Важливо головне: ти, Марджері, скоро зустрінеш чоловіка, який буде до тебе дуже добре ставитися. Тримай очі відкритими. Не ховайся в будинку, а то пропустиш його.

— Але ж камені говорять…

— Камені говорять, що він сильний, що він відкритий тобі, але не жорстко фіксують події. Будь і ти відкрита йому, коли він прийде в твоє життя, або він пройде мимо, так і не помітивши тебе.

— Добре, пані Алтея. — Голос Марджері звучав все переконливіше. — Я буду відкрита. Я буду готова до того, що він з'явиться в моєму житті, я його побачу, і він помітить мене, так, як пророчать камені.

— От і добре.

Жінка порилася в шкіряному гаманці, висячому на поясі, і дістала монету. Зрадівши чудовому передбаченню своєї долі, вона з посмішкою передала її Алтеї. Майже сорок років Фрідріх спостерігав, як працює з каменями Алтея. І за весь цей час вона жодного разу не сказала неправди.

Жінка стояла, простягаючи руку:

— Вам допомогти, пані Алтея?

— Спасибі, люба, Фрідріх трохи пізніше мені допоможе. Я ще хочу посидіти біля дошки.

Жінка посміхнулася. На обличчі її жила мрія про нове життя, що очікує її попереду.

— Ну, добре. Мені пора в дорогу, поки не настала ніч. — Вона вклонилася і ковзнула в передню. — До побачення, пане Фрідріх!

Дощ, як і раніше важко стукав у скло. Небо покривало їх містечко сірим ковпаком. Фрідріх встав з-за столу:

— Я проведу вас, Марджері. Ви не одна поїдете назад?

— Зять чекає мене на краю каньйону. І коні там. — Біля дверей Марджері зупинилася і сказала, показуючи на стіл, де лежав його твір: — Що за чудо ви зробили!

Фрідріх посміхнувся:

— Сподіваюся, покупець у Палаці погодиться з вами.

— Так, звичайно ж, звичайно. Ви робите чудові речі. Всі так вважають. Ті, у кого є твори, зроблені вашими руками, — щасливчики.

На гачку при дверях висів її плащ зі шкіри ягняти. Одягаючи його і накидаючи на голову капюшон, вона посміхалася, переповнюючись пристрасним бажанням зустрічі з незнайомцем. Її чекала довга дорога назад, але Марджері думала зовсім не про неї…

Фрідріх порадив розмріяній жінці не сходити зі стежки і бути уважною біля виходу з каньйону. Вона відповідала, що запам'ятала всі поради, і обіцяла без відхилень слідувати їм.

Він дивився їй услід, поки Марджері не розчинилася в туманному серпанку. Коли він, щулячись від негоди, закрив двері, в будинку одразу ж настала тиша. А зовні гортанно гуркотів грім, ніби висловлюючи своє невдоволення цією тишею.

Фрідріх заметушився біля дружини:

— Дорога, давай я допоможу тобі сісти в крісло.

Алтея зібрала камінчики. І знову вони застукали в її руках, як кістки цвинтарних скелетів. І чомусь вона, завжди така уважна до інших, не відповіла на його слова. І чомусь знову кинула свої камені — вже після відходу відвідувачки. Крім пророкувань, вона кидала камені тільки в тих випадках, коли щось виявлялося незрозумілим.

Фрідріх добре знав, як це її стомлює. Пророкуючи, вона незмінно втрачала сили і ставала ніби відособленою від світу. І не бачила більше нічого.

Але сьогодні відчувалася якась недомовленість. Алтея змахнула кистю руки і кинула камені на дошку з тою ж легкістю і витонченістю, які були властиві Фрідріху при роботі з повітряними золотими пелюстками. Гострокінцеві, темні, різні за формою камінчики з шурхотом покотилися по дошці, по позолоченій Благодаті.

За довгі роки, проведені разом, Фрідріх тисячу разів бачив, як вона кидає свої камені. Безліч разів він, як і відвідувачі, намагався зрозуміти закономірність розкладу. І ніколи у нього не виходило. А у Алтеї — завжди.

Вона бачила сенс там, де простий смертний бачив лише випадок. У відкритому її очам розташуванні камінчиків вона бачила смутні знаки, розшифрувати які могла лише чаклунка. Адже це були магічні образи…

Навіть саму дію — кидок каменів — неможливо провести кожен раз однаково. Падаючі камені зачіпають сили, які говорять лише з чаклунками, з тими, хто має дар. По випадковому візерунку Алтея могла прочитати магічний потік, текучий крізь світ життя і навіть, як побоювався Фрідріх, крізь світ смерті, хоча вона ніколи і не говорила про це.

І хоча вони були дуже близькі душею і тілом, в цьому полягало єдине, що вони в своєму житті не могли поділити.

Знову каміння покотилися по дошці. Один зупинився точно в центрі. Два — на протилежних сторонах квадрата, там, де квадрат торкався зовнішнього кола. Ще два закінчили свій рух там, де квадрата торкалося внутрішнє коло. Два останніх лягли і зовсім за зовнішнім колом, що символізувало пекло. Спалахнула блискавка, через кілька секунд пролунав удар грому. Фрідріх недовірливо дивився на дошку. Його вразило те, що кинуті випадковим чином камені зупинилися в тих же точках Благодаті. Він ніколи не бачив, щоб вони повторювали своє колишнє розташування.

Алтея теж уважно дивилася на дошку.

— Ти бачила коли-небудь щось подібне? — Запитав він.

— Боюся, так, — зітхнувши, сказала вона, згрібаючи камені граціозними пальцями.

— Невже? — Він був упевнений, що згадав би такий незвичайний факт. — І коли ж це було?

Алтея знову перемішувала камені в долонях.

— Чотири попередніх кидка. Цей був п'ятим. Кожен камінь лягає точно на те ж саме місце, яке займав в минулий раз.

І знову вона кинула камені на дошку.

У цей момент небо, здавалося, розверзлось. На дах обрушилися потоки дощу. Будинок немов здригнувся. Фрідріх мимоволі глянув на стелю і лише потім подивився, як котяться по дошці камені.

Рух першого завершився точно в центрі Милосердя.

Блиснула блискавка…

Решта камені — один за іншим — зупинилися на тих же місцях, що й минулого разу.

— Шість разів поспіль, — голосно зітхнувши, сказала Алтея. Грянув грім…

— Шість разів, — повторила Алтея. Фрідріх не знав, кому вона це сказала — йому чи собі.

— Але перші чотири кидки були для тієї жінки, Марджері. Ти ж їй пророкувала.

Навіть для нього самого останні слова прозвучали швидше як виправдання, а не аргумент.

— За передбаченням приходила Марджері, — вимовила Алтея. — Але з цього зовсім не випливає, що камені відповідали їй. Камені вирішили, що пророкування призначене для мене.

— І що це означає?

— Поки що нічого, — відповіла дружина. — Просто ще рано. Поки це не більше ніж грозова хмара на горизонті. Камені ще можуть сказати, що гроза нас мине.

Фрідріх спостерігав, як вона збирає камені, і його не відпускало передчуття близької небезпеки.

— Досить, дорога, тобі треба відпочити. Чому ти не хочеш, щоб я допоміг тобі піднятися? Давай, я приготую поїсти.

Він дивився, як вона скинула з дошки останній камінь — той, що лежав в центрі.

— Відклади їх ненадовго. Я приготую тобі гарячий ароматний чай.

Ніколи раніше він не думав про камені як про щось зловісне. Тепер йому здавалося, що камені якимось чином накликають на них з Алтеєю небезпеку.

Він не хотів, щоб вона знову робила кидок.

Він опустився на підлогу поруч з нею:

— Алтея…

— Тихіше, Фрідріх, — сказала вона, і в її рівному голосові не було ні роздратування, ні докору, тільки необхідність.

Дощ забарабанив по даху з новою силою. Каскади ревучої води вимивали в землі промоїни. Темряву за вікном прорізали рідкісні спалахи блискавки.

Фрідріху здавалося, що шерех каменів звучав, як голоси говорячих з Алтеєю мертвих. Вперше за все спільне життя він відчув до лежачих в її руках семи каменів неясну ненависть. Як до коханця, що прийшов, щоб узяти її…

Сидячи на своїй подушці, Алтея знову кинула камені на Милосердя. Вони знову покотилися по дошці, і вона знову, спостерігала за ними, напружено, мовчки, з незрозумілих смиренністю. І вони зупинилися на тих же місцях. Напевно, вона здивувалася б, впади вони інакше.

— Сім, — прошепотіла вона. — Сім разів по сім каменів.

Гулко вдарив грім, ніби висловив досаду духів пекла.

Фрідріх опустив руку на плече дружини. Щось входило в їх будинок, щось вторгалося до них в життя. Фрідріх не бачив нічого, але знав, що воно вже тут. Він відчув смертельну знемогу, неначе тягар прожитих років разом навалилася на нього, відразу ж постаривши. Йому здалося, що він відчув дещицю того, що Алтеї доводилося відчувати кожен раз. І це була зовсім не втома після передбачення…

Він здригнувся при думці про тягар постійного життя в настільки емоційно насиченому просторі. Його світ, робота по золоту, здавалися настільки простими і щасливими, повними невідання про бурхливі водоверті діючих навколо сил.

Найгіршим було те, що він не міг захистити дружину від невидимої загрози. У цій ситуації він був безпорадним.

— Алтея, що це все означає?

Вона не ворухнулася. Довго дивилася на темні камені, що лежать на дошці. І тільки потім видихнула:

— Іде той, хто чує голоси.

Спалахнула блискавка, злобно, сліпуче, залила кімнату мерехтливим світлом. І тут же навалився приголомшуючий морок. Грім садонув так, що затряслася земля. А через мить оглушливим гуркотом відгукнулося відлуння.

Фрідріх не витримав:

— Ти знаєш, хто саме?

Алтея підвела голову, погладила його руку, яка все ще лежала на її плечі, натягнуто посміхнулася, дивлячись у вікно.

— Ти говорив про чай. Від цього дощу мені стало холодно. Я б із задоволенням випила трохи чаю.

Фрідріх перевів погляд з її обличчя на камені. З якоїсь причини вона не збиралася відповідати на його запитання. Принаймні — зараз. Тоді він поставив інше запитання:

— Чому камені падали так дивно, Алтея? Що це може означати?

Блискавка вдарила десь поруч. Удар грому був таким, ніби розколовся не повітря, а величезний камінь. Дощ знову злобно застукав по шибках.

Нарешті, Алтея відвернулася від вікна, за яким бушував Творець, і повернулася до дошки. Дотягнувшись, вона торкнулася вказівним пальцем центрального каменю.

— Творець? — Припустив Фрідріх, перш ніж вона встигла назвати ім'я.

— Лорд Рал.

— Але зірка являє собою Творця, його дар.

— На Благодаті — так. Але не забувай, що це передбачення. Це різні речі. Передбачення всього лише використовує Благодать, і камінь в центрі означає когось, що володіє Його даром.

— Тоді це може бути хто завгодно, — сказав Фрідріх. — Будь-хто, хто володіє даром.

— Ні. Лінії, що йдуть від восьми кутів зірки представляють те, як дар проходить через життя, через завісу між світами і за межами зовнішнього кола, в пеклі. Цей дар не сплутаєш ні з чим: магія обох світів, світу життя і світу смерті, позитивного і негативного. Цей камінь в центрі перетинається з ними обома.

Фрідріх знову подивився на камінь в центрі Милосердя:

— Але чому саме лорд Рал?

— Тому що тільки він за останні три тисячі років володіє обома сторонами дару. До тих пір, поки він не відчув свій дар повністю, жоден камінь ніколи не лягав на це місце. Жоден не зміг. Два роки минуло з тих пір, як він змінив свого батька. І він задає запитання, відповіді на які несуть в собі тільки страждання.

— Але, пам'ятаю, в минулому році ти говорила мені, що Даркен Рал теж використовував обидві сторони дару.

Вдивляючись в давні спогади, Алтея хитнула головою:

— Він використовував магію Збитку, але не за правом народження. Він пропонував Володареві пекла чисті дитячі душі в обмін на його допомогу. Даркену Ралу доводилося заробляти можливість використання цих сил, причому вельми і вельми обмежено. А ця людина, цей молодий лорд Рал народився, володіючи обома сторонами дару. Як ті чарівники, що жили в давнину.

Фрідріх не міг зрозуміти, що за небезпеку він відчув. Він пам'ятав той день, коли новий лорд Рал прийшов до влади, досить виразно. Фрідріх тоді перебував у Палаці, коли відбулася велика подія. Він продавав свої позолочені різьблені вироби, коли побачив нового лорда Рала, Річарда.

Такі моменти запам'ятовуються на все життя. Це був третій Рал в житті Фрідріха. Фрідріх ясно пам'ятав, як новий лорд Рал, високий, сильний, з поглядом хижака, широким кроком рухався по Палацу. Здавалося, він одночасно і належав цьому світові, і не належав. В руках він тримав легендарний меч, який не бачили в Д'харі з часу, коли Фрідріх був ще хлопчиком.

Новий лорд Рал йшов по коридорах Народного Палацу разом зі старим чоловіком(люди говорили, чарівником) і високою жінкою. Жінка з розкішним довгим волоссям, одягнена в біле атласне плаття, привнесла пишність і життя у Палац, який в порівнянні з нею здавався бляклим.

Річард Рал і жінка, схоже, були захоплені один одним. Фрідріх зрозумів це по особливому погляду, яким вони дивилися один на одного. Відданість і вірність у сірих очах чоловіка і зелених очах тієї жінки були так глибокі, що помилитися було неможливо…

— А що щодо інших каменів? — Запитав він.

Алтея жестом вказала на зовнішній круг Милосердя, куди насмілювалися потрапляти тільки промені від Дару Творця, на два камені, що лежать в світі мертвих.

— Це ті, хто чує голоси, — сказала вона.

Фрідріх кивнув головою, переконавшись, що його підозри виявилися обгрунтованими. У всьому, що було пов'язане з магією, йому не часто вдавалося вгадати правду, за винятком тих випадків, коли вона була очевидною.

— А інші?

Голос алтеї був схожий на дощ:

— Це захисники.

— Вони захищають лорда Рала?

— Вони захищають всіх нас.

І Фрідріх побачив, як сльози покотилися по її обвітрених щоках.

— Благаю, — прошепотіла вона, — щоб у них вистачило сил, інакше Володар забере всіх нас.

— Ти хочеш сказати, що тільки ці четверо зможуть захистити нас?

— Є ще й інші, але ці четверо мають вирішальне значення. Без них все буде втрачено.

Фрідріх облизав губи, відчуваючи страх за долю цих чотирьох вартових, що йдуть проти Володаря мертвих.

— Алтея, а ти не знаєш, хто вони?

Вона повернулася й обвила його руками, притулившись обличчям до його грудей. Цей дитячий рух все життя зворушував серце Фрідріха, і воно тануло від любові до неї. М'яко і ніжно обійняв її, ніби захищаючи і заспокоюючи. Хоча насправді він нічого не міг зробити, щоб захистити дружину від подій, які насувалися.

— Ти не віднесеш мене в крісло, Фрідріх?

Він кивнув, піднімаючи її на руки. Її сухі, непотрібні ноги, злегка погойдувалися.

Жінка, що володіла силою, здатною викликати спеку чи дощ посеред зими, потребувала його немудрої допомоги — віднести її на крісло.

Вона любила його, Фрідріха, просту людину, що не володіє даром.

Чоловіка, який любив її.

— Ти не відповіла на моє запитання, Алтея!

Її руки ще міцніше стиснули його шию.

— Один з чотирьох каменів-захисників, — прошепотіла вона, — це я.

Фрідріх повернувся і, широко розкривши очі, подивився на дошку, де все ще лежали камені. І рот його широко розкрився: він побачив, як один з чотирьох розкришився в порошок.

Алтеї і дивитися було не потрібно.

— У числі чотирьох була моя сестра, — сказала вона. Фрідріх заколисував її на руках, а вона плакала від горя.

— А тепер нас залишилося троє.

15

Дженнсен вибралася з людського потоку, прямуючого по південній дорозі. Притиснувшись до Себастяна, вона ховалася за його широкою спиною від вітру. Часто їй хотілося просто згорнутися калачиком на замерзлому узбіччі і заснути. Живіт зводило від голоду. Коли Расті починала хвилюватися, Дженнсен, опановуючи ситуацією, перехоплювала поводи ближче до вудил. Бетті трималася поближче до стегна Дженнсен, шукаючи підтримки. Коза стерла копита, і іноді рухомий повзучий натовп починала її злити. Тоді Дженнсен погладжувала товстий бочок кози, і Бетті негайно приймалася помахувати хвостиком. Вона дивилася знизу вгору на Дженнсен, висувала язика, щоб швидко лизнути в морду Расті, а потім присідала, намагаючись прилягти на ногах Дженнсен.

Рука Себастяна, ніби захищаючи, лежала на плечі дівчини. Він дивився на фургони, вози і людей, що рухаються у напрямку до Народному Палацу. Гуркіт проїжджаючих фургонів, людський гомін і сміх, човгання підошов і стукіт кінських копит — все змішувалося в однорідний гул, який іноді прорізався брязкотом металу і ритмічним скрипом коліс. Все це тонуло в хмарі пилу, запах їжі змішувався з потом людей і тварин, залишаючи на язику Дженнсен мерзенний присмак.

— Про що ви думаєте? — Тихим голосом запитав Себастян.

Далеко попереду холодний світанок заливав прямовисні скелі величезного плато палаючим рожевим світлом. Здавалося, скелі піднімаються на тисячі футів над Азерітськими рівнинами, але людина змусила їх піднятися ще вище.

Це було місто, що лежить на плато, — тисячі дахів, обгороджених міцними стінами, були об'єднані в величезний конгломерат. Мармурові споруди, які підносилися над містом, вже освітлювало холодне зимове сонце.

Мати відвезла Дженнсен звідси, коли та була ще маленькою. І пам'ять дитинства, що жила в ній, не підготувала її доросле сприйняття до розкоші Палацу. Серце Д'хари стояло над безплідною рівниною гордо, благородно і непереможно. На її велич лягало тінню тільки одне: це був родовий замок лорда Рала.

Дженнсен провела рукою по обличчю, на мить закривши очі і намагаючись відігнати стукаючий в скронях біль — ознаку близькості лорда Рала.

Подорож була важкою і виснажливою. І коли вони ставали ввечері на нічліг, Себастян під покровом темряви ходив на розвідку, а Дженнсен починала розбивати табір. Кілька разів супутник приносив лякаючі новини: переслідувачі знаходилися дуже близько. Незважаючи на втому і сльози розчарування, доводилося збирати речі і знову вирушати в дорогу…

— У нас була причина прийти сюди, — сказала Дженнсен. — І тепер не варто втрачати мужність.

— Це остання можливість її втратити, — зауважив Себастян.

Дженнсен вдивлялася в його уважні голубі очі, в яких і без слів читалася відповідь: знову кинутися в текучий по дорозі людський потік. Бетті схопилася на ноги, уважно спостерігаючи за натовпом і все сильніше притискаючись до лівої ноги Дженнсен. Себастян встав з іншого боку.

Літня жінка, що сиділа на возі, запитала Дженнсен:

— Допомогти продати козу, люба?

Дженнсен тримала в одній руці і мотузку, до якої була прив'язана Бетті, і повід Расті, а іншою притримувала капюшон плаща, захищаючись від поривів холодного вітру. Посміхнувшись, вона заперечливо похитала головою. Жінка посміхнулася у відповідь і поїхала далі. І тут Дженнсен побачила на возі оголошення: «Продаж ковбаси».

— Пані! А зараз ви ковбасу продаєте?

Жінка зупинила коня, повернулася, зняла кришку з каструлі, яка була щільно загорнута в ганчірки і ковдри, і вийняла з неї кільце жирної ковбаси.

— Свіжа, тільки сьогодні зварена. Купуватимете? Пенні сріблом, і ми розійдемося.

Дженнсен рішуче кивнула головою, і Себастян вручив жінці необхідну суму. Та розрізала кільце надвоє і дала половину Дженнсен. Ковбаса була чудесно-теплою. Дівчина «проковтнула кілька шматків, практично не жуючи. Нарешті з'явилася можливість втамувати цей страшний голод. І тільки тепер вона змогла оцінити смак ковбаси.

— Чудово! — Заявила вона торговці. Та посміхнулася, здавалося, навіть не здивувавшись компліменту. І тоді Дженнсен запитала:

— Ви, випадково, не знаєте жінку на ім'я Алтея?

Себастян крадькома кинув погляд на людей, крокуючих поруч. Торговка, зовсім не здивована питанням, нахилилася до Дженнсен:

— Вам потрібно пророкування?

Недовго страждаючи сумнівами, Дженнсен вирішила, що буде краще підтвердити припущення співрозмовниці.

— Так, саме так… Ви не знаєте, де її можна знайти?

— Дорога, саму Алтею я не знаю, але знайома з її чоловіком, позолотником Фрідріхом. Він приїжджає деколи в Палац продавати свої вироби.

Схоже, що більшість людей, що піднімаються по дорозі, збиралися продавати свої товари. Дженнсен смутно пам'ятала, що Палац і в її дитячі роки був жвавим торговим центром: кожен день юрби людей продавали там все, що завгодно — від їжі до ювелірних виробів. У більшості міст, біля яких Дженнсен жила в наступні роки, був спеціальний ринковий день. Однак у Народному Палаці торгівля йшла щоденно. Якось мати брала її, збираючись купити щось їстівне, а одного разу вони ходили за матеріалом на сукню.

— Не могли б ви нам підказати, як знайти цього Фрідріха?

Жінка вказала прямо на Палац:

— У Фрідріха невеликий намет на ринку. На самому верху. Думаю, вам буде потрібно запрошення, щоб зустрітися з Алтеєю. Раджу поговорити з Фрідріхом.

Себастян поклав руку на плече Дженнсен і запитав, перехилившись через неї:

— Нагорі?

Жінка кивнула:

— Нагорі, в Палаці. Сама я туди не піду.

— А де ж ви продаєте ковбасу? — Запитав він.

— Я їжджу вздовж дороги, продаючи її подорожнім, які поспішають у Палац чи повертаються звідти. Якщо ви збираєтеся зустрітися з чоловіком Алтеї, майте на увазі, що вам не дозволять проїхати туди верхи. І козу не можна буде з собою взяти. Там є прив'язі для коней, якими їздять солдати і державні службовці, проте фургони з товарами та подорожні мають право в'їжджати тільки по східній дорозі з іншого боку скелі. Тут же вам проїхати наверх не дозволять. Тут дозволено тільки солдатам.

— Добре, — сказала Дженнсен. — Нам треба поставити тварин у стійло, раз вже ми збираємося шукати чоловіка Алтеї.

— Фрідріх не часто там з'являється. Якщо ви його зустрінете, вважайте, вам пощастило. Великою удачею буде просто поговорити з ним.

Дженнсен проковтнула ще один шматок ковбаси:

— А ви не можете точно сказати, чи буде він сьогодні? По яких днях він приходить торгувати?

— На жаль, дорогенька, не знаю. — Жінка зав'язала під підборіддям розв'язаний червону хустку. — Я його бачу інколи. Більше нічого не можу вам сказати. Кілька разів я продавала йому ковбасу: він брав її для дружини.

Дженнсен дивилася на Народний Палац, який вимальовувався в серпанку променів зимового сонця.

— Думаю, нам краще піти поглянути.

У неї скажено закалатало серце. Вона помітила, як пальці Себастяна забігали по плащу, намацуючи руків'я меча. Зі свого боку, і вона мимоволі провела рукою по стегну, переконавшись у тому, що ніж на місці. Дженнсен сподівалася, що вони затримаються в палаці ненадовго. Дізнаються, де живе Алтея, і продовжать свій шлях. Чим швидше, тим краще… Цікаво, тут зараз лорд Рал чи воює на батьківщині Себастяна?..

Дженнсен співчувала людям, які опинилися під владою лорда Рала — людини, у якої немає ні краплі милосердя.

Під час подорожі вона попросила Себастяна розповісти про його батьківщину. Він поділився з нею переконаннями і сподіваннями людей Стародавнього світу, їх щирістю і чесністю, їх пристрасним прагненням до Світла Творця. Себастян з хвилюванням у голосі розповідав про обожнюваного ним духовного лідера Стародавнього світу, брата Нарева. Брат Нарев вчить тому, що турбота про благополуччя оточуючих не тільки обов'язок, але і священний обов'язок всіх людей. Раніше Дженнсен і уявити не могла, що існують місця, де живуть настільки жалісливі люди.

Себастян розповідав, що Імперський Орден героїчно витримує натиск загарбників, на чолі яких стоїть лорд Рал. Дженнсен як ніхто інший розуміла, що значить боятися цієї людини. Саме через цей страх вона побоювалася виявитися в Палаці. Якщо лорд Рал там, його сили буде цілком достатньо, щоб виявити її близьку присутність…

Рівна колона солдатів в кольчугах і темних шкіряних обладунках, виїхавши з Палацу, рушила в протилежному напрямку. Їхня зброя — мечі, сокири, списи — грізно сяяли в променях ранкового сонця. Дженнсен опустила очі і намагалася не дивитися на проїзжаючих мимо солдатів. Вона побоювалася, що її виділять з натовпу по погляду, ніби так вони могли розпізнати тільки їм одним видимий знак. Натягнувши капюшон плаща, вона прикрила руде волосся, щоб вони не привертати небажаної уваги.

Ближче до великої брами, що на плато, юрба стала густішою. На південь від скель все навколо було заповнено торговцями, які сиділи в наметах, що утворювали тимчасові вулиці. Новоприбулі зупинялися там, де могли знайти житло. Незважаючи на холод, здавалося, всі знаходяться в чудовому настрої — йшла жвава торгівля.

Д'харіанські солдати, схоже, були всюдисущі. Всі як на підбір — високі, широкоплечі, в однакових шкіряних обладунках, кольчугах, вовняному одязі. Всі озброєні, щонайменше, мечем, але у багатьох є ще й сокири, булави з шипами або ножі. Солдати були пильні, але без причини не звертали на торговців ніякої уваги.

Торговка ковбасою, прощаючись з Дженнсен і Себастяном, побажала їм всього найкращого, звернула з дороги і поставила віз поруч з трьома чоловіками, які стояли біля винних діжок і маленького столика. По всій видимості, це були брати — з однаковими великими вилицями, широкоплечі, з скуйовдженим білявим волоссям.

— Знайдіть людину, у якої зможете залишити коней, — повчала ковбасниця Дженнсен і Себастяна.

У багатьох з тих, хто встав тут табором, були тварини, і, здавалося, було легше домовитися тут, ніж підніматися до палацу. Деякі з гучними криками продиралися крізь натовп. Можливо, торгівля в них йшла краще, ніж у тих, хто стояв на місці. Багато людей, схоже, і зовсім не збиралися заходити всередину Палацу. Напевно, їх приваблювала сюди менша кількість стражників і представників влади.

Себастян непомітно оцінював ситуацію. По його погляду Дженнсен зрозуміла, що він підраховує кількість солдатів. Іншим могло б здатися, що він просто роздивляється публіку, прицінюється до товарів, але Дженнсен бачила, що його увага прикута до величезних воріт між високими кам'яними колонами.

— Що будемо робити з тваринами? — Запитала вона. Себастян жестом вказав на одну з кошар з кіньми:

— Можна залишити їх там.

На додаток до небезпеки, якою дівчині загрожувала близькість людини, що намагається її вбити, Дженнсен абсолютно не подобалася тутешня публіка. Одна справа — прилаштувати Бетті в місті, і зовсім інша — залишити друга дитинства в такому місці.

Кивком голови вона вказала на людей, що тримали загін для худоби. У пошарпаному одязі вони дуже азартно грали в кості.

— Хіба можна довірити тварин таким людям? Вони запросто можуть виявитися злодіями, ми ж не знаємо. Може, ви залишитеся з кіньми, а я пошукаю чоловіка Алтеї?

Себастян відірвався від спостереження за солдатами:

— Джен, по мені, так зовсім не потрібно розділятися в такій ситуації. Я зовсім не хочу, щоб ви йшли туди одна. Вона побачила рішучість в його очах.

— А якщо ми потрапимо в біду? Ви дійсно думаєте, що ми зможемо пробитися з боєм назад?

— Ні. Думайте головою і не втрачайте почуття гумору. Раз я завів вас в таку далечінь, то не дозволю вам йти туди одній.

— А якщо вони спробують схопити нас?

— Якщо справа дійде до цього, то силою ми звідти не виберемося. Тут важливо вміти налякати, щоб люди двічі подумали про те, наскільки ти небезпечна. І тоді справа не дійде до бійки. Потрібно блефувати.

— Але я зовсім не вмію це робити.

Він трохи посміхнувся:

— У вас все чудово виходить. Ви прекрасно блефували в першу ніч, з Оберегом Благодаті.

— Але це сталося тому, що там були тільки ви і моя мати. У місті, де таке скупчення народу, зовсім інша справа.

— А що ви зробили в таверні, коли показали господині свої руде волосся?

Дженнсен ніколи не думала про свою тодішню поведінку з такої точки зору. Їй здавалося, що тоді це був швидше жест відчаю, ніж свідомий обман.

Відчувши, що Бетті почала чухатися верхівкою об її ногу, Дженнсен злегка шльопнула її по вуху.

У цей час чоловіки кинули гру в кості, щоб прийняти коней від приїжджих. Дівчині не сподобалося, як чоловіки вправлялися з кіньми — не твердою рукою, а хлистом.

Дженнсен вдивлялася в юрбу, поки не вигляділа знайому червону хустку. Вона намотала міцніше мотузку з Бетті і рушила крізь юрбу, потягнувши за собою й Расті. Здивованому Себастяну нічого не залишалося, як швидко рушити за нею.

Коли Дженнсен підійшла, торговка в червоній хустці розставляла каструльки з ковбасою.

— Пані!

Торговка мружилась на сонці.

— Так, дорога! Ще ковбаски? — Вона підняла кришку. — Вони такі смачні, правда?

— Чудові… Але я б хотіла дізнатися, чи не можете ви доглянути за нашими кіньми і козою? Ми заплатимо.

Жінка закрила кришку:

— Тварини? Але я ж не конюх, моя дорога.

Дженнсен, тримаючи мотузку і привід в одній руці, поклала іншу на край воза. Бетті склала ніжки і прилягла біля колеса.

— Я думаю, вам сподобається моя коза. Бетті — чудова коза і не завдасть вам клопотів.

Перехилившись через край воза, жінка посміхнулася:

— Її звати Бетті? Ну, добре, я пригляну за нею.

Себастян дав жінці срібну монету:

— Якби я зміг залишити у вас і коней, я був би впевнений, що вони в хороших руках.

Жінка уважно обстежувала монету, а потім — досить критично — і Себастяна.

— А як довго ви будете відсутні? Коли я продам свої ковбаси, мені потрібно буде повертатися додому.

— Не довго, — сказала Дженнсен. — Ми хочемо знайти людину, про яку вам говорили, — Фрідріха.

Себастян безцеремонно показав на монету, яку жінка все ще тримала в руці.

— Коли ми повернемося, в подяку за те, що ви доглянули за нашими тваринами, я дам вам ще одну. А якщо ми повернемося після того, як ви продасте вашу ковбасу, то я дам вам дві за заподіяне занепокоєння.

Жінка подумала трохи і кивнула:

— Ну, тоді я згодна. Я буду продавати ковбасу тут. Прив'яжіть козу до колеса, і я не спущу з неї очей, поки ви не повернетеся. — Вона показала рукою кудись назад. — А коней прив'яжіть поруч з моєю. Моїй дівчинці сподобається компанія.

Бетті швидко взяла невелику морквину з рук Дженнсен. Расті тут же штовхнула дівчину в плече, нагадуючи про себе. Довелося пригостити і її, а ще одну Дженнсен дала Піту, щоб і він не відчував себе забутим.

— Якщо ви мене втратите, просто запитайте Ірму, ковбасницю.

— Спасибі, Ірма! — Дженнсен погладила вушка Бетті. — Я сподіваюся на вашу допомогу. Ми повернемося раніше, ніж ви думаєте.

Вони змішалися з натовпом, прямуючим по напрямку до величезного плато, і Себастян обійняв дівчину за талію. А коли вони рушили до зяючого горла палацових воріт, до Дженнсен донеслося жалібне бекання залишеної Бетті.

16

Солдати в відполірованих до блиску нагрудниках з гострими, як бритва, піками мовчки вивчали людей, що проходять між високими колонами. Коли Дженнсен і Себастян опинилися поруч з ними, дівчина опустила голову і постаралася рухатися в ногу з іншими людьми, що брели між рядами солдатів. Мабуть, вони не привернули до себе особливої уваги, тому що ніхто не кинувся хапати її.

Величезний, схожий на печеру вхід був оброблений світлим каменем. У Дженнсен з'явилося відчуття, що вони входять у великий зал, а не в пробитий у товщі гори тунель, що вів на плато. Шлях висвітлювали шиплячі факели в укріплених на стінах залізних підставках. У повітрі висів аромат палаючої смоли, зате було тепло — сюди не проникав зимовий холодний вітер.

По боках знаходилися ряди вирізаних у скелі приміщень. Найбільш прості представляли собою просто ніші, відділені лише невисокою стінкою, за якою продавці торгували своїми товарами. Стіни більшості невеликих кімнат були прикрашені кольоровими тканинами або розфарбованими дошками, кругом панувала привітна гостинність. Схоже, тут кожен міг заснувати свій магазинчик. Торговці напевно платили орендну плату за приміщення, зате працювали в сухому і теплому місці, де відвідувачі затримувалися з набагато більшою охотою, ніж на продутому всіма вітрами вуличному ринку.

Жваво базікаючі між собою люди стояли близько шевця, чекаючи, коли він полагодить взуття; інші прямували за елем, хлібом або мискою ще паруючого тушкованого м'яса. Трохи осторонь монотонно зазивав покупців в свою крамницю торговець, що продавав пиріжки.

В одному місці жінкам робили зачіски, завивали волосся, приколювали до них прикраси зі шматочків кольорового скла. В іншому — робили макіяж і фарбували нігті. У третьому — продавали красиві стрічки, з яких можна було змайструвати квітки для прикраси наряду. Квітка виглядала майже як справжня. По кількості такого роду лавок Дженнсен здогадалася, що під час візиту в Палац багато хто хотів виглядати якомога краще — щоб на них там звернули увагу.

На Себастяна, схоже, все це справило не менше враження, ніж на Дженнсен. Вони зупинилися біля прилавка, поряд з яким не було відвідувачів. Усміхнений продавець розставляв на прилавку олов'яні кухлі.

— Не підкажете нам, добродію, де можна знайти позолотника Фрідріха?

— Тут, внизу, він не буває. Такі художні вироби зазвичай продають ближче до вершини.

Вони просувалися по підземному проходу, і рука Себастяна повернулася на місце, обхопивши Дженнсен за талію. Його близька присутність заспокоювала дівчину, гарне обличчя було поруч, і цього разу він посміхався їй. Скуйовджене біле волосся виділяли його з натовпу. У блакитних очах було зібрано безліч відповідей на загадки величезного світу, який вона ніколи не бачила. З цим чоловіком Дженнсен майже забула біль від втрати.

Масивні залізні двері стояли відкритими, пропускаючи проходячий натовп. Їх вигляд викликав невпевненість: якщо двері закриють, люди залишаться всередині, як миші в мишоловці. Широкі мармурові сходи кольору вигорілої соломи з білими прожилками вели на величезні сходові майданчики, обрамлені масивними кам'яними балюстрадами. Тут почали з'являтися дерев'яні двері, прикрашені вишуканою різьбою. Побілені коридори були добре освітлені лампами, забезпеченими відбивачами, і тут пропадало відчуття того, що знаходишся всередині гори.

Здавалося, сходи були нескінченними. Часто вони розходилися по різних напрямках. З деяких майданчиків відкривалися просторі коридори, здатні пропустити натовпи людей.

Все це було схоже на освітлене сотнями світильників місто вічної ночі. Тут і там на шляху траплялися витончені кам'яні лавки, на яких можна було відпочити. На деяких поверхах зустрічалися невеликі магазинчики, в яких продавали хліб, сир, м'ясо. Іноді біля магазинчиків стояли столи і лавки. Тут було затишно і навіть романтично.

Деякі проходи перегороджувалися величезними дверима. Біля дверей стояли вартові, і все це було схоже на казарми. В одному місці Дженнсен кинувся в очі серпантин для вершників.

Дитячі спогади давали Дженнсен дуже туманне уявлення про це місто. Тепер їй, зачарованій новими видами, він представлявся палацом чудес.

Від підйому по сходинках і тунелях у неї втомилися ноги, і вона здогадалася, чому багато хто воліє торгувати на рівнині. З розмов вона зрозуміла, що людям, щоб вести тут свій бізнес, доводиться тут же знімати і житло.

Вийшовши в кінці кінців на денне світло, Дженнсен і Себастян були винагороджені за зусилля. Над мармуровим залом височіли три ряди балконів, обрамлених колонами, що підтримують арки. Великі засклені вікна пропускали світло, створюючи яскравий коридор, не схожий ні на що з побаченого Дженнсен раніше. Її глибоко вразило постале перед очима диво. Себастян, здавалося, теж був вражений.

— Як змогли люди побудувати такий Палац? — Прошепотів він. — Навіщо їм це знадобилося?

У Дженнсен не знайшлося відповіді. Незважаючи на почуття глибокої огиди, яке вона відчувала до правителів своєї країни, вид Палацу наповнював її побожним трепетом. Палац був побудований людьми, що володіли фантазією і далекоглядністю, що виходить за межі її розуміння.

— У той час, як весь світ в нужді, — пробурмотів Себастян, — Дім Ралів схожий на мармуровий пам'ятник.

Дженнсен подумала, що не тільки лорд Рал, але багато тисяч людей одержують з існування палацу вигоду — представники всіх верств суспільства, починаючи від Ірми, торговки ковбасою. Втім, Дженнсен була занадто здивована, щоб ламати над усім цим голову.

Коридор тут був з рядами магазинів, розташованих під балконами. Деякі були відкритими, в таких сиділо по одному торговцеві або реміснику. Інші — засклені, оздоблені, з дверима і вивісками. Зазвичай в них працювали по декілька чоловік. Різноманітність ремесел було приголомшливим. Тут стригли, лікували зуби, малювали портрети, шили одяг, продавали все, що душі завгодно, починаючи від товарів повсякденного користування і приправ і закінчуючи безцінними духами і ювелірними виробами. Аромати від страв були чудові, а від їх виду крутилася голова.

Зайнята пошуком лавки позолотника, Дженнсен звернула увагу на двох жінок в коричневій шкіряній уніформі. У кожної було довге світле волосся, заплетене в косу. Дівчина стиснула руку Себастяна і потягла його в бічний коридор. Не кажучи ні слова, вона тягнула його за собою, намагаючись іти не дуже швидко, щоб не викликати підозр, але в той же час по можливості швидше зникнути з їхніх очей.

Діставшись до першого з величезних стовпів, що оздоблюють одну зі сторін залу, вона прошмигнула за нього. Якщо люди і дивилися в їхній бік, то могли побачити всього лише, як парочка сіла на лавку біля стіни. Вони намагалися вести себе як завжди. Статуя оголеного чоловіка, що стояв спершись на спис, ледве нахилившись, дивилася на них зверху вниз.

Вони обережно висунулися з-за колони. Дженнсен спостерігала, як дві одягнені в шкіру жінки промайнули через перехрестя. Їх погляди — холодні, пронизливі, розумні, вивчали людей по обидва боки. Це були очі жінок, які могли миттєво і безжально вирішити долю людини — зробити вибір між життям і смертю.

Помітивши, що одна з жінок звернула свій погляд у їхній бік, Дженнсен відкинулась за колону, втиснувшись у стіну. І з полегшенням подивилася на їхні спини, коли жінки віддалилися по головному коридору.

— Що все це означає? — Запитав Себастян, коли вона перевела подих.

— Морд-Сіт.

— Що?

— Ці дві жінки — Морд-Сіт.

Себастян обережно кинув услід жінкам здивований погляд, але ті були вже далеко.

— Я практично нічого про них не знаю. Хіба що це особлива варта…

Дженнсен зрозуміла, що йому — іноземцю — нізвідки було дізнатися про Морд-Сіт.

— Це дуже особлива варта. Думаю, вони — персональна охорона лорда Рала. Морд-Сіт захищають його і навіть більше того. Вони відчувають людей, які мають дар.

Він спробував прочитати щось в її очах:

— Ви говорите про людей, які володіють звичайною магією?

— Будь-якою магією. Відчувають навіть відьом, не кажучи вже про чарівників.

Він скептично глянув на неї:

— Чарівник управляє дуже сильною магією. Він може запросто знищити цих жінок.

Мати розповідала Дженнсен про Морд-Сіт, про те, як вони небезпечні і що їй слід уникати їх за всяку ціну. Мати ніколи не намагалася приховати від дочки природу смертельних погроз…

— Ні. Морд-Сіт володіють силою, за допомогою якої можуть привласнювати чужу магію. Від Морд-Сіт неможливо втекти, поки вона сама тебе не відпустить.

Себастян здивувався:

— Що значить: привласнювати чужу магію? Це безглуздо! Що вони можуть з нею зробити? Адже це чужа сила… Це все одно що вирвати у сусіда зуби, а потім намагатися жувати ними.

Дженнсен провела рукою по волоссю під капюшоном, поправляючи локони, що вибилися:

— Я не знаю, Себастян. Кажуть, що вони перенаправляють магію противника проти нього самого. Чарувати їх — значить, дати їм в руки зброю.

— А чому ми повинні їх боятися?

— Вони здатні не тільки взнавати інформацію у наділених даром ворогів лорда Рала, але й можуть заподіяти біль кому завгодно. Ви бачили, яку зброю вони несли?

— Ні, ніякої зброї я у них не бачив. Вони несли всього лише маленький червоний стержень.

— Це і є їхня зброя. Вона називається ейдж. Вони носять його на ланцюжку, що висить на зап'ясті, щоб вона завжди було під рукою. Це магічна зброя.

Себастян обдумав те, що дізнався, але, схоже, ясності йому це не додало.

— І як вони користуються цим ейджем?

Скептицизм в його голосі змінився на більш спокійні інтонації. Він знову виконував завдання, на яке його послав Джеган, аналізуючи отримані відомості.

— Я погано розбираюся в суті, але з усього почутого раніше можу зробити висновок, що одне лише дотик ейдж приносить неймовірні страждання: від перелому кісток до болісної смерті. Іноді смерть буває миттєвою. Морд-Сіт сама вирішує, наскільки сильною повинна бути біль і чи повинна послідувати смерть.

Деякий час Себастян знову обмірковував її слова. Потім запитав:

— Чому ж ви так боїтеся їх? Якщо всього лише чули про них, звідки у вас такий страх?

Тепер вже вона недовірливо дивилася на нього:

— Себастян, лорд Рал полює за мною все моє життя. Ці жінки — його персональні вбивці. Як ви думаєте, їм буде приємно доставити мене до свого господаря?

— Думаю, так.

— Принаймні, зараз вони в коричневому. Червону уніформу вони надягають при особливій небезпеці або коли йде переслідування. На червоній шкірі не так видно кров.

Себастян доклав долоні до очей, а потім скуйовдив волосся:

— Ви живете в кошмарної країні, Дженнсен Даггет.

«Дженнсен Рал», — подумки поправила співрозмовника дівчина, як завжди відчувши жалість до себе. — «Дженнсен по матері, Рал — по батькові».

— Ви думаєте, я не знаю цього?

— А що, якщо ця чаклунка не захоче допомогти вам?

Вона зняла нитку з коліна:

— Тоді я не знаю.

— Він наздожене вас. Лорд Рал ніколи не залишить вас у спокої. Ви ніколи не будете вільною…

Він не договорив, але вона зрозуміла, як він хотів закінчити: «… якщо тільки не вб'єте його».

— Алтея повинна допомогти мені, — сказала Дженнсен зі сльозами на очах. — Я так втомилася боятися, я так втомилася тікати.

Себастян м'яко опустив руку їй на плече:

— Розумію.

Ніяке інше слово в цей момент не було для неї більш важливим. Але вона змогла тільки кивнути на знак вдячності. Він заговорив більш палко:

— Дженнсен, у нас є жінка, наділена даром, як Алтея. Вона належить до секти сестер Світла, що живуть в Старому світі, в Палаці Пророцтв. Коли Річард Рал завоював Старийй світ, він зруйнував Палац. Кажуть, це було прекрасне, особливе місце, але це Рала не зупинило. Тепер сестри знайшли притулок у імператора Джегана, допомагаючи йому. Можливо, і наша чаклунка зможе допомогти вам.

Вона дивилася в його турботливі очі.

— Правда? Може, ті, хто ховається в імператора, і зможуть допомогти мені сховатися… Але мій зведений брат завжди на півкроку позаду, чекаючи, що я оступлюсь, і тоді він зможе цим скористатися. Себастян, я не думаю, що потрібно шукати в такій далі. Алтея вже одного разу допомогла мені сховатися від лорда Рала. Я повинна переконати її допомогти мені знову. Якщо вона не допоможе, боюся, у мене більше не залишиться шансу.

Себастян знову нахилився до неї і відповів з упевненою усмішкою:

— Ми знайдемо Алтею, а її магія допоможе вам сховатися.

Відчувши себе краще, дівчина посміхнулася йому у відповідь.

Переконавшись, що Морд-Сіт відійшли далеко, Дженнсен і Себастян повернулися в зал, щоб продовжити пошуки Фрідріха. Кожен з них деякий час займався розпитуваннями, перш ніж Дженнсен знайшла людину, яка знало позолотника. Окрилені надією і слідуючи отриманим вказівкам, вони рушили в глиб Палацу.

Там, на перехресті двох великих коридорів, вони з подивом виявили тиху площу з квадратним басейном, наповненим темною водою. Басейн був обкладений не мармуром, а черепицею. На чотирьох колонах лежав купол з отвором, крізь який було видно небо. Взимку отвір покривали скляними панелями. Світло, що проходило через скошені грані, грав на черепичному обрамленні та водній гладі.

У басейні, в стороні від центру (Дженнсен чомусь здалося, що праворуч) стояв темний нерівний камінь з невеликим дзвоном нагорі. У центрі такого жвавого місця це було чудово тихе пристановище.

Вид площі з дзвоном моментально викликав у Дженнсен потік спогадів. Коли дзвін задзвонив, вона згадала, що люди приходять в такі місця схилитися перед лордом Ралом і проспівати молитву в його честь. Вона передбачала, що таке шанування — єдина ціна, яку варто заплатити за дозвіл перебувати в його Палаці.

Люди сиділи на низькому парапеті навколо басейну, приглушено розмовляючи і спостерігаючи за золотими рибками, ковзаючими в темній воді. Навіть Себастян на кілька митей зупинився. Потім вони продовжили свій шлях.

Всюди були пости стражників. Швидше за все, вони розташовувалися в ключових місцях. Командири караулів ходили по залах, спостерігаючи за людьми, зупиняючи деяких і заводячи розмови. Про що вони запитували, Дженнсен не знала, але побачене схвилювало її страшно:

— А що ми скажемо, якщо вони запитають нас?

— Краще не говорити нічого, крім того, що необхідно.

— А що необхідно?

— Розкажіть їм, що ми фермери з півдня. Фермери живуть відособлено і часто нічого не знають, крім справ своєї ферми. Тому, навіть якщо ми і не знаємо чогось, наше незнання не викличе підозр. Ми приїхали подивитися Палац і зробити невеликі покупки. Наприклад, хочемо купити приправи.

Дженнсен зустрічала фермерів і не думала, що вони настільки необізнані, як про це говорив Себастян.

— Фермери вирощують і збирають трави, — сказала вона. — Я не думаю, що вони поїдуть в Палац за приправами.

— Ну, щоб купити одяг… Наприклад, ви хочете купити одяг для дитини.

— Дитини? Якої ще дитини?

— Вашої дитини. Ви — моя дружина і недавно виявили, що вагітні.

Дженнсен відчула, як спалахнуло її обличчя. Вона не могла сказати, що вагітна. Це могло призвести до подальших розпитувань.

— Ну, добре. Ми фермери, приїхали, щоб купити деякі дрібниці — трави і все таке. Рідкісні трави, які у нас не ростуть.

У відповідь він лише скоса глянув на неї і посміхнувся. Його рука повернулася до неї на талію, відразу змітаючи всі її проблеми.

За наступним перехрестям вони звернули праворуч, у великий зал. Тут по стінах теж стояли лавки. Дженнсен відразу кинувся в очі намет, над яким висіла позолочена зірка. Навмисне чи ні, але зірка була восьмикутна, як на Благодаті. Дженнсен досить часто малювала її, щоб бути в цьому впевненою.

Разом з Себастяном вона кинулася до намету. З схвильованим серцем побачила там один лише порожній стілець, але ж був ранок, і вона вирішила, що, можливо, Фрідріх ще просто не прийшов. Сусідній ларьок теж був закритий.

Дженнсен зупинилася біля намету, в якому продавалися шкіряні маски.

— Ви не знаєте, позолотник сьогодні відкриється? — Запитала вона чоловіка, який працював там.

— Вибачте, не знаю, — відповів той, не відриваючись від роботи: він обрізав прикраси добре заточеним ножем, — я тут недавно.

Дженнсен поспішила до наступного відкритого намету — там продавали покривала з вишитими кольоровими картинами. Повернувшись до Себастяна, вона хотіла покликати його, але той вже наводив довідки в кіоску неподалік.

Жінка за низьким прилавком вишивала на квадраті з грубої тканини блакитний струмок. Позаду неї, на полицях, лежали подушки, прикрашені подібними картинами.

— Пані, ви не знаєте, чи відкриється сьогодні позолотник?

Жінка посміхнулася у відповідь:

— Вибач, навряд чи зможу тобі точно сказати.

— Шкода, — засмучена настільки невтішними новинами, Дженнсен роздумувала, що ж робити далі. — А ви не знаєте, коли, принаймні, він повернеться?

Жінка проколола тканину голкою, додавши до струмочку ще один стібок.

— Ні, і цього не можу сказати. Останній раз я його бачила тиждень тому, і він сказав, що швидше за все якийсь час його не буде.

— А чому? Ви не знаєте?

— Точно не можу сказати, — жінка витягла довгу нитку із струмка. — Іноді він залишається вдома, працюючи над виробами. Адже, щоб виправдати час, витрачений на поїздку в Палац, треба зробити їх чимало.

— А ви не знаєте, де він живе?

Жінка глянула на неї з-під зімкнутих брів:

— А навіщо тобі?

Дженнсен гарячково задумалася. І скористалася тим, що дізналася від Ірми:

— Мені потрібно пророкування.

— Он як, — сказала жінка, роблячи новий стібок. Її сумніви поступово розсіювалися. — Тоді тобі потрібна Алтея?

Дженнсен кивнула головою:

— Моя мама водила мене до Алтеї, ще коли я була маленькою. Потім моя мама… пішла. І мені б дуже хотілося знову побувати у Алтеї. Я думаю, мені стане легше, якщо вона мені трохи передбачить.

— Шкода твою маму, дорога. Я зрозуміла, що ти маєш на увазі. Коли я втратила свою, мені теж було дуже важко.

— Ви не могли б мені допомогти знайти будинок Алтеї?

Жінка відклала вишивку і підійшла до невисокої стіни перед її наметом.

— Найближчий шлях до будинку Алтеї — весь час на захід, по покинутій землі.

— Через Азерітську рівнину?

— Так. Вирушаєш на захід, до гір. Обігнеш найвищу, вкриту снігом гору, на протилежній її стороні повернеш на північ, спустишся в каньйон і на іншому його кінці опинишся в болотистому краю. Саме там живуть Алтея і Фрідріх.

— На болоті? Але зараз же зима.

Жінка пригнулась і тихо промовила:

— Так, кажуть, навіть взимку. Болото Алтеї — мерзенне містечко. Деякі кажуть, що воно створене зовсім не природою. Ну, ти розумієш, про що я кажу…

— Чарівне, так?

— Так кажуть.

Дженнсен вдячно кивнула і повторила дорогу:

— На захід, за найвищою покритою снігом горою повернути на північ, через каньйон до болота.

— Огидний і небезпечний край. — Жінка почухала підборіддя великим наперстком. — І туди не слід ходити без запрошення.

Дженнсен швидко озирнулась, збираючись зробити знак Себастяну, але поруч його не було.

— А як отримати запрошення?

— Більшість питають у Фрідріха. Я бачила, як вони приходили, домовлялися і йшли, навіть не подивившись на його товар. Думаю, він запитує Алтею, чи прийме вона їх, і наступного разу, коли Фрідріх приходить торгувати, вони отримують запрошення. Деякі приносять листи, адресовані його дружині. Деякі приїжджають сюди і чекають. Я чула, що інколи він зустрічає їх і проводить до Алтеї. Деякі після довгого очікування повертаються ні з чим, так і не отримавши запрошення. Однак ніхто не насмілюється прийти незваним. Принаймні, ніхто не повертався і не розповідав про це, якщо ти розумієш, що я маю на увазі.

— Тобто ви вважаєте, що мені слід просто піти туди і почекати? До тих пір поки вона або її чоловік не вийдуть і не запросять?

— Думаю, так. Але Алтея навряд чи прийде. Кажуть, вона ніколи не виходить зі свого болота. Ти можеш дочекатися Фрідріха тут. Зрештою він таки з'явиться продавати свої вироби. Він ніколи не буває відсутній довше місяця. Я б сказала, що він завітає до Палацу щонайбільше за пару тижнів.

Тижнів!.. Як можна залишатися на одному місці тижнями, якщо люди лорда Рала ведуть полювання. Судячи з усього, у Дженнсен немає навіть днів, не кажучи вже про тижні.

— Велике спасибі за допомогу! Думаю, повернуся завтра. Раптом він з'явиться.

Жінка посміхнулася, села і знову взялася за свою вишивку.

— Напевно, так воно буде краще. — Вона підняла очі. — Було сумно дізнатися про твою матір, дорога. Це важко, я знаю.

Дженнсен кивнула, на очі її навернулися сльози, слова для відповіді застрягли в горлі. Сумна картина пронеслася перед її очима. Той солдат… скрізь кров… жах, витікаючий від нього… мати, розпростерта на підлозі… Зусиллям волі Дженнсен відігнала страшну картину, щоб не задихнутися від туги і гніву.

Ні, їй не можна чекати, сподіваючись на запрошення, — люди лорда Рала йдуть за ними по п'ятах. Останнім часом Дженнсен стала втрачати віру в себе. Адже Латею вбили. Вбивство може і повторитися. Їй потрібно дістатися до Алтеї перш, ніж це зроблять переслідувачі, і, принаймні, розповісти їй про сестру, попередити, якщо більше нічого не можна зробити…

Дженнсен очима розшукувала Себастяна. Він не міг далеко піти. Нарешті вона побачила його спину в широкому коридорі. Себастян стояв біля намету, в якому продавали срібні прикраси.

Не пройшовши і двох кроків, дівчина завмерла на місці: в коридор увірвалися солдати і оточили Себастяна. Один із солдатів акуратно підняв кінчиком меча полу плаща, оголюючи весь його арсенал. Дженнсен продовжувала стояти на місці. Вона була занадто налякана, щоб щось зробити.

Півдюжини блискучих загострених пік тут же націлилися на Себастяна. З численних піхов вискочили мечі. З людей, що стояли поблизу від Дженнсен, хтось втік, а хтось повернувся, щоб подивитися на те, що відбувається. Стоячи в центрі кола з д'харіанських солдатів, Себастян підвів руки, всім своїм виглядом показуючи, що здається.

«Здавайся».

І тут же на площі продзвенів дзвін.

17

Довгий звук дзвону, скликаючий людей на молитву, віддавався луною в кутах схожого на печеру залу. Два здоровенних солдати схопили Себастяна під руки і потягли геть. Решта оточили їх щільним кільцем, брязкаючи зброєю — не стільки з метою залякати бранця, скільки показуючи, що не допустять жодних спроб звільнити його. Дженнсен безпорадно спостерігала за подіями. Їй відразу стало ясно, що стражники готові до будь-якої несподіванки і ні перед чим не зупиняться. Схоже, вони взяли Себастяна за члена якогось таємного угруповання, яке мало намір захопити Палац.

Дженнсен помічала, що в деяких чоловіків-відвідувачів теж була з собою зброя. В основному, мечі… Може, справа в тому, що у Себастяна її занадто багато і вона занадто різноманітна, та до того ж ще й захована під плащем?.. Але ж взимку не ходять без плаща! І він нічого не зробив, нікому не заподіяв зла!

Дженнсен ледь не кинулася до солдатів з проханням відпустити заарештованого, проте побоялася, що в такій ситуації її теж заберуть.

Ті, хто спочатку втік від гріха подалі, тепер повернулися. Безладний рух натовпу поступово ставав спрямованим: люди крокували в бік площі. Торговці закривали лавки і приєднувалися до решти. Ніхто тепер не звертав уваги ні на Себастяна, ні на солдатів. Дзвін все ще висів у повітрі, сміх і розмови вщухали, переходили в повний поваги шепіт.

Дженнсен охопила паніка. Солдати забирали Себастяна все далі. Його сиве волосся виділялися на тлі темних обладунків. Дівчина не знала, що робити. У тому, що трапилося, була моторошна помилка. Адже вони з Себастяном прийшли сюди лише для того, щоб знайти золотих справ майстра. Їй хотілося заверещати на весь голос…

«Дженнсен».

Дженнсен, незважаючи на тягнучий її людський потік, намагалася не втратити Себастяна з уваги. Що-небудь робити вона як і раніше боялася.

А потім в її душі народився сором. Адже Себастян так багато зробив для неї. Він ризикував своїм життям, щоб її врятувати… Але що вона могла зробити?

«Здавайся».

Те, що солдати робили з Себастяном, з нею, з безневинними людьми, було несправедливо. Пробиваючись крізь страх, всередині Дженнсен піднімалася лють.

«Tu vash misht».

Він же їй дуже потрібен…

«Tu vask misht».

Себастян потрапив у біду…

«Grushdeva du kalt misht».

Слова розпалювали вогонь люті все яскравіше.

Люди наштовхувалися на Дженнсен — вона почала протискуватися крізь юрбу, намагаючись слідувати за відодячими Себастяна солдатами. Стогін вирвався у неї крізь стиснуті зуби, але це був стогін люті. Це було несправедливо. Вона хотіла, щоб вони зупинилися.

«Просто зупиніться, — просила вона подумки. — Зупиніться…».

Власна безпорадність так само приводила її в лють. Їй до смерті набридла безпорадність. Якщо вони не зупиняться, якщо будуть йти далі, це приведе її в повний сказ.

«Здавайся».

Рука Дженнсен ковзнула під плащ. Від дотику до холодної сталі вона відчула радість. Пальці стиснулися, обхопивши руків'я ножа. Рельєфний візерунок емблеми впився в плоть.

Стражник, який опинився поблизу, обережно підштовхнув Дженнсен, розвертаючи в інший бік, туди, куди спрямовувалися інші.

— Площа для молебню знаходиться в тій стороні, пані.

Фраза була одягнена в люб'язну форму, але суттю був наказ йти разом з усіма.

Дженнсен з люттю подивилася йому в очі. Вона бачила зараз очі того, мертвого солдата. Вона бачила інших солдатів — у себе в будинку, мертвих на підлозі, тих, що підходили до неї, тих, що грубо хапали її… Вона бачила різкі жести на тлі червоної блискучої крові…

Вони зі стражником, не відриваючись, дивилися один на одного, і Дженнсен знову намацала ніж, перевірила, як він виходить з піхов…

Чиясь рука підхопила її під лікоть і потягла за собою:

— Сюди, моя дорога. Я покажу тобі, куди йти.

Дженнсен моргнула. Ця була та жінка, що зовсім недавно пояснювала їй, як пройти до будинку Алтеї. Жінка, яка перебувала в Палаці розпусника і вбивці і вишивала мирні пейзажі з горами і струмочками…

Дженнсен здивовано дивилася на неї, не розуміючи, чому та посміхається, що їй треба. Все навколо здавалося Дженнсен незрозумілим. Ясно вона розуміла одне — їй пристрасно хочеться зараз висмикнути з піхов лезо…

Вона навіть не відразу зміркувала, чому не може ворухнути рукою, припустивши спочатку, що знаходиться під впливом якихось чаклунських чар. І лише потім виявила, що жінка по-материнськи обняла її — так міцно, що Дженнсен не могла оголити ніж. Довелося впертися, пручаючись…

В очах жінки тут же з'явилося застереження.

— Ніхто не пропускає молитву-присвяту, дорога. Ніхто!.. Дозволь, я покажу тобі, де це.

Стражник, насупившись, спостерігав, як Дженнсен піддалася на вмовляння і дозволила жінці відвести себе. Їх тут же підхопив людський потік, що прямував на площу, стражник залишився позаду. Дженнсен глянула в ласкаві очі своїй супутниці.

Весь світ, здавалося, спливав кудись. Голоси навколо Дженнсен злилися в єдиний гул, який переривали помножені луною, пронизливі крики — там, у її домі…

«Дженнсен».

Знайомий голос, чіткий і різкий, прорвався крізь гуркіт натовпу, привернув увагу. Дженнсен слухала, насторожено, намагаючись вловити його тон.

«Відмовся від своєї волі, Дженнсен».

Слова знаходили внутрішній зміст.

«Відмовся від своєї плоті».

Здавалося, ніщо більше не мало значення. Ніякі хитрування, що вона випробувала в своєму житті, не принесли їй ні порятунку, ні безпеки, ні миру. Навпаки, здавалося, тепер все втрачено…

— Ось ми й прийшли, люба, — сказала жінка. Дженнсен озирнулася навколо:

— Що?

— Ось ми й прийшли.

Жінка потягла її за рукав, і Дженнсен відчула, що її коліна торкнулися покритої кахлями підлоги. Всюди були люди. Попереду, в самому центрі залу, знаходився квадратний басейн з водою. Вона хотіла одного — почути голос.

«Дженнсен. Здавайся".

Голос зробився різким, вимогливим. Він роздував полум'я її злості, люті, гніву.

Дженнсен нахилилася вперед, затремтіла в нападі сказу. Десь у глибині її свідомості, зовсім далеко, звучав цей дикий, жахливий голос. І хоча там же, в глибині, таївся і заборона прислухатися до нього, лють позбавляла її контролю над собою.

«Здавайся!»

З рота у неї витекла ниточка слини, повисла, обірвалася… Важке дихання вилітало з напіввідкритого рота… По обличчю котилися сльози, падали на кахельну підлогу… Вона раз у раз шморгала носом. Дихання стало прискореним. Очі відкрилися так широко, що вона відчула різь. Все тіло стрясало, немов вона перебувала в темному холоді нічної самотності. І це тремтіння було не вгамувати.

Люди глибоко кланялися, притискаючи долоні до кахельні підлоги. Вона ж хотіла витягнути свій ніж.

І пристрасно бажала почути голос.

— Магістр Рал веде нас.

Ні, це не той голос. Це люди навколо співуче і в один голос вимовляли слова молитви. Вони кланялися все нижче і нижче, поки не почали торкатися лобами підлоги. Якийсь стражник пройшов близько, і вона, стоячи на колінах, теж схилилася, наголошуючи руки в підлогу і не в силах стримати стогін.

Трясучись і судорожно зітхаючи, дюйм за дюймом, Дженнсен схилялася до тих пір, поки не доторкнулася лобом до підлоги.

— Магістр Рал вчить нас. Це було зовсім не те, що вона бажала. Вона бажала почути голос. Вона просто жадала цього. А ще — дістати свій ніж. Їй хотілося крові.

— Магістр Рал захищає нас, — ритмічно вимовляли люди.

Переривчасто, судорожно пересмикуючи, Дженнсен заковтувала повітря, немов пила ненависть. І бажала почути голос і відправити на свободу лезо свого ножа. Але руки її упиралися в кахельний підлогу. Вона бажала почути голос.

Але чула тільки розмірений ритм молитви.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі…

Почали смутно пригадуватися слова, які Дженнсен знала в дитинстві, коли жила у Палаці. Маленькою дівчинкою вона вимовляла їх співуче. Коли мати з дочкою врятувалися від лорда Рала втечею, вона зробила ці слова забороненими.

І ось тепер, коли вона нестерпно хотіла почути голос, який вимагав здатися, майже мимоволі, тремтячими губами, вона почала повторювати слова молитви. Як ніби це робив за неї хтось інший…

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі…

Ритм вимовлюваних слів наповнив величезний зал, і хоча людей було багато, немов би один голос лунко віддавався в стінах. Дженнсен напружено прислухалася, бажаючи почути інший голос, який був нерозлучний з нею стільки, скільки вона пам'ятала себе. Але цього голосу не було.

І Дженнсен перестала пручатися, її захопив загальний порив. Вона виразно чула, як разом з натовпом повторює слова:

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі…

Дженнсен знову і знову, разом з усіма, повторювала слова молитви. Знову і знову, зупиняючись тільки, щоб набрати в груди повітря. Знову і знову, знову і знову, без поспішності і суєти. Ритмічна молитва заповнила всю її свідомість. Мелодія манила, закликала, розмовляла з нею. І вже нічого не було більше в свідомості Дженнсен. Молитва заповнювала її настільки, що для будь-яких інших міркувань просто не залишилося місця.

Це якось заспокоїло її.

Мимо протікало життя, випадкове, нічим не примітне, що не має значення…

Якимось чином ця тиха ритмічна молитва принесла їй почуття умиротворення. Так, напевно, відчувала себе Бетті, коли вона заспокоювала козу, чухаючи у тій за вушком: Дженнсен ще пручалася цьому відчуттю, але мало-помалу спів затягував її.

Тепер вона розуміла, чому це називалося молитвою-посвятою.

Незважаючи на те, що трапилося, вона відчувала себе позбавленою бурхливих емоцій, в душі її панував повний спокій і урочисте відчуття великої причетності.

І вона перестала чинити опір. Вона без напруги шепотіла, даючи молитві можливість позбавити її від залишків болю. І в кінці кінців відчула себе вільною від чого б то не було…

Крізь засклене отвір в зал увірвалося сонце, і на Дженнсен впало сяйво сонячних променів. Відчуття було — немов в материнських обіймах. Тіло здавалося невагомим. Це сяйво нагадало Дженнсен, що колись саме так вона і уявляла собі милостивих духів.

Минула ще мить, і час молитовного співу завершився.

Дженнсен розігнулася, повільно, відштовхнувшись від підлоги, сіла. І розридалася, несподівано для себе самої.

— Гей, що трапилося?

Над нею височів солдат. Жінка-вишивальниця обхопила Дженнсен рукою за плечі, спокійно пояснила:

— Нещодавно вона втратила матір.

Солдат переминався з ноги на ногу і виглядав зовсім збентеженим.

— Прошу пробачення, пані. Від усього серця співчуваю вам і вашій родині.

Дженнсен побачила по його блакитних очах, що він абсолютно щирий у своїх почуттях.

Вона ошелешено мовчала, спостерігаючи, як він повернувся до неї спиною і відправився далі за маршрутом патрулювання, один з убивць, що працюють на лорда Рала, величезний, м'язистий, затягнутий в шкіряну форму. Співчуття в обладунках…

Знай він, хто вона така, він би без усякого співчуття передав її в руки тих, хто подбав би, щоб вона померла тільки після болісних, тривалих тортур.

Дженнсен уткнулась в плече сусідки і знову заридала. Їй так не вистачало матері, що вона ледве могла винести це.

А тепер її душу переповнював ще і жах через те, що схопили Себастяна.

18

Дженнсен подякувала вишивальниці і, тільки відійшовши в глиб залу, зрозуміла, що навіть не знає, як звуть цю жінку. Втім, це було не так важливо. У обох були матері. Обидві розуміли одна одну і співчували теж.

Тепер, коли молебень закінчився, покидаючі Палац люди знову перетворювалися в натовп. По всьому залу лунав сміх. Шум голосно відбивався луною від мармурових стін і колон. Люди поверталися до своїх турбот, до покупок, торгівлі, балаканини. Стражники патрулювали зал, а палацові слуги, в основному одягнені у світлий одяг, зайнялися своїми звичайними справами. В одному місці робочі ремонтували петлі величезних дубових дверей, що вели в бічний коридор.

З'явилися прибиральниці, почали діловито прибирати пил, протирати підлогу, відтирати до блиску стіни. Колись мати Дженнсен була однією з таких жінок, які повинні були працювати в приміщеннях Палацу, закритих для публіки, в офіційних залах, де вирішувалися справи державної ваги, де знаходився чиновницький апарат і обслуговуюча його палацова прислуга. І, звичайно, в кімнатах лорда Рала.

Свідомість Дженнсен після молитви було настільки ясною, немов вона довго проспала і повністю відпочила. Ця надзвичайна бадьорість дозволила їй прийняти швидке рішення.

Дженнсен відправилася назад, тим шляхом, яким прийшла сюди. Втрачати час тепер було не можна. Люди, що живуть в Народному Палаці, з цікавістю розглядали з балконів натовп тих, хто прийшов помилуватися прекрасною спорудою. Дженнсен намагалася не звертати уваги на оточуючих, зосередившись на тому, щоб тримати себе в руках. Себастян попереджав її, щоб вона ні в якому разі не бігла і не привертала до себе уваги. Проте небезпека виявилася настільки великою, що його схопили, хоча він поводився дуже обережно. Якщо поведінка Дженнсен викличе у когось підозру, солдати напевно зупинять її. А якщо солдати зупинять її і зрозуміють, хто вона така…

Дженнсен всім серцем хотіла, щоб Себастян повернувся. Підганяючись страхом за нього, вона швидко йшла через зал. Вона зобов'язана визволити його до того, як з ним зроблять що-небудь жахливе. Вона розуміла, що Себастян зараз перебуває в смертельній небезпеці.

Якщо його почнуть катувати, він може не витримати катувань. Якщо він скаже їм, хто з ним прийшов у Палац, йому не уникнути смерті. Від однієї думки про те, що Себастяна можуть стратити, коліна у Дженнсен підкошувалися. Під тортурами люди можуть зізнатися в чому завгодно, обмовивши і себе, і кого завгодно. Якщо його вирішать катувати, він приречений. І, представивши на мить, як Себастяна катують, Дженнсен відчула підступ нудоти і запаморочення. Ні, вона просто зобов'язана визволити його!..

Але для цього їй необхідна допомога чарівниці. Якщо Алтея накладе на Дженнсен захисне закляття, потрібно спробувати звільнити Себастяна. Алтея повинна допомогти. Дженнсен її переконає. Адже життя Себастяна висить на волосині…

Вона дісталася до знайомих сходів. Потік людей все ще вливався у Палац. Деякі йшли, шумно відсапуючись від зусиль при підйомі. Але дехто вже спускався. Стоячи на верхньому майданчику, Дженнсен сперлася рукою об мармурову балюстраду і обережно озирнулась, перевіряючи, чи не йде і чи не спостерігає хто за нею. Деякі люди поглядали на неї, але не довше, ніж на інших. Стражники які робили обхід, знаходилися на значній відстані.

Дженнсен ступила на сходи.

Вона вважала, що спускатися буде легко, але вже після ста сходинок виявила, що це дуже втомлює. Ноги занили. Вона вирішила, що якщо вже не можна бігти, то не варто і зупинятися — тільки таким чином вона зможе зберегти час.

На майданчиках між прольотами вона зрізала кути. Коли ніхто не дивився, вона переступала через дві сходинки. Коли їй треба було минути бокові коридори, вона намагалася сховатися за сусідами — в цих місцях розташовувалися караули стражників. Люди сиділи на лавках, їли хліб і пироги з м'ясом, пили ель, розмовляли з друзями…

Їм і в голову не могло прийти, що поруч знаходиться зведена сестра лорда Рала.

Дженнсен продовжувала крокувати. Ноги її тремтіли від невпинного спуску. М'язи вже горіли вогнем, але вона не давала собі відпочинку. Навпаки, додавала у кроці, як тільки виникала така можливість. На порожньому сходовому майданчику між двома прольотами, де нікого не виявилося, вона навіть побігла. Але відразу уповільнила хід, коли повз неї пройшла молода пара, тримаючись за руки, схиливши один до одного голови, перешіптуючись і сміючись.

Нарешті Дженнсен дісталася до останнього майданчика і пішла далі. Повітря ставало все холодніше. Майданчик густо обліпили стражники — немов мухи в хліві навесні. Один з них подивився Дженнсен прямо в очі і посміхнувся. Здивувавшись, вона на мить затрималась, але тут же зрозуміла, що він посміхається їй, як чоловік — красивій жінці, а зовсім не як убивця — жертві. І посміхнулася у відповідь, ввічливою, привітною посмішкою, однак не настільки відкритою, щоб склалося враження, ніби його заохочують до залицяння. Дійшовши до наступної площадки, вона озирнулася. Стражник стояв, спершись на перила, і спостерігав за нею. Він знову посміхнувся і на прощання помахав їй рукою.

Дженнсен, не в силах більше стримувати свій страх, рвонула вперед, перестрибуючи відразу через дві сходинки, а потім побігла по черговому залу, повз невеликі крамниці, де продавали їжу, брошки і кинджали, прикрашені витонченим орнаментом. Вона бігла повз сидячих на кам'яних лавах, встановлених біля мармурової балюстради, далі, до наступних сходів, поки не усвідомила, що люди здивовано дивляться на неї. Тоді вона з незворушним виглядом перейшла на крок, намагаючись створити враження, що мчала тільки через властиву юності жвавість. Ця тактика спрацювала. Люди, які мить тому розглядати її, приходили до висновку, що повз них промайнула не втікачка, а дівчина, у якої просто чудовий настрій. Вони відверталися і поверталися до своїх справ. Зрадівши удачі, Дженнсен періодично використовувала цей прийом і зуміла виграти ще трохи часу.

Важко дихаючи, вона, нарешті, дісталася до схожого на печеру входу в тунель, де, потріскуючи, горіли смолоскипи. Тут було дуже багато стражників, тому вона сповільнила крок і прилаштувалася впритул за немолодий подружжям, щоб її прийняли за їх дочку. Пара бурхливо обговорювала шанси приятеля зайнятися в Палаці розпродажем перук. Жінка вважала це багатообіцяючою задумкою. Чоловік вважав, що не знайдеться достатньої кількості бажаючих продати своє волосся, і все закінчиться повним крахом.

Дженнсен не могла уявити собі більш безглуздої розмови в ситуації, коли в полон захоплена людина і його скоро почнуть катувати…

Ніхто з подружжя не помітив її. Вони йшли, схиливши голови, зовсім повільним кроком. Чіпкі погляди стражників ковзнули по їх фігурах. Біля самого виходу вітер задував так сильно, що у Дженнсен перехопило подих. Після тривалого перебування в приміщенні вона була змушена примружитися від яскравого денного світла. Як тільки вони опинилися на ринковій площі, вона звернула в бік і пішла шукати Ірму, торговку ковбасою.

Витягуючи шию, вона намагалася побачити червоний шарф в рядах прилавків. Все, що здавалося їй раніше прекрасним, тепер, після відвідин Палацу, виглядало відверто убогим. За все своє життя Дженнсен не бачила нічого подібного до Народного Палацу. Їй важко було зрозуміти, як в цьому прекрасному місці могло існувати таке неподобство, як Дім Рала.

До неї наблизився якийсь вуличний торговець.

— Чи не цікавлять леді заклинання? Удача-то напевно потрібна.

Дженнсен продовжувала йти.

— Є особливі магічні заклинання. За пенні сріблом поганого не запропонують.

У торговця погано пахло з рота.

— Не треба, дякую.

Він відсунувся убік, але зовсім недалеко.

— Всього один срібний пенні, міледі. Дженнсен подумала, що ще трохи, і вона наступить йому на ногу.

— Спасибі, не треба. Залиште мене в спокої, будь ласка.

— Тоді один мідний пенні…

— Ні!

Дженнсен відпихала торговця ліктем всякий раз, коли він, безперервно твердячи про заклинаннях, намагався схопити її за руку. А потім, човгаючи ногами, забіг вперед, озирнувся і скривив фізіономію в усмішці.

— Дуже хороші заклинання, міледі. Дженнсен спробувала обійти його і, витягнувши шию, знову обвела поглядом торгові ряди.

— Удача неодмінно буде з вами.

— Я сказала: ні! — Ледь не спіткнувшись об ногу торговця, вона не витримала і отпихнула його. — Будь ласка, дайте мені спокій!

Мипо пройшла літня людина, і вуличний торговець тут же ув'язався за ним. Дженнсен з полегшенням зітхнула. Вона слухала, як загасає вдалині його голос, і думала про іронію того відбувається: їй пропонують чаклунський обряд, а вона його відкидає, тому що поспішає знайти іншу людину, який здійснить чаклунський обряд…

Нарешті вона наткнулася на стіл з винними бочками і різко зупинилася. Троє братів були тут. Один наливав вино в шкіряний бурдюк, а двоє інших виволікали повну бочку з фургона. Але місце поруч з ними, де розташовувалася раніше торговка ковбасою, виявилося порожнім. Дженнсен відчула, що серце її готове вискочити з грудей. У Ірми залишилися коні, у Ірми була Бетті. Впавши в паніку, вона схопила за руку одного з братів:

— Ви не скажете мені, де Ірма?

Він подивився на неї, примружившись від сонця:

— Продавщиця ковбаси? — Дженнсен кивнула:

— Так. Де вона? Вона не могла піти так рано. Їй треба було розпродати свій товар. Чоловік посміхнувся:

— Вона сказала, що наше вино допомагає їй швидше продавати ковбаски.

Дженнсен стояла, широко розплющивши очі:

— Так вона вже пішла?

— Так, пішла. І її ковбаски допомогли нам у продажу вина. Люди воліють запивати пряні ковбаски з козлятини добрим вином.

— З чого ковбаски? — Прошепотіла Дженнсен, не вірячи своїм вухам.

Посмішка чоловіки згасла.

— Що сталося, пані? Ви виглядаєте так, ніби вас тільки що поплескав по плечу гість з потойбічного світу.

— Вона продавала ковбаски з козлиного м'яса? Він кивнув з заклопотаним виглядом:

— Так, серед інших. Я їх всі спробував, але особливо мені сподобалися ті, що з козлятини, зі спеціями. — Він кивнув на своїх братів. — Джо найбільше сподобалися яловичі, а Клейтону — свинячі. А по мені, так краще всього з козлятини.

Дженнсен затрясло.

— Де вона? Я повинна знайти її!

Чоловік почухав потилицю, розпатлані своє світле волосся.

— Прошу вибачення, не знаю. Вона часто приїзжає сюди з ковбасками. Гарна жінка, завжди посміхнеться, кожному знайде добре слово.

Дженнсен відчула, як остигаючі на холоді сльози біжать у неї по щоках.

— Але де ж вона? Де живе? Я повинна знайти її. Чоловік схопив Дженнсен за руку, наче боявся, що вона зараз впаде.

— Вибачте, пані, але я не знаю. А в чому справа?

— У неї мої тварини. Мої коні. І Бетті.

— Бетті?..

— Моя коза. І коні. Ми заплатили їй, щоб вона постерегти тварин, поки ми не повернемося.

— О-о! — Чоловік спохмурнів, у нього явно не було для Дженнсен хороших новин. — Мені дуже шкода. У неї так жваво йшла торгівля, що ковбаски швидко закінчилися, а зазвичай на те, щоб усе продати, вона витрачає цілий день. Вона ще тут з нами посиділа, і ми досить довго розмовляли. А потім вона сказала, що їй пора додому.

Дженнсен судорожно намагалася зрозуміти, що робити далі. Вона перебувала в цілковитому замішанні. Здавалося, все навколо мчить, обертаючись, з неймовірною швидкістю. Але немає нічого, крім самотності.

— Будь ласка, — сказала вона, і голос її затремтів від стримуваних сліз, — не можу я найняти у вас коня?

— Нашого коня? А як же ми відженемо фургон додому? Крім того, у нас не верхові коні. Немає ні сідел, ні стремен…

— Будь ласка! У мене є золото. — Дженнсен полізла за гаманцем. — Я можу заплатити.

Однак гаманця на місці не виявилося. Дженнсен відкинула поли плаща.

На поясі, поряд з ножем, були тільки короткі шматочки ремінців, начисто зрізані.

— Мій гаманець… Мого гаманця немає. — У неї перехопило подих. — Мої гроші…

Чоловік сумно дивився, як вона чіпає обрізки на своєму поясі.

— Тут нишпорить безліч підлих людей, які так і норовлять що-небудь вкрасти…

— Як же так? Мені ж треба!

Він мовчав. Дженнсен озирнулася, намагаючись знайти торговця заклинаннями. У мозку, як спалах, пронісся спогад. Торговець хапав її за руку, підштовхував. А насправді в цей час зрізав гаманець. Вона навіть не пам'ятала, як він виглядав — хіба лише плечі були обсипані лупою. Їй тоді зовсім не хотілося дивитися йому в обличчя, зустрічатися з ним очима.

— Ні… — застогнала вона. — Ні, будь ласка, ні! — Вона важко сіла на землю поруч із прилавком. — Мені потрібен кінь. Милостиві духи, як мені потрібен кінь!

Чоловік квапливо наповнив чашку вином і присів перед заплаканої Дженнсен навпочіпки.

— Ось, випийте.

— У мене більше немає грошей, — тільки й змогла вона вимовити крізь ридання.

— Безкоштовно. — Торговець вином співчутливо посміхнувся, оголивши в усмішці рівні білі зуби. — Це допоможе. Випийте до дна.

Два інших брата, Джо і Клейтон, теж світловолосі, стояли за прилавком, тримаючи руки в кишенях і співчутливо схиливши голови, дивилися, як їхній брат заспокоює Дженнсен.

Він підніс чашку прямо до рота ридаючої дівчини, намагаючись змусити її випити. Частина вина пролилася на підборіддя, трохи потрапило в рот, і їй довелося проковтнути його.

— Навіщо вам потрібен кінь? — Запитав чоловік.

— Я повинна дістатися до будинку Алтеї.

— Алтеї? Старої чаклунки?

Дженнсен кивнула, витираючи вино з підборіддя і сльози зі щік.

— Ви запрошені до неї?

— Ні, — зізналася Дженнсен. — Але мені туди треба.

— Навіщо?

— Це питання життя і смерті. Мені потрібна допомога Алтеї, інакше може загинути одна людина.

Зігнувшись перед нею і все ще тримаючи в руках чашку, чоловік відвів погляд від її очей і глянув на руді кільця волосся, що вибиваються з-під капюшона. Постояв так, впираючись лівою рукою об коліно, випростався і повернувся до своїх братів, а Дженнсен тим часом намагалася перестати плакати.

Упоратися зі сльозами виявилося важко. Бетті була її другом, помічницею і якимось зв'язком із загиблою матір'ю. Дженнсен віддала б зараз все на світі, тільки б побачити, як Бетті привітно махає стирчачим вгору хвостиком.

Тим не менше треба було брати себе в руки. Плачем вона нічого не доб'ється. Треба щось робити. Тут, поруч із палацом лорда Рала, допомоги не знайдеш, а тепер ще й грошей немає. І немає поруч Себастяна, на якого тільки й можна було сподіватися. Навпаки, тепер його життя залежало від того, що вона зробить. Не можна сидіти, жаліючи себе. Вона не мала уявлення, як визволити Бетті, але в ще меншому ступені вона уявляла, як допомогти Себастяну. Це було найважливіше, саме це їй і належало зробити. А вона тут втрачає дорогоцінний час!..

Дженнсен сердито витерла сльози з обличчя, а потім приставила руку козирком до лоба, захищаючись від сонця. Вона довго перебувала в Палаці, і швидше за все вже наближався вечір. Прийнявши до уваги положення сонця на небі в цей час року, вона зметикувала, де знаходиться захід. Будь з нею Расті, можна було б пересуватися швидше. А були б гроші, можна було б найняти або купити іншу кінь…

Втім, який сенс сумувати за тим, чого не повернути. Доведеться зібратися з силами і йти пішки…

— Дякую за вино, — сказала Дженнсен білявому торговцю вином, який нервово метушився біля прилавка, не перестаючи дивитися на неї.

— Нема за що, — сказав він, опускаючи очі. Вона рушила геть, і тут торговець, схоже, набрався хоробрості.

— Почекайте! — Він вийшов з-за прилавка і взяв Дженнсен за руку. — Що ви збираєтеся робити?

— У мене немає вибору. Треба йти. Від мого походу до Алтеї залежить життя людини.

— Що це за людина? Що могло статися, щоб його життя залежало від чаклунки Алтеї?

Дженнсен глянула чоловікові прямо в небесно-блакитні очі і обережно вивільнила руку. Цей великий і сильний чоловік, з потужною щелепою і міцними м'язами, нагадував їй людей, які вбили матір.

— Прошу вибачення, але я не можу говорити про це.

Дженнсен притримала капюшон біля горла, захищаючись від налетілого холодного вітру, і знову вирушила в дорогу. Однак не встигла вона зробити і дюжини кроків, як чоловік у два стрибки наздогнав її і знову обережно взяв за руку.

— Послухайте, — сказав він тихо, коли вона насупилася, — адже у вас немає ніяких припасів?

Дженнсен насупилася ще більше і з трудом придушила сльози, розуміючи всю відчайдушність свого становища.

— Все пропало разом з нашими кіньми. Все тепер у ковбасниці. Крім моїх грошей — вони у кишенькового злодія.

— Значить, у вас взагалі нічого немає. — Це було не питання.

— У мене є я, і я знаю, що повинна робити.

— І ви маєте намір відправитися до Алтеї, взимку, пішки, без їжі?

— Я прожила в лісі все своє життя. Я впораюся.

Дженнсен спробувала висмикнути руку, але він не відпустив.

— Напевно, так воно і є, та тільки Азерітські рівнини — це не ліси. Там нема з чого зробити укриття. Немає ні хворостинки, щоб розпалити багаття. Коли сонце сяде, стане холодно, як у серці самого Володаря. У вас нічого немає. Чим ви збираєтеся харчуватися?

На цей раз вона таки вирвала руку:

— У мене немає вибору. Ви можете не розуміти це, але існують речі, які ти просто зобов'язаний робити, навіть якщо буде ризик для твого життя. Інакше просто немає сенсу жити.

І перш, ніж він зміг зупинити її знову, Дженнсен рвонула вперед і розчинилася в потоці людей, що рухалися між прилавками. Вона проштовхується крізь натовп, проходила повз людей, які продавали їжу і питво. Дивлячись на прилавки, вона згадала, що їла сьогодні всього один раз — ковбасу вранці.

Однак думка про те, що Себастян і зовсім може не дожити до своєї наступної їжі, змусила її додати кроку.

Вона повернула в перший же ведучий на захід прохід між прилавками. Південне зимове сонце світило їй з лівої сторони, та вона згадувала те сонячне світло в Палаці, під час молитви, світло, яке так було схоже на материнські обійми.

19

Дженнсен пробиралася крізь натовп на ринковій площі, уявляючи собі, що проходить між деревами в лісі, де вона почувала себе як вдома. Саме там їй хотілося б зараз опинитися, в тихому рідному лісі, разом з матір'ю дивитися на Бетті, яка мирно пощипувала молоді пагони… Деякі люди кидали цікаві погляди в бік Дженнсен, але вона йшла швидким кроком, не піднімаючи голови.

Їй не було діла до оточуючих — вона страшенно хвилювалася за Бетті. Ковбасниці Ірмі потрібне було козлине м'ясо. Вона безперечно хотіла купити Бетті. Бідна кізка, напевно, була налякана тим, що її забрала якась незнайома жінка. Але наскільки б Дженнсен ні була стурбована долею Бетті, бажання знайти і повернути козу було на другому плані. Перш за все треба врятувати Себастяна.

Все навколо нагадувало їй, що вона голодна. Люди готували собі на багаттях, розведених із дров, які вони явно принесли сюди з собою. На сковорідках шкварчало масло з часником і спеціями. У повітрі витав запах смаженого м'яса. Від цих апетитних запахів паморочилася голова й смоктало під ложечкою.

Але як тільки виникали думки про їжу, Дженнсен думала про Себастяна. Кожен момент зволікання з її боку міг означати для нього ще один удар батогом, ще одне поранення ножем, ще одну зламану кістку… Ще одну мить мук. Не дивно, що він прийшов сюди з тим, щоб допомогти в боротьбі проти Д'хари.

А потім ще більш жахлива думка вразила її: вона згадала Морд-Сіт. Де б не доводилося Дженнсен з матір'ю мандрувати, нікого люди не боялися так сильно, як цих Морд-Сіт. Їх здатність заподіювати біль і страждання увійшла в легенди. Говорили, що по цей бік від руки Володаря будь-яка Морд-Сіт не мала собі рівних.

Що якщо д'харіанці залучать до тортур одну з цих жінок? Нехай навіть Себастян і не володіє мистецтвом чаклунства, для них це не має значення. Людина, далека від магії, як Себастян, для будь-якої Морд-Сіт виявиться короткою кривавою розвагою…

Натовпи людей порідшав, і скоро Дженнсен досягла межі ринку. Вона підійшла до останньої крамнички, де торгував довготелесий чоловік, який продавав шкіряну упряж та вживані приналежності для возів. Весь товар був навалений на віз, за яким вже простирався відкритий безлюдний простір. Нескінченна низка людей рухалася по дорозі на південь. Вдалині було видно дороги, що відгалужувалися на південний захід і південний схід. Жодна дорога не вела на захід.

Кілька людей поглянули на Дженнсен, коли вона вирушила в ту сторону, куди хилилося сонце. Однак ніхто за нею не пішов, і Дженнсен відчула полегшення, коли зрозуміла, що залишилася одна. Перебування серед людей, як вона завжди і побоювалася, принесло тільки нещастя. Ринкова площа незабаром залишилася позаду. Дженнсен просунула руку під плащ, намацала вселяючий впевненість ніж. Він був теплим. Ніби жива істота, а не срібло зі сталлю…

Принаймні, злодій взяв тільки гроші. Якби їй дали можливість вибирати, вона й воліла б залишитися з ножем. Все своє життя вона прожила, не маючи великої кількості грошей, — адже вони з матір'ю всім забезпечували себе самі. Але ніж серед засобів до існування грав важливу роль. Людині потрібні гроші, якщо вона живе в палаці. Якщо ж ти живеш у лісі, тобі необхідний ніж, і їй ніколи в житті не доводилося мати ножа краще, ніж цей…

Дженнсен задумливо торкнулася пальцями рельєфних завитків біля літери «Р» на руків'ї. І подумала, що деяким людям ніж, мабуть, потрібен, навіть якщо вони живуть в палаці.

Вона обернулася і з полегшенням виявила, що слідом ніхто не йде. Палац здавався звідси зовсім невеликим, а люди — повільно повзаючими мурашками. Як приємно було перебувати далеко від цього місця!.. Втім, Дженнсен знала, що туди ще доведеться повернутися. Якщо вона має намір звільнити Себастяна…

Щоб хоч на час захиститися від крижаного вітру, вона пішла спиною вперед, уважно оглядаючи скелі, які височіли з усіх боків і потужну кам'яну стіну, що оточувала палац. Звідси добре було видно дорогу, по якій вони з Себастяном прибули до палацу. Через ущелину, що перетинала дорогу, був перекинутий міст. Зараз він був піднятий. Проникнути в Палац — якщо у вас немає туди запрошення — було вельми і вельми важко. Дженнсен сподівалася, що потрапити на прийом до Алтеї буде простіше. Десь там, в цьому складному комплексі палацових будівель, знаходився зараз захоплений у полон Себастян. Цікаво, чи вважає він, що його кинули напризволяще?..

Дженнсен початку пошепки промовляти молитву милостивим духам, просячи їх не позбавляти його надії. А ще краще, щоб добрі духи якимось чином дали Себастяну знак про те, що вона збирається визволити його з полону…

Змучившись йти спиною вперед, вона розвернулася. Йти відразу стало важче. Дженнсен зігнулася під сильним вітром. Але іноді він все ж кидав їй в очі пісок.

Земля навколо була абсолютно висохла, краєвид — безнадійний. То тут, то там серед крижин пробивалися плями темно-коричневого кольору, немов сюди накидали міцної чайної заварки. Рослинність попадалася рідко, і в основному це були низькорослі хирляві рослини з темними і ламкими стеблами.

На заході здіймалося зубчасте пасмо гір. Одна з вершин в центрі, схоже, була покрита снігом, але проти сонця розглянути що-небудь було важко. І зовсім неможливо було уявити відстань до неї: надто незвичною для Дженнсен була місцевість. Ясно одне — до гір йти як мінімум кілька годин. А то й кілька днів. Добре хоч, не доведеться тягнутися по снігу, як на шляху в Народний Палац!..

Була і ще одна проблема: навіть взимку людині потрібна вода. Звичайно, в болоті води буде предостатньо. Але й до болота невідомо скільки крокувати. І Дженнсен ледь чутно, пошепки, попросила духів, щоб шлях виявився якомога коротшим, нехай навіть дорога пролягає через болота. Хоча, звичайно, болота — не те місце, де б вона хотіла зараз опинитися…

І тут крізь вітер до неї долинув якийсь гуркіт. Вона обернулася і побачила далеко позаду стовп пилу. Незабаром Дженнсен розгледіла, що в її бік прямує якась візок.

Дівчина швидко оглянула місцевість навколо, намагаючись виявити містечко, де можна сховатися. Їй спало на думку, що її переслідує довготелесий чоловік з ринку. Напевно, він вирішив дочекатися, поки вона залишиться в повній самоті, і напасти на неї.

Вона кинулася бігти. Оскільки візок наближався з боку Палацу, Дженнсен рвонулася на захід, до гірської гряди. Повітря було настільки холодне, що обпалювало горло. Навколо простягалася рівна долина, і не було жодної вибоїни, де можна сховатися. Дженнсен зосередила увагу на горах попереду і продовжувала мчати до них, напружуючи всі свої сили, хоча вже розуміла, що гори знаходяться занадто далеко…

І зупинилася.

До чого ж нерозумно вона себе веде! Адже коней все одно не обженеш…

Дженнсен зігнулася, спершись руками на коліна, намагаючись вирівняти подих і спостерігаючи, як наближається візок. Якщо хтось вирішив напасти на неї, то бігти, вибиваючись із сил, просто нерозумно.

А може, за нею взагалі не женуться… Може, хтось повертається додому і знати не знає, що вона крокує попереду. Адже вона помітила візок тільки по шуму та піднятій пилюці.

Але тут Дженнсен пронизала думка, від якої вона похолола: а раптом за нею скаче якась Морд-Сіт, яка тортурами встигла добитися визнання від Себастяна?.. Можливо, зазнаючи нестерпних мук, він уже видав ім'я своєї супутниці. Адже він все знав про неї. Він знав, що Даркен Рал — її батько. Він знав, що Річард Рал — її звідний брат. Він знав, що вона збирається йти до чаклунки за допомогою.

Може, вони пообіцяли йому, що припинять тортури, якщо Себастян видасть її… Може, візок, що мчить позаду, повний д'харіанських солдатів, які готуються схопити її… Може, кошмар тільки повинен початися… Може, прийшов день, якого вона боялася все своє життя…

Вона боялася навіть подумати про те, що буде, якщо хтось почне методично з хрускотом ламати їй кістки.

Пекучі сльози виступили на очах, і Дженнсен засунула руку під плащ, перевіряючи, як виходить з піхов ніж. Вона злегка висунула його, потім засунула назад, почувши вселяюче впевненість металеве клацання, коли ніж повернувся в піхви. І пішла вперед, очікуючи, коли ж її нажене візок.

Хвилини повзли повільно. Дівчина з усіх сил намагалася тримати себе в руках і подумки згадувала уроки матері по поводженню з ножем. Дженнсен перебувала на самоті, але не була безпорадною. Вона знала, що треба робити.

Звичайно, якщо у візку занадто багато людей, то її вже ніщо не врятує. Адже в рідному домі ці люди схопили її, і якби не поміч Себастяна…

Коли вона знову обернулася, візок вже мчав просто на неї. Дженнсен трохи розставила ноги і прочинила поли плаща, щоб зуміти швидко вихопити ніж. Несподівана атака може стати її союзником, єдиним з тих, кого вона зараз може закликати під свої знамена…

Віз під'їхав ближче. У ньому знаходився великий світловолосий чоловік.

Він осадив коней, дрібні камені бризками розлетілися з-під коліс, піднялася пилюка. А коли пил вляглася, Дженнсен розгледіла збентежену криву посмішку. Це був той чоловік з ринку, що торгував поряд з Ірмою і дав Дженнсен випити вина. Він був один.

Не впевнена в його намірах, Дженнсен заговорила різким тоном, як і раніше тримаючи руку напоготові.

— Що ви тут робите?

Він все ще посміхався.

— Я приїхав сюди, щоб відвезти вас.

— А де ж ваші брати?

— Вони залишилися там, на ринку.

Дженнсен йому не повірила. У нього не могло бути причини відвозити її куди б то не було.

— Дякую, але, думаю, вам краще повернутися. — Вона знову рушила в дорогу.

За спиною почувся глухий стук: чоловік зістрибнув з воза. Дженнсен тут же повернулася до нього обличчям.

— Послухайте… — він зам'явся. — Я ніколи не зможу почуватися спокійно…

— Чому?

— Я ніколи не пробачу собі, що дозволив вам відправитися на вірну смерть. А без їжі і води так воно і буде… Ви сказали, що існують такі речі, які робити необхідно, інакше жити взагалі не варто. У мене не буде миру в душі, якщо ви вирушите на вірну смерть. — Його наполегливість змінилася нерішучістю, і він продовжував майже благально: — Залізайте в візок, я відвезу вас.

— А як же ваші брати? Адже ви не погоджувалися дати мені коня, тому що вам треба було повертатися додому.

Він засунув великі пальці за пояс:

— Знаєте, ми сьогодні заробили кругленьку суму. Джо і Клейтон вирішили трохи розважитися там, біля Палацу. А все тому, що Ірма продавала свої ковбаски поруч з нами. — Він знизав плечима. — Вона допомогла нам добре заробити, і це дає мені можливість допомогти вам. Адже вона забрала ваших коней і припаси. Думаю, підвезти вас — це найменше, чим я можу допомогти. Ну, як би злегка відшкодувати ваші втрати… Всього-навсього відвезу вас. Це ж не ризикувати життям або що-небудь в цьому роді. Просто трохи допоможу, як намагаюся допомагати всім, хто цього потребує.

Звичайно, Дженнсен потрібна була допомога, але вона дуже боялася довіритися незнайомій людині.

— Мене звати Том, — сказав він, ніби прочитавши її думки. — Я буду вдячний, якщо ви дозволите мені допомогти вам.

— Що ви маєте на увазі?

— Ну… ви ж сказали… Існують речі, які потрібно робити, навіть якщо буде ризик для життя… щоб у житті було більше сенсу. — Він крадькома глянув на руді кучері під її капюшоном, а потім додав урочистим тоном. — Таким чином, я висловлю вам… вдячність, якщо зроблю щось в цьому роді.

Вона відвела погляд першій:

— Мене звати Дженнсен. Але я не…

— Тоді поїхали! У мене є трохи вина…

— Я не люблю вино. Від нього хочеться пити. Він знизав плечима:

— Є і вода, скільки хочете. А ще я захопив з собою пиріг з м'ясом. Присягаюся, він ще теплий, якщо ви візьметеся за нього просто зараз.

Дженнсен вивчаюче дивилася в його очі, блакитні, як у її батька-виродка. Однак в очах цієї людини була простодушна щирість. І його посмішка була сором'язливою, а зовсім не нахабною.

— Невже у вас немає дружини, до якої треба повертатися?

На цей раз Том почервонів, спустив очі і втупився в землю:

— Ні, пані. Я не одружений. Я багато роз'їжджаю і не можу уявити, щоб якась жінка погодилася на таке життя. Крім того, постійні роз'їзди не дають мені можливості завести знайомство достатньо довге, щоб почати думати про одруження. Коли-небудь, звичайно, я постараюся знайти жінку, яка захоче розділити зі мною життя, таку жінку, яка змусить мене посміхатися, таку, якій я буду до вподоби.

Дженнсен була здивована тим, що питання викликало в нього таке почуття сорому. По-видимому, сміливо заговоривши з нею, він подолав природну боязкість. І хоча він був по натурі людиною привітною, але, виявляється, болісно соромливий. Боязкість цієї сильної людини перед нею, самотньою дівчиною, заспокоїла Дженнсен, і її страх пропав.

— Якщо це не заподіє шкоди вашим справам і заробітку…

— Не заподіє, — перебив він. — Анітрохи! — Він махнув рукою в бік ринкової площі. — Ми сьогодні отримали гарний прибуток і можемо дозволити собі трохи відпочити. Мої брати не заперечували. Ми багато роз'їжджаємо і купуємо всякі товари, які трапляються… якщо ціна вигідна… не тільки вино, але й килими, а навесні — курчат, а потім перепродуємо. І для братів трохи відпочити від усього цього буде тільки на користь.

Дженнсен кивнула:

— Мабуть, я скористаюся вашою допомогою, Том.

Він відразу посерйознішав:

— Звичайно! Адже на карту поставлено життя людини. — Том виліз на повозку і простягнув руку. — Обережніше, пані!

Вона вхопилася за цю величезну лапу і поставила ногу на залізну сходинку:

— Мене звати Дженнсен, Том.

— Так, ви вже говорили, пані. — Він дбайливо посадив її на сидінні, витягнув звідкись кілька ковдр і несміливо поклав їй на коліна.

Дженнсен розправила ковдри і з вдячністю посміхнулася, відчувши, як відразу стало тепліше. Том тут же витягнув з воза згорток, посміхнувся своєю збентеженою кривою усмішкою і вручив Дженнсен загорнутий в білу ганчірку пиріг. Пиріг і справді все ще був теплим. Слідом з'явився шкіряний бурдюк з водою.

— Якщо хочете, можете сісти ззаду. Я взяв із собою купу ковдр, щоб ви не змерзли. Ззаду вам буде зручніше, ніж на дерев'яному сидінні.

— Мені поки і тут добре, — не погодилася Дженнсен. — Коли я поверну свої речі та гроші, я заплачу вам. Том узявся за віжки:

— Так, якщо ви так хочете. Але я зовсім не наполягаю.

— Так, я так хочу, — сказала Дженнсен, і візок, гойднувшись, рушив в дорогу.

Незабаром Том повернув на північ.

До Дженнсен тут же повернулися всі її підозри:

— Що ви робите? Куди я, по-вашому, прямую?

Він подивився на неї з чималим здивуванням:

— Ви ж казали, що хочете дістатися до будинку Алтеї, чи не так?

— Так, але мені говорили, треба рухатися на захід… — І Дженнсен пояснила, як збиралася йти.

— Ага, — сказав він, вислухавши. — Так теж можна, але ви витратите цілий зайвий день.

— Навіщо ж тоді ця жінка розповідала мені про дорогу, яка займе більше часу?

— Напевно, тому що саме таким шляхом ходять до Алтеї ті, хто не поспішає.

— А навіщо вони ходять шляхом, який займає більше часу?

— Люди ходять так, тому що бояться болота. Довгий шлях теж приведе вас до будинку Алтеї, і не треба буде забиратися в трясовину. Ймовірно, це був єдиний шлях, відомий тій жінці. Але так буде швидше.

Дженнсен довелося вхопитися за поручні, щоб утриматися, так як напівпорожню повозку, призначену для перевезення важких вантажів, сильно підкидало на вибоїнах. Том виявився правий: на дерев'яному сидінні було занадто жорстко.

— А хіба мені не слід боятися болота? — Нарешті запитала вона.

— Гадаю, слід.

— Тоді чому ж ми повинні їхати цим шляхом? Том кинув швидкий погляд на її волосся:

— Ви сказали, що на карту поставлене людське життя. — В його голосі не залишилося й сліду колишньої боязкості. — Ця дорога займе набагато менше часу, ми зріжемо гак. Проблема лише в тому, що на шляху буде болото.

— А хіба подолання болота не займе більше часу?

— Повірте мені, ви виграєте цілий день. Тобто в обидва кінці збережете два дні.

Дженнсен не любила болота. Вірніше, вона не любила тварюк, які жили в болотах.

— Це набагато небезпечніше?

— Ви б не вирушили в дорогу без припасів, якщо б це не було справою життя або смерті. Раз ви готові були ризикнути своїм життям, значить, хотіли виграти побільше часу. Звичайно, я можу відвезти вас і більш безпечним шляхом. Вирішуйте самі, але це буде на два дні довше.

— Так, ви праві. — Від лежачого на колінах Дженнсен пирога з м'ясом віяло затишною теплотою. Як було приємно взяти його в руки!.. Напевно, цей Том турботливий чоловік, раз захопив із собою пиріг. — Спасибі вам, Томе! Ви подумали навіть про те, як витратити менше часу. Він знову глянув на неї:

— Чиє життя в небезпеці?

— Одного мого знайомого.

— Мабуть, він — добрий знайомий.

— Так… Якби не він, мене б вже не було в живих.

Том промовчав.

Фургон котився вбік від темної смуги гір, що виднілася вдалині. Дженнсен з тривогою міркувала про те, що може опинитися в болоті. Але ще сильніше вона турбувалася про Себастяна. Що з ним буде, якщо вона не отримає допомогу від Алтеї якомога швидше?

— Довго це? — Запитала вона. — Довго нам добиратися до болота?

Супутник зніяковіло подивився на неї:

— Пробачте, Дженнсен, але точно я не знаю. Я ніколи раніше не бував у Алтеї.

— Ну, хоча б приблизно…

— Думаю, дорога не займе більше одного дня туди і одного дня назад, але це тільки мої припущення. Ну і той час, що ви пробудете там, у алтеї. — Він знову зніяковів. — Я привезу вас до самого її будинку.

Дженнсен раптом спало на думку, що буде краще, якщо Том не дізнається, хто вона така і що їй треба від чаклунки. Інакше бажання допомогти зникне у нього в одну мить.

Але причина, чому йому не варто йти до Алтеї, повинна бути дуже обгрунтованою, інакше у нього можуть з'явитися підозри.

Вона похитала головою:

— Я думаю, буде краще, якщо ви залишитеся з кіньми. Якщо ви будете їхати всю ніч, вам знадобиться відпочинок, щоб бути готовим вирушити назад, коли я повернуся. Це збереже нам час.

Подумавши над її словами, він кивнув:

— У цьому є сенс. Але все ж я міг би…

— Ні. Я дуже вам вдячна за все, що ви для мене робите, але я не можу вам дозволити ризикувати своїм життям, як ризикую я. Найкраща допомога буде, якщо ви будете готові відправитися назад, як тільки я повернуся.

Вітер тріпав світле волосся супутника, поки він обмірковував її слова.

— Добре, — сказав він нарешті. — Я радий допомогти хоча б у цьому. А куди ви направитеся від Алтеї?

— Знову до палацу, — сказала Дженнсен.

— Тоді, якщо удача нас не покине, я привезу вас до Палацу післязавтра.

Для Себастяна це означало три дні катувань. Втім, вона не знала, чи є у нього ці три дні. Або три години. Або навіть три хвилини.

Однак, оскільки існував хоч якийсь шанс, що він все ще живий, то вона повинна відправитися через болото.

Незважаючи на побоювання з приводу майбутньої справи, Дженнсен віддала належне пирогу, який виявився надзвичайно смачним. Звичайно, вона була настільки голодна, що для неї зараз здалася б смачною навіть болотна твань.

— Місяць з'явиться досить скоро після заходу, — сказав Том. — Значить, буде добре видно, і я зможу їхати і вночі. Ззаду повно ковдр. Коли стемніє, переберіться туди і гарненько виспіться перед завтрашнім днем. Вранці я теж зможу поспати, поки ви сходите до Алтеї. А коли повернетеся, я знову зможу їхати всю ніч і доставлю вас прямо до Палацу. Сподіваюся, що таким чином ми виграємо багато часу.

Дженнсен сиділа, погойдуючись у такт з рухом воза, поруч з людиною, яку зустріла зовсім недавно і який поспішав допомогти тому, кого навіть не знав.

— Спасибі вам, Том. Ви — добра людина.

Він посміхнувся:

— Моя мама завжди так казала.

Коли вона відкусила ще шматок пирога, він додав:

— Я сподіваюся, що лорд Рал думає так само. Ви скажете це йому, коли побачите його, добре?

Дженнсен не знала, що він має на увазі, але перепитати побоялася. Роздумуючи над відповіддю, вона продовжувала жувати: повний рот служив виправданням її мовчання. Ляпнув невпопад, можна запросто накликати на себе біду. Життя Себастяна — занадто велика ставка. Зрештою Дженнсен зважилася посміхнутися і підіграти. І, проковтнувши шматок, сказала:

— Звичайно.

З легкої, але гордої посмішки, від якої підвелися куточки рота Тома, вона зрозуміла, що її відповідь виявилася вдалою.

20

Раптово очам стало боляче. Дженнсен закрилася рукою від яскравого світла і відчула, як Том ворушить ковдри, що лежать поруч з нею. Вона потягнулася і позіхнула, а потім, зрозумівши, нарешті, чому лежить у візку і де вони знаходяться, сіла і озирнулась.

Фургон стояв біля самого краю порослого травою лугу. Позаду височіла прямовисна скеля сірого кольору, в тріщинах і щілинах якої росли стійкі невисокі криві кущі, які майже стелилися по її поверхні. Дженнсен перевела погляд вище. Вершина скелі губилася в сірій імлі. Біля підніжжя її стелилася смуга буйної рослинності.

Том умудрився якимось чином провести візок по цих крутих горах, Двоє його великих тяглових коней все ще стояли не розпряжені і пощипували суху траву під копитами.

Попереду, за лугом, простягалася похмура місцевість, поросла розлогими деревами, оповитими батогами винограду і звисаючими лишайниками. Дивні крики, клацання, посвист виходили з-під зеленого навісу цих дерев-велетнів.

— І це в середині зими… — тільки й змогла вимовити Дженнсен.

Том діставав з воза мішки з кормом.

— Непогано було б провести тут час, — він кивнув головою в бік буйної рослинності, — якщо б те, про що розповідають люди, було неправдою. Тримаю парі, тоді напевно б знайшовся хтось, бажаючий поселитися тут. Але якщо тут і ходив хтось, то тільки в разі, якщо його затягувала сюди якась кошмарна істота.

— Ви маєте на увазі, що тут водяться чудовиська або що-небудь в цьому роді?

Том сперся на край воза, нахилившись до Дженнсен, зовсім близько.

— Дженнсен, — сказав він тихо. — Я не з тих, хто любить лякати жінок. Коли я був хлопчиськом, інші хлопці обожнювали сунути змію, яка звивалася під ніс дівчатам, просто, щоб послухати, як ті верещать. Я так ніколи не робив. Я не намагаюся вас залякати. — Він помовчав і продовжив: — Але у мене серце буде не на місці, якщо я дозволю вам піти і ви не повернетеся. Можливо, всі розмови про тутешні місця — суцільна брехня… не знаю: я тут ніколи не ходив. Я знаю одне: ніхто ніколи не ходив сюди без запрошення. Люди кажуть, не повернешся. Ви — єдина, хто з'явився в ці місця без запрошення.

Дженнсен судорожно ковтнула і кивнула, не знаючи, що відповісти. В роті було кисло.

Том відкинув назад впале на лоб пасмо:

— Я просто хотів сказати вам все, що сам про це знаю. — Він узяв мішки з кормом і пішов до коней.

Про що б не йшла мова, воно в болотах мешкає. Але Дженнсен треба туди, от і вся відповідь. У неї немає вибору. Якщо вона бажає свободи Себастяну, треба йти. Якщо вона хоче звільнитися від лорда Рала, теж треба йти.

Вона просунула руку під плащ і доторкнулася до руків'я ножа. Звичайно, Том правий, але він не знає головного: вона цілком здатна захистити себе.

І взагалі вона — Дженнсен Рал!

Дженнсен скинула з себе ковдри і вибралася з цього ліжка на колесах, ступивши, як на сходинку, на спицю заднього колеса. Том повертався, несучи бурдюк.

— Поп'єте? Це вода.

Дженнсен виявила, що їй і справді хочеться пити. Потім побачила, як Том витирає піт з чола, і тільки тут зрозуміла, що тут жарко. Схоже, жодне поважаюче себе, повне чудовиськ болото не дозволить собі покритися льодом…

Том дістав з воза згорток, розгорнув його:

— Поснідати?

Дженнсен посміхнулася, побачивши пиріг з м'ясом.

— Ви — дивно турботливий чоловік! І дуже добрий.

Він посміхнувся, вручаючи їй пиріг, і взявся розпрягати коней.

— Не забудьте, що обіцяли сказати лорду Ралу, — промовив він, не обертаючись.

Вона тут же поспішила перевести розмову в інше русло:

— Ви будете тут? Я маю на увазі, коли повернуся? Ви будете чекати мене?

Він зняв ремені з крупа коня, обернувся і уважно подивився на неї:

— Я ж дав вам слово, Дженнсен. Я не залишу вас одну.

Він вимовив це так, немов давав клятву.

Вона з вдячністю посміхнулася:

— Вам треба виспатися, Том. Адже ви їхали всю ніч.

— Я спробую.

Вона відкусила шматок пирога. Пиріг був холодним, але смачним і дуже ситним. Вона жувала і розглядала стіну зелені за лугом, а потім оцінююче глянула в похмуре небо.

— Цікаво, який зараз час доби?

— Сонце годину як піднялося, не більше, — сказав Том, перевіряючи упряж. Він махнув у бік, звідки вони приїхали. — До того, як ми потрапили в цю низину, ми котили по верху, над цим туманом і мрякою. А там було сонячно.

«Дивно, — подумала Дженнсен. — Тут напівтемрява і похмуро. І більше походить на годину до світанку. І важко повірити, що десь недалеко світить сонце…»

Покінчивши з пирогом і обтрусивши крихти з долонь, Дженнсен встала, чекаючи, коли Том зніме вуздечку з одного з коней. Тварини були великими, сірого забарвлення, з чорними гривами і хвостами. Дженнсен ніколи не бачила таких великих коней. Відстібаючи упряж, Том любовно погладжував їх, і вони, радісно помахуючи хвостами, вітали знайому ласку. Але їхні вуха були насторожені і розвернуті в бік болота.

— Мені, мабуть, пора. Не варто втрачати час. — Він тільки кивнув у відповідь.

— Спасибі вам, Томе! Раптом мені не випаде більше випадку подякувати вам… Дякую за допомогу! Небагато людей змогло б зробити те, що зробили ви.

На його обличчі знову промайнула білозуба посмішка.

— Будь-хто захотів би допомогти вам. І я радий, що це вдалося мені!

За його словами щось приховувалося, але Дженнсен не зрозуміла, що саме. Втім, її зараз турбували більш серйозні речі…

Вона повернулася у бік болота. Звідти лунали дивні крики, їм відповідало відлуння. Важко було навіть уявити, наскільки великі дерева, оскільки їх вершини губилися в тумані. Крізь серпанок виднілися ліани винограду та інші виткі рослини, що покривали стовбури дерев, немов намагалися побороти їх і повалити на землю.

Дженнсен шукала очима якусь стежку, але виявила хіба гірську гряду, яка спускалася до краю лугу, немов хребет якогось величезного чудовиська. Це було мало схоже на стежку, але з цього місця цілком можна було почати шлях. Зрештою Дженнсен все життя прожила в лісі і могла знайти проходи там, де їх ніхто б не виявив. У цьому місці не було стежок. Тут не ступала нічия нога. Що ж, значить, їй доведеться самій шукати дорогу.

Дженнсен відвела очі від болота і наткнулася на погляд Тома.

Він усміхнувся їй, не приховуючи захоплення її намірами.

— Хай оберігають вас добрі духи! І хай не залишать вас!

— І вас теж, Том. Поспіть трохи. Коли я повернуся, нам треба буде поспішати назад, у Палац. Він схилив голову:

— Як накажете, пані…

Вона посміхнулася дивній урочистості його манер і попрямувала до темніючої попереду похмурої низини.

Тут було тепло. Вологість виявилася такою сильною, немов якась істота бажала виштовхнути всіх непрошених відвідувачів геть. З кожним кроком ставало все темніше. І тиша була такою ж густою, як вологе повітря, і крізь напівтемряву зрідка лунали розкотисті звуки, які, завмираючи вдалині, ще більше посилювали враження повної тиші і величезного, лежачого попереду простору.

Дженнсен йшла по кам'янистому виступу, спускаючись все нижче і нижче. Гілки дерев з обох сторін схилялися, обтяжені навислими на них батогами винограду. Подекуди їй доводилося присідати, щоб пролізти під ними. В інших місцях гілки доводилося відсовувати. В застиглому, немов мертвому, повітрі в ніздрі вдарив запах розкладання.

Обернувшись, вона побачила тунель світла, і в центрі цього світлового кола виднівся силует великого чоловіка, який, впершись руками в боки дивився в її бік. Втім, він навряд чи міг розгледіти її в напівтемряві. І тим не менше не зводив очей.

Дженнсен так і не змогла вирішити, як вона ставиться до нього. В цьому чоловікові було неможливо розібратися. Він здавався добросердим, але вона нікому не довіряла. Крім Себастяна…

Знову і знову вона озиралася назад і починала розуміти, що вибрала єдино можливий вхід в болото. Луг звідси бачився, як невеликий уступ на схилі гори, яка спускалася в трясовину. Над лугом схил був усіяний рослинами, які чіплялися за скелю і намагалися вибратися нагору.

Набравшись рішучості, Дженнсен глибоко зітхнула і продовжила спуск. Подекуди було видно лякаючі провали. А в одному місці з обох сторін зяяла суцільна темрява, немов Дженнсен йшла по тонкому кам'яному тросу, перекинутому над усім світом. Напружуючи зір, вона дивилася вниз, в глибину, і уявляла собі Володаря пекла, що чекає від неї необережного кроку…

Скоро вона усвідомила, що багато дерев являють собою древні дуби, що піднімаються з уступів скелі. Те, що вона помилково прийняла за стовбури, виявилося їх верхніми гілками. Дженнсен ніколи не бачила таких величезних дерев. Її страх змінився богобоязливим подивом. У міру того як вона спускалася, гілки тяглися шар за шаром. На віддалі, на розвилках гілок, було видно гнізда, величезні купи із прутів і стебел, перевиті мохом і лишайником. І важко було уявити, які птахи могли поселитися в таких значних гніздах. Ясно було одне: це хижі птахи.

Коли вона нахилялася, перед нею відкривався вид, який був прихований шарами сходячого вниз зеленого балдахіна. Це був світ, прихований від сторонніх очей, який до цього не відкривався ні одній людині. Неяскраве світло ледь насмілювався проникнути так далеко вниз. Зверху спускалися гілки винограду. Беззвучно літали птиці. Вдалині лунали звірині крики, яких вона ніколи не чула.

Це місце здавалося первозданним і лякаючим і в той же час відрізнялося якоюсь похмурою красою. Дженнсен уявила, що вона в саду загробного світу, гріється тут в променях вічності. У Володаря повинно бути холодно, але вічне світло Творця живить і обігріває добрі душі…

В якійсь мірі болото нагадувало їй Д'хару — таке ж темне, страшне, небезпечне, але і до болю прекрасне. Як ніж за поясом — потворність Дому Рала, але й краса!..

Дерева навколо чіплялися за скелястий схил схожими на пазурі корінням, немов боялися, що їх можуть вирвати. Стародавні сосни, давно вже загиблі, спочивали на гілках сусідніх дерев, які обіймали їх, немов намагаючись допомогти. Зустрілося Дженнсен старе дерево, яке лежало поперек дороги, немов опливши: деревина повторювала всі вигини і нерівності кам'яного виступу. Під ногою вона розсипалася, кишачи комахами.

Зверху, з гілок, за дівчиною спостерігала сова. По землі марширували загони мурах, несучи нa собі маленькі скарби вологого лісу. Коричневі жуки, великі, жорсткі, блискучі, повзали по деревньому сміттю.

Дженнсен провела своє життя в лісі і бачила все: від величезних ведмедів до новонароджених оленят, від птахів до жуків, від кажанів до тритонів. Їй зустрічалися тварюки, які викликали у неї неспокій: змії, ведмедиці з ведмежатами… Але вона добре знала цих звірів. Більшість з них боялися людей і прагнули сховатися, тому зазвичай не лякали її. Але хто знає, що за тварюки можуть нишпорити в цій пітьмі і вогкості! Які у них можуть бути отруйні ікла! Які чарівні потвори здатні мешкати біля пристанища чаклунки!

Вона бачила павуків, жирних, чорних і волохатих; повільно загрібаючи лапами сире повітря, вони плавно опускалися на нитках звідкись зверху і зникали в заростях папороті. Незважаючи на те, що було тепло і волого, Дженнсен щільніше загорнулася в плащ і насунула на голову капюшон.

Укус павука міг бути не менше смертельний, ніж укус якого-небудь великого звіра. Якщо ти мертвий, то причина не має значення. Володар мертвих не проявляє милосердя через те, що отрута виходить від когось дрібного і незначного. Обійми Володаря захоплюють в темну вічність всіх, хто потрапляє в його володіння, і не має значення причина смерті…

Хоча Дженнсен відчувала себе на природі як вдома, вона дивилася навколо широко розкритими очима, і пульс її прискорено бився. Кожна гілка винограду, кожна билинка, яких вона торкалася, могли таїти в собі загрозу, і дівчина раз у раз здригалася.

Їй здавалося, ніби всюди причаїлася смерть…

Нарешті спуск закінчився рівною площадкою. Тут панували буйна парость моху, гниюча деревина і переплетені одне з одним коріння.

Серед них Дженнсен змогла розгледіти кістку ноги. Кістка була покрита пишною зеленою цвіллю, але загальні обриси були впізнавані. Якому звіру могла належати кістка, Дженнсен не знала. Вона сподівалася, що кістка не людська.

На шляху почали потрапляти острівці бруду, які, схоже, кипіли. В'язкі міхури темно-коричневого кольору лопалися, викидаючи важкі густі краплі і випускаючи пару. У поглибленнях з киплячим брудом не було ніякої рослинності. У деяких місцях бруд затвердів у вигляді скупчень невеликих конусів, від яких піднімалися жовтуваті випаровування.

Дженнсен обережно вибирала дорогу серед переплетених коренів, між випускаючих пару отворів і вируючого бруду, як і раніше прямуючи туди, в темряву, на дно. Незабаром замість ділянок з брудом стала попадатися стояча вода. Спочатку це були калюжки, в яких вирувало і шипіло від вивергнутих їдких випарів. Як тільки гарячі джерела залишилися позаду, води стало більше. А потім з'явилися справжні ставки, оточені високим очеретом, який тягнувся вгору до хмар, утворених крихітними танцюючими мошками.

Нарешті, темна вода зайняла все навколо. Стовбури мертвих дерев стирчали з неї, як правоохоронці, що охороняють ці повні смердючого гниття драговини. Короткі і протяжні крики звірів проносилися над болотом. У деяких місцях, прямо біля берега, де до води схилялися гілки, росла ряска, принаджуючи необережних схожістю з травою, по якій, здавалося, можна легко пройти. Але серед ряски виднілися чиїсь очі, які уважно стежили, як Дженнсен проходить повз.

Моховита поверхню під ногами стала схожа на губку, а потім опустилася під воду. Спочатку Дженнсен бачила дно всього лише в декількох дюймах від гладкою, як скло, поверхні, але поступово ставало все глибше, і незабаром дно зовсім зникло в темряві. І було видно, як у цій темряві плавно ковзають якісь темні створіння. Дженнсен ступала з кореня на корінь і намагалася утримувати рівновагу, не торкаючись руками стовбурів, які часто виявлялися дуже слизькими. Ступати в воду вона просто не наважувалася.

З кожним кроком відстань між виступаючими на поверхню корінням збільшувалася, і в животі Дженнсен все стискалося від страху. Вона була повна сумнівів, чи туди йде. Врешті-решт вона зупинилася і нахилилася, примружившись, розглядав, що там, попереду. Крізь серпанок, чагарники і гілки винограду вона розгледіла підйом землі і сухої прохід.

Глибоко ковтнувши задушливе повітря, Дженнсен виставила ногу, намагаючись дотягтися до наступного кореня. І не змогла дістати його. Нахилилася і ще сильніше потягнулася вперед, але зрозумівши, що не дотягнеться, випросталась і завмерла, обдумуючи свої подальші дії. Можна стрибнути на найближчий широкий корінь. Це буде не надто складний стрибок. Ось тільки що станеться з нею, якщо вона посковзнеться і впаде у воду?..

Дженнсен здригнулася.

Однак скільки можна стирчати тут, на одному місці?.. Якщо вона стрибне і вдало приземлиться на той корінь, звідти вже легко буде перескочити прямо на берег.

Вона схопилася за гладкий, тонкий стовбур і знову прикинула відстань. Так, далеченько, але іншого шляху немає. Якщо вона добре відштовхнеться, то зможе перестрибнути.

Дженнсен глибоко вдихнула і, здавлено скрикнувши від напруги, сильно відштовхнулася від дерева, злетівши над водною гладдю. Як тільки вона приземлилася на потрібний корінь, він поплив убік. Через мить товсте холодне кільце охопило її ікру, а інше бичем обвилося навколо коліна.

Все сталося так швидко, що якась частина Дженнсен все ще шукала корінь, а інша вже намагалася вивільнитися. Опора явно йшла з-під ніг. Дженнсен інстинктивно потяглася за ножем, але тварюка підкинула її в повітря і спробувала з силою вдарити об воду. Дженнсен розкинула руки і зуміла вхопитися за якісь гілки поблизу, мокрі, кострубаті, але на дотик — справжнє дерево.

Вода під нею спінилася.

І Дженнсен виявила себе в обіймах величезної змії.

21

Живі кільця охопили її, змушуючи відчепитися від гілок, і перекинули на спину. Дженнсен закричала, відчайдушно намагаючись вхопитися за яку-небудь опору. І це їй вдалося: вона знову розгорнулася, схопившись за коріння спочатку однією, а потім і іншою рукою.

Голова змії виринула з глибин і обережно рушила до живота Дженнсен, немов досліджуючи спійману здобич. Такої величезної змії дівчина в житті не зустрічала. Тіло тварюки було покрито зеленою переливчастою лускою, що мерехтіла в тьмяному світлі. По всій довжині спалахували виблискуючі світліші смуги. Чорні лінії прокреслювали голову, навскіс від лютих жовтих очей, від чого здавалася, що змія одягла маску. Темно-зелена голова ковзнула по грудях Дженнсен, наближаючись до її обличчя. Блимнув червоний язик.

Закричавши, Дженнсен відпихнула голову в бік. У відповідь мускулисте тіло стислося, затягуючи дівчину на глибину. Вчепившись пальцями за коріння, Дженнсен щосили намагалася вирватися, але змія була занадто сильною.

Тоді Дженнсен взялася штурхати змію вільною ногою, але тварюка тут же обхопила і її. Кільця стискалися і як і раніше тягнули Дженнсен вглиб. Дівчина захлинулася і закашлялась, намагаючись перебороти охоплюючу її паніку.

Їй було необхідно дістати ніж. Однак тоді доведеться відпустити корені. А якщо вона відпустить їх, тварюка потягне її в чорну воду і втопить.

Значить, треба звільнити одну руку. Це все, що їй зараз потрібно. Вона зможе дістати ніж навіть однією рукою. Але змія хвилеподібними рухами обплутувала її, вже діставшись до пояса, і Дженнсен в паніці все міцніше чіплялася за коріння.

Однак діватися було нікуди. З відчайдушною рішучістю Дженнсен відірвала від коренів праву руку і почала засовувати її під плащ. Мокрий одяг збивалася в грудки, і рука весь час застрягала. До того ж, зміїні кільця вже зімкнулися навколо грудної клітки, і скоро нічим стане дихати.

Дженнсен вдихнула, напружуючи живіт, і спробувала просунути пальці під змію, але нічого не вийшло: важке тіло рептилії стискувало її все сильніше і сильніше. А потім паскудна тварюка розслабила на мить одне кільце і тут же пришпилила праву руку Дженнсен, та так, що та й поворухнути нею не могла.

Однак лівої вона все ще міцно трималася за корінь. Проте становище різко погіршилося. Змія була настільки сильна, що ставало ясно: рано чи пізно вона відірве руку Дженнсен від кореня. Та ще здере всю шкіру з пальців.

І такий момент настав. Незважаючи на всі свої зусилля, Дженнсен відчула, що пальці зісковзують з кореня. Сльози вже роз'їдали їй очі, вона зрозуміла, що вибору не залишається, і відпустила корінь.

Здавалося, вона занурюється в темні глибини цілу вічність… Нарешті ступні торкнулися дна, вона з силою відштовхнувся від нього, і за мить знову опинилася на поверхні. Схоже, тварюка вирішила, що впоралася з жертвою, і на мить ослабила стискування. Дженнсен тільки того й треба було — вона встигла схопитися за срібне руків'я…

Коли широка голова з мигтючим тонким червоним язиком знову наблизилася до її обличчя, Дженнсен торкнулася кінчиком леза нижньої щелепи змії. Тварюка тут же застигла, ніби розуміла, яку загрозу для неї представляє це вістря. Обидві завмерли, невідривно дивлячись один на одного.

У битві настала пауза. Дженнсен лежала на спині, а змія обвилася навколо неї. Дженнсен не могла звільнитися від живої зашморгу: руки її були занадто слабкі, та й сама вона була змучена. Але лезо і в слабкій руці залишається лезом, тонким, гострим, здатним розпороти все, крім заліза і каменя…

Жовті очі уважно спостерігали за нею. Дженнсен не знала, отруйна чи ні змія. Її іклів вона ще не бачила. І зовсім не була впевнена, що встигне відреагувати, якщо ікла кинуться до її обличчя…

— Прости мене за те, що я наступила на тебе, — сказала вона, хоча й не вірила, що створіння зможе зрозуміти її, вона, швидше, розмовляла сама з собою. — Ми обидві один одного злякалися.

Змія немов скам'яніла, як і раніше спостерігаючи за супротивником. Її язик не висовувався з рота. Голова, піднесена на кілька дюймів кінчиком ножа, напевно відчувала його гостроту. Можливо, тварюка сприйняла ніж в якості ікла суперниці. Якщо у ворога є ноги, то чому не може бути зовні іклів?.. Дженнсен не знала, що зараз коїться в зміїному мозку, вона розуміла одне — з такою істотою в боротьбу краще не вступати.

Адже вона перебувала у воді, у володіннях змії і поза своїм звичним середовищем. Чи є у неї ніж чи ні, результат все одно непередбачуваний. Навіть якщо вона вб'є змію, мертва тварина однією своєю вагою затягне Дженнсен на дно. Ні, якщо можливо, краще розлучитися без боротьби.

— Відповзай, — прошепотіла вона, зберігаючи повну серйозність. — Ну ж!.. Або мені доведеться вбити тебе. — Вона підвела вістрям ножа голову змії, щоб бути зрозумілою напевно.

І відчула, що змія послабила стискування. У ногах почалася пульсація. Дюйм за дюймом, голова змії відсувалася. Лускаті кільця розслабилися і почали зісковзувати з тіла і ніг Дженнсен. Та відчула буйну радість, але рука з ножем слідувала за головою змії, готова при найменшій загрозі вдарити з усієї сили. Нарешті, змія ковзнула в глибину.

Звільнившись від цієї моторошної тяжкості, Дженнсен видерлася на тверду землю. Вона стояла на четверіньках, затиснувши в кулаці руків'я ножа, намагаючись вирівняти подих і заспокоїти нервову дрож, що била її. У неї не було ні найменшого уявлення про те, що подумала змія і чи могла спрацювати така поведінка в інший час і в іншому місці. Головне, вона спрацювала на цей раз!..

Дженнсен прошепотіла молитву вдячності добрим духам. Якщо вони дійсно зіграли якусь роль в її порятунку, то й вона не хотіла залишатися невдячною.

Тильною стороною тремтячою долоні Дженнсен витерла сльози, а потім встала на ноги, які ще підкошувалися. Потім обернулася і подивилася на чорну воду, нерухомо гладку під навислими гілками. Згадала, як все сталося. І зрозуміла, що глибина тут всього три-чотири фути. І якби вона обережно йшла по мілководдю, а не намагалася стрибнути на корінь, який опинився змією, все могло б обійтися без таких неприємностей…

Ні вже, на зворотному шляху треба буде вирізати собі палицю і переходити мілководдя вбрід, заздалегідь промацуючи дорогу перед собою, щоб бути впевненою, що більше не наступиш на змію.

Все ще намагаючись віддихатися, Дженнсен повернулася спиною до темній воді. Незважаючи ні на що, вона повинна дістатися до оселі чаклунки, і чого тут стояти і витрачати час, жаліючи себе! Себастян потребує її допомоги, а ось вона жалості до себе зовсім не потребує!

І вона рушила в дорогу, мокра до нитки. Втім, тут було так само тепло, як і на початку шляху. Принаймні, від холоду не помреш…

Навколо як і раніше було болото, але переплетене коріння і виступаючі з води купини були досить міцними, щоб витримати її вагу. Тільки зовсім невеликі ділянки землі були покриті водою, та й там було мілко. Тим не менш Дженнсен ступала обережно, уважно розглядаючи притоплені коріння — чи не ховаються під ними змії. Вона знала, що водяні змії зазвичай самі небезпечні. Отруйна змія завдовжки всього в один фут цілком може вбити людину. Як і у павуків, розмір не має значення, якщо отрута смертельна…

Потім місцевість змінилася. З тріщин в землі знову почала підніматися пара. Жовта кірка покривала отвори, з яких йшли випари. Запах виявився просто задушливим, і Дженнсен довелося шукати обхідний шлях. Стежка була повна колючок і поросла густою рослинністю.

Дівчина змогла відрізати ножем самі товсті гілки і пустилася вперед, мимо прямовисної скелі, яка підносилася збоку. Слідуючи по вузькій ущелині, вона обігнула невеликий ставок. Його поверхня раптово покривалася брижами, оскільки під водою за Дженнсен пливла якась істота. Вона тримала ножа напоготові, на випадок, якщо істота вистрибне з води. Врешті-решт вона не витримала — розхитала і висмикнула з землі камінь, і кинула цей камінь у воду. Однак невідома істота продовжувало слідувати за нею, поки вона не дійшла до кінця ставка і не забралася на більш високу ділянку землі, по якій вийшла до якихось рослин з широким листям, що густо розрослися.

Здавалося, вона йде по полю кукурудзи. В стороні, за стіною рослин, їй вдалося вічути якийсь неквапливий рух. Вона не знала, що там могло бути, та після всього, що сталося сьогодні їй і не хотілося дізнаватися, і вона пришвидшила крок. Незабаром вона вже бігла через густу поросль, ухиляючись на бігу від стебел і пригинаючись під гілками.

Тут дерева знову росли близько одне до одного, і їй знову довелося ступати по переплетінню коренів. Здавалося, вони будуть тягнутися нескінченно. Просування вперед було болісно повільним. День вже знаходився в самому розпалі. Коли Дженнсен підійшла, нарешті, до відкритого простору, вона просто понеслась вперед, щоб зберегти час. Вона вже перебувала на болоті не одну годину.

Тому зауважила, що на дорогу через болото і назад піде день. Але вона перебувала тут вже так довго, що почала турбуватися, чи не пропустила будинок чаклунки. Зрештою, розміри цієї трясовини оцінити важко. Вона легко могла проскочити повз будинок і не помітити його.

Що робити, якщо вона не зможе знайти будинок? Її зовсім не приваблювала ідея ночувати на болоті. Важко навіть уявити, які істоти можуть з'явитися тут вночі. Вона розуміла, що багаття тут навряд чи вдасться розвести. Її охоплював страх від однієї лише думки, що вона може залишитися тут без вогню, без жодної надії на те, що з'являться місяць і зірки…

Нарешті, Дженнсен опинилася на березі широкого озера і зупинилася, щоб віддихатися. Товстелезні дерева стояли, немов стовпи, що підтримують зелений тент. Над озером було трохи світліше. Праворуч стіною височіла гора, яку аж ніяк не можна було прийняти за стежку.

Оглянувши берег зліва, Дженнсен виявила сліди. Підбігла ближче і встала на коліно, роздивляючись відбитки в м'якому грунті. Це безперечно були сліди людини, але досить давні. Дженнсен послідувала за слідами вздовж берега і в деяких місцях знайшла риб'ячу луску. Рослинність біля озера була буйною і густою, але на самому краю озера знаходилася смуга трави і сухої землі. Смуга могла служити стежкою, а сліди вселяли надію.

Слідами Дженнсен пройшла до дальнього краю тихого озера, виявила в густому вербовому гаю протоптану стежку і піднялася на височину. Уважно оглянувши галявину, що відкрилася, вона помітила вдалині, за деревами, чагарниками і виноградними батогами, стоячий на пагорбі будинок. З труби здіймався дим, який змішувався з туманом навколо.

У попелясто-сірій імлі темніючого навколо болота світло, що лилося з вікна було схоже на золоту коштовність і здавалося маяком для заблукалих, що знаходяться у відчаї, забутих і беззахисних. Побачивши кінцеву мету свого походу, Дженнсен заплакала від полегшення. Це цілком могли бути сльози радості, якби її не привела сюди жорстока необхідність…

Дженнсен квапливо пішла стежкою повз верби і дуби…, Повз зарослі трави і обплетеного виноградом чагарнику і скоро дісталася до будинку. Будинок був збудований на фундаменті з каменю, складеному без всякого вапна. Стіни були зроблені з кедрових колод. Дах нависав не тільки над будинком, але і над неширокою галереєю, яка тяглася уздовж усієї стіни. Від галереї до озера вели сходи.

Перестрибуючи відразу через дві сходинки, Дженнсен піднялася до галереї, пройшла по ній і наблизилася до дверей, по краях якої стояли колони з двох широких колод, які підтримували простий, але привітно виглядаючий вхід. Від цих дверей, від широких ступенів ганку йшла рівна, добре втоптана стежка. Цим шляхом приходили люди, у яких було запрошення відвідати знахарку. Після шляху, пройденого Дженнсен, цей здавався проїжджою дорогою.

Не гаючи часу, Дженнсен постукала. Раз, другий, третій…

Нарешті двері розчинилися всередину. В отворі, з подивом дивлячись на гостю, стояв літній чоловік. Волосся його все ще було досить густим. Втім, сивого волосся було багато більше, ніж темно-каштанового. Одягнений він був не як мисливець або житель боліт, а як ремісник: коричневі штани були чистими і незаношеннимі, з щільної дорогої тканини. На зеленій сорочці блищали плями позолоти.

Це явно був позолотник Фрідріх.

Його проникливі очі оглядали гостю не менш уважно, він відразу помітив руде волосся під капюшоном.

— Що ти тут робиш? — Запитав він. Глибокий голос добре відповідав його зовнішності, але доброзичливістю не відрізнявся.

— Я прийшла побачитися Алтею, якщо можна. Його очі оглянули стежку за спиною Дженнсен, потім знову зупинилися на її обличчі.

— Як ти добралася сюди?

Судячи з того, яким підозрілим поглядом він її окинув, дівчина зрозуміла, що у нього є спосіб визначити, з якого боку підходить до будинку гість. Дженнсен знала такого роду прийоми: вони з матір'ю використовували їх, щоб ніхто не зміг підкрастися до них непоміченим.

Дженнсен махнула рукою вздовж галереї:

— Я прийшла іншим шляхом, через озера.

— Ніхто не може прийти через озера, навіть я. — Його чорна, як смола брову піднялася, він не бажав більше слухати її. — Ти брешеш.

Дженнсен сторопіла:

— Ні. Я прийшла тим шляхом. Мені необхідно побачити вашу дружину.

— Тебе сюди не запрошували. Ти повинна піти. І на цей раз тобі не варто сходити зі стежки. А тепер іди!

— Але від цього залежить життя людини. Я повинна…

Двері з гуркотом зачинилися прямо перед обличчям Дженнсен.

22

Дженнсен стояла, не рухаючись. Вона не знала, що робити. Вона була занадто вражена, щоб зробити що-небудь.

Зсередини долинув жіночий голос:

— Хто там, Фрідріх?

— Ти ж знаєш, хто це був. — Голос Фрідріха був зовсім не схожий на той, яким він розмовляв з Дженнсен. Тепер він був ніжним, доброзичливим, звучав з повагою.

— Ну так впусти її.

— Але Алтея, ти не можеш…

— Впусти її в будинок, Фрідріх. — Хоча тон не був різким, було ясно, що дружина лає чоловіка.

Дженнсен відчула, як у душі хвилею пронеслося полегшення. Цілий ланцюг аргументів, чому їй потрібно увійти в будинок, який вже народжувався в голові, тут же розсипався. Двері відчинилися, на цей раз набагато повільніше.

Фрідріх уважно дивився на неї. Це не була людина, яка секунду назад потерпіла поразку, яку тільки що відчитали, це була людина, який вирішила з гідністю підкоритися долі.

— Будь ласка, Дженнсен, заходь, — сказав він більш доброзичливим голосом.

— Спасибі вам, — сказала Дженнсен дуже тихо, трохи здивувавшись тому, що він знає її ім'я, і злегка занепокоївшись цим.

Входячи за ним до хати, вона помічала все навколо. Незважаючи на те, що на вулиці було тепло, тут потріскував у каміні вогонь, який надавав повітрю приємний запах, а самому будинку — затишок. Меблі були прості, але добротно зроблені і прикрашені різьбленими візерунками. У великій кімнаті було два маленьких віконця, на протилежних стінах. У передній кімнаті Дженнсен помітила інструменти, акуратно розкладені на робочому столику, встановленому біля вікна.

Вона абсолютно не пам'ятала цей будинок. Вона пам'ятала, як приходила до будинку Алтеї, але в спогадах залишилися дружні обличчя, а не сам будинок. Однак предмети, що прикрашали стіни, здавалися знайомими. Дітям такі речі завжди тішать погляд. Всюди були різьблені пташки, риби і звірі: вони або висіли на стіні, або стояли на поличках.

Деякі прикраси були розфарбовані, деякі залишені без забарвлення, однак пір'я, луска або хутро у них були вирізані так ретельно, що здавалося: тут живуть справжні звірі, якічарівним чином перетворилися в дерев'яних. Дзеркало, що доходить до самої підлоги, було в рамі з різьбленими зірками, на яких чергувалися промені, покриті золотом і сріблом. Біля каміна лежала на підлозі велика червона із золотом подушка.

Увагу Дженнсен привернула квадратна дошка із знайомим зображенням Милосердя. Поруч — невеликі камінчики, складені купкою. На красивому стільці з високою спинкою сиділа маленька жінка з великими, темними очима, які на тлі золотистого волосся, зачепленого сивиною, виглядали дуже виразно. Волосся обрамляло обличчя і спускалося по плечах. Руки спочивали на різьблених підлокітниках, а довгі тонкі пальці торкалися завитка, яким закінчувалося різьблена прикраса.

— Я — Алтея. — Голос був ніжним, але в ньому дзвенів метал владності.

Назустріч гості жінка не встала. Дженнсен вирішила почати з люб'язностей:

— Пані, будь ласка, вибачте мене за те, що я вриваються без запрошення і так несподівано.

— Може, і без запрошення, але не так вже несподівано, Дженнсен.

— Звідки ви знаєте моє ім'я?

Дженнсен занадто пізно зрозуміла, наскільки нерозумно пролунало її питання. Жінка була чаклункою. І тільки одному Творцеві відомо, що вона може дізнатися за допомогою своєї чаклунської влади.

Алтея посміхнулася:

— Я тебе пам'ятаю. Таких, як ти, не забувають…

Посмішка їй дуже зійшла.

Дженнсен не була впевнена, що зрозуміла господиню, але все ж сказала:

— Спасибі.

Посмішка Алтеї стала ширшою, навколо очей з'явилися зморшки.

— О, духи, як ти схожа на свою матір! Якби не це руде волосся, я б вирішила, що перенеслася в той час. В останній раз я бачила її, коли вона була в такому віці, як ти зараз. — Чаклунка підняла руку, показуючи долонею: — А ти була ось такого зросту.

Дженнсен відчула, що стає такою ж червоною, як її волосся. Мати була справжньою красунею, і Дженнсен не вірилося, що її можна порівняти з такою привабливою жінкою.

— І як справи у матері?

Від раптово нахлинуло страждання Дженнсен ковтнула:

— Моя мати… мати пішла з життя. — Вона опустила очі — Її… Її вбили…

— Мені дуже шкода, — сказав стоячий за спиною Фрідріх. Він співчутливо поклав їй руку на плече. — Я щиро співчуваю тобі. Я знав її, трохи, ще у Палаці. Вона була чудовою жінкою.

— Як це сталося? — Запитала Алтея.

— Врешті-решт вони напали на наш слід.

— Напали на ваш слід? — Брова алтеї піднялася вгору. — Хто?

— Д'харіанські солдати. Люди лорда Рала! — Дженнсен відкинула поли плаща, показуючи господарям руків'я ножа. — Це належало одному з них.

Алтея уважно подивилася на ніж, потім перевела погляд на обличчя Дженнсен.

— Мені так шкода, дорога!

Дженнсен кивнула:

— Але я повинна попередити вас. Я ходила до вашої сестри Латеї…

— Ти бачила її перед тим, як вона померла?

Дженнсен здивовано подивилася на чаклунку:

— Так, бачила.

Алтея з сумною усмішкою похитала головою:

— Бідна Латея!.. Як вона жила? Я маю на увазі, вона добре жила?

— Не знаю. У неї був гарний будинок, але я бачила її дуже недовго. У мене склалося враження, що вона жила одна. Я пішла до неї, тому що мені потрібна була допомога. Я згадала, як мама згадувала ім'я чаклунки, яка колись допомогла нам, але, гадаю, я переплутала імена. І в результаті пішла до вашої сестри. Вона навіть не захотіла зі мною розмовляти. Вона сказала, що нічого не може зробити, що саме ви в ті часи допомогли мені. Ось чому я прийшла сюди.

— Як ти добралася? — Запитав Фрідріх, вказуючи на стежку перед будинком. — Ти, мабуть, збилася зі шляху?

— Я прийшла іншою дорогою. Через озера. Тепер навіть Алтея насупилася:

— Але там немає дороги.

— Ну так, стежки там немає… Але я пройшла.

— Ніхто ніколи не приходив з того боку! — Алтея насупилася ще більше. — Там є істоти, які охороняють ті місця.

— Я знаю. Я натрапила на величезну змію…

— Ти бачила цю змію? — Швидко запитав Фрідріх. Дженнсен кивнула:

— Я випадково наступила на неї. Вирішила, що це корінь. Мені довелося несолодко, і я навіть викупалася у воді.

Господарі, вражені, дивилися на неї так, що Дженнсен занервувала.

— Справді? — Сказала Алтея таким голосом, наче не дуже повірила в цю змію, і махнула рукою. — Але тобі напевно повинні були зустрітися і інші істоти.

Дженнсен перевела погляд з Фрідріха, який все ще зачудовано дивився на неї, на Алтею:

— Я не бачила нікого іншого, крім змії.

— Змія ця — не просто змія, — сказала Алтея, знову відмахуючись рукою від відомостей про страшну тварюку, немов це було щось незначне. — І там є дійсно небезпечні речі. Ті, які нікого не пропустять. Нікого!.. Як же, ім'ям Творця, ти змогла пройти повз них?

— Якого роду речі?

— Зачарованого роду речі, — похмуро сказала Алтея.

— Прошу вибачення, але я не бачила нічого. Тільки змію. — Дженнсен насупилася і подивилася в стелю. — Хоча… я помітила щось у воді.

— Рибу, — посміхнувся Фрідріх.

— І в заростях… Я бачила якісь істоти в заростях. Ну, тобто… явно я їх не бачила, але зарості ворушилися, і я розуміла: там щось є. Але вони там так і зачаїлися.

— Ці істоти, — сказала Алтея, — не таяться в заростях. Вони нічого не бояться. Вони ні від кого не ховаються. Вони повинні були вийти із заростей і розірвати тебе на частини.

— Н-ну… Я не знаю, чому вони цього не зробили, — сказала Дженнсен і подивилася у вікно, на нерухому воду, смутно помітну під переплетенням виноградних лоз.

Вона раптом з жахом подумала про те, що треба буде повертатися. І відчула роздратування від безглуздого розмови з чаклункою про те, що відбувається на болоті. Життя Себастяна під загрозою, а вони тут базікають!.. Зрештою, вона пройшла через болото, і значить, це не настільки неможливо, як намагаються переконати її ці двоє.

— Чому тоді ви живете тут? Я хочу сказати, якщо ви так мудрі, чому живете на болоті зі зміями?

Брови Алтеї піднялися вгору.

— Я віддаю перевагу змій без рук і ніг.

Дженнсен зітхнула і повернулася до початку розмови:

— Алтея, я прийшла сюди, тому що мені необхідна ваша допомога.

Алтея хитнула головою, наче не хотіла слухати:

— Я нічим не можу допомогти тобі.

Дженнсен була вражена тим, що її прохання відкидають з ходу.

— Але ви повинні!

— Повинна?.. Насправді повинна?

— Будь ласка, ви ж допомогли мені раніше. Мені знову потрібна ваша допомога. На цей раз лорд Рал підійшов зовсім близько. Я вже кілька разів ледве-ледве врятувалася від його людей. Я не збагну, що мені ще зробити. Я навіть не знаю, чому для мого батька так важливо було вбити мене.

— Тому що ти його нащадок, якому не дано дару.

— Ось саме. Ви тільки що назвали причину, яка нічого не пояснює. Я не маю дару. Що ж за погрозу я можу представляти? Якщо він був могутнім чарівником, якої шкоди я могла завдатити йому? Чому він хотів убить мене?

— Лорд Рал вбиває своїх нащадків, коли виявляє, що вони не мають дару.

— Але чому? Вбивство — результат, а не причина. Повинна існувати якась причина. Якби я знала її, я б могла зміркувати, що робити.

Алтея знову хитнула головою:

— Я не знаю. Навряд чи лорд Рал прийшов би сюди і став обговорювати зі мною цю причину.

— Коли я зустрілася з вашою сестрою, вона не захотіла допомогти мені. Потім я повернулася, щоб знову поставити їй запитання, але вона була вбита тими ж людьми, що переслідують мене. Вони, мабуть, боялися, що вона мені розкаже щось важливе, тому її і вбили. — Дженнсен пригладила волосся. — Я дуже співчуваю вам через вашу сестру, правда! Але хіба ви не бачите, в чому справа? Ви ж теж у небезпеці через те, що вам відомо.

— Звідки тобі знати, чому її вбили? — Було видно, що Алтея посилено розмірковує. — Ти помиляєшся, вважаючи, ніби вона щось знала. Вона ніколи не мала до всього цього ніякого відношення. Латея знала менше мене. Вона й уявити не могла, чому лорд Рал хотів зжити тебе з поверхні землі. Вона не могла б тобі нічого розповісти.

— Добре, — переконано сказала Дженнсен. — Нехай він вважав, що ті з нас, хто народився без дару, є людьми нижчого сорту, а то й просто марні. Нехай він хотів знищити нікчемне сміття, так би мовити… Але чому ж тоді його син, мій зведений брат, також хоче вбити мене? Я не могла нашкодити батькові, не можу я нашкодити і синові, проте Річард підсилає до мене кводи.

Алтею, схоже, слова Дженнсен не переконали.

— Ти впевнена, що це зробили люди лорда Рала? Камені мені це не показали…

— Вони прийшли в мій будинок. Вони вбили мою матір. Я їх бачила… Мені довелося вступити з ними в сутичку. Це були д'харіанські солдати. — Дженнсен витягла ножа з піхов і простягнула вперед руків'ям чаклунки. — В одного з них було це.

Алтея глянула на зброю таким поглядом, ніби перед нею виявилося щось мертве. І нічого не сказала.

— Чому знадобилося лорду Ралу вбивати мою матір? Чому Дім Ралів не дозволяє мені жити?

— Я не знаю відповіді. — Алтея здійняла і опустила руки. — Пробач, але це правда.

Дженнсен впала перед господинею на коліна:

— Алтея, ну будь ласка… Навіть якщо ви не знаєте відповіді, мені все одно потрібна ваша допомога. Ваша сестра не схотіла допомогти мені, вона сказала — тільки ви здатні. Вона сказала, що тільки ви здатні бачити діри в світі. Я не знаю, що це означає, але знаю, що це має відношення до чаклунства. Прошу вас, мені потрібна допомога!

Чаклунка виглядала здивованою.

— А що ти хочеш, щоб я зробила?

— Сховайте мене. Як ви зробили, коли я була маленькою. Накладіть на мене чари, так, щоб солдати не знали, хто я і де мене можна знайти. І тоді вони не зможуть переслідувати мене. Я просто хочу, щоб мене залишили в спокої. Мені потрібне закляття, яке сховає мене від лорда Рала. — Дженнсен стиснула руки. — Але це ще не все. Мені необхідно допомогти другу. Мені потрібно таке закляття, щоб я могла повернутися в Народний Палац та визволити його звідти.

— Кого визволити? Що ти маєш на увазі? Як його ім'я?

— Його звуть Себастян. Він допоміг мені, коли підіслані бандити вбили матір. Він врятував мені життя. Він привів мене сюди. Ваша сестра сказала, що ми зможемо дізнатися у Палаці, де вас знайти. Він пройшов зі мною весь шлях і допоміг мені сюди дістатися. Ми пішли до Палацу, щоб знайти Фрідріха, тоді я б дізналася, де ви живете… Але поки ми були там, охорона схопила Себастяна. Вони напевно будуть допитувати його. Він допомагав мені, і це моя вина, що він потрапив в біду. Будь ласка, Алтея, мені необхідна ваша допомога. Мені потрібно закляття, щоб я могла повернутися і звільнити Себастяна. Алтея недовірливо розглядала її.

— Чому ти вважаєш, що закляття допоможе в цьому?

— Я не знаю. Я зовсім не уявляю, як діє магія. Я знаю одне: мені потрібна допомога магії. Чаклунка похитала головою:

— Дженнсен, те, що ти собі уявила, зовсім не схоже на дійсність. Ти думаєш, я наки на тебе мережу, і ти зможеш невидимою пройти в Палац, а охорона потрапить під чари і почне розкривати перед тобою двері?

— Ну, я не знаю, — пробурмотіла Дженнсен розгублено.

— Звичайно, не знаєш. Тому я тобі й пояснюю. Магія — це не ключ, який відчиняє всі двері. Більше того, чаклунство може тільки додати проблем. Якщо в твою палатку забрався ведмідь, ти не станеш кликати ще одного.

— Але Себастяну необхідна моя допомога. А мені потрібна допомога чаклунства.

— Припустимо, ти потрапиш у Палац і використовуєш якийсь засіб… — Чаклунка покрутила рукою в повітрі, намагаючись підібрати слово. — Магічний пил, наприклад, або ще що-небудь в цьому роді, щоб відкрити двері в'язниці. Але що станеться потім, як ти вважаєш? Думаєш, ви зможете вийти звідти, і все на цьому закінчиться?

— Ну, я не знаю, — знову пробурмотіла Дженнсен.

Алтея нахилилася вперед, спираючись на лікоть:

— А тобі не здається, що господарі Палацу захочуть дізнатися, як це вийшло, щоб запобігти повторенню таких випадків? А тобі не здається, що постраждають абсолютно невинні люди, які охороняють Палац? А тобі не здається, що господарі захочуть повернути втікача? — Чаклунка немов забивала словами цвяхи, і з кожним її питанням Дженнсен все нижче опускала голову. — А тобі не здається, що коли вони зрозуміють, які сили були задіяні, щоб врятувати бранця, то після такого втечі вони будуть вважати його ще більш небезпечним, ніж вважали спочатку? А тобі не здається, що постраждають і зовсім невинні люди, коли будуть зроблені надзвичайні заходи, щоб упіймати втікача? А тобі не здається, що володіючі даром прочешуть всі околиці перш, ніж він зможе далеко втекти?

Дженнсен мовчала.

— А не спадало тобі на думку, — продовжувала чаклунка абсолютно похмурим тоном, — що такий могутній чарівник, як лорд Рал, має в запасі небудь магічний трюк на такий випадок, і все завершиться жахливими тортурами для всіх, хто наважився використати проти нього жалюгідні закляття старої чаклунки?

Дженнсен злякано подивилася в скеровані на неї очі:

— Я ніколи не замислювалася над цим.

— Я й не сумнівалася, — вигукнула чарівниця.

— Але… як же мені врятувати Себастяна? Як я можу допомогти йому?

— Просто треба придумати спосіб — якщо порятунок взагалі можливий. Але все повинно бути зроблено з урахуванням того, що я тобі сказала. Можна, звичайно, пробити стіну, щоб визволити його на свободу, але за стіною напевно сидять собаки-шукачі. І у тебе почнуться такі ж проблеми, як і з чаклунством. Найкраще придумати спосіб переконати їх, щоб вони самі випустили його.

У цьому реченні був сенс, але воно виявилося дуже несподіваним, і Дженнсен вигукнула:

— Яким чином я зможу відшукати такий спосіб?

Чаклунка знизала плечима:

— Якщо це взагалі можливо, тримаю парі, ти відшукаєш. Зрештою, ти врятувалася і перетворилася в чудову молоду жінку, знайшла мене і добралася сюди, хіба не так? Ти змогла дуже багато. Треба налаштуватися на те, що зможеш і це. Не слід тільки діставати палицю і ворушити осине гніздо.

— Але я не уявляю, що можна зробити без чаклунства. Адже я — ніхто.

— Ніхто! — Вимовила Алтея глумливо й відхилилася назад. Схоже, вона починала виявляти нетерпіння, як учитель перед нетямущим учнем. — Ти далеко не ніхто! Ти — Дженнсен, кмітлива дівчина з головою. Тобі ні до чого стояти переді мною на колінах і вдавати з себе нікчему. Якщо ти хочеш залишитися на все життя рабинею, тоді продовжуй ходити до інших і просити зробити все замість тебе. Тобі нададуть люб'язність, але ти швидко виявиш, що ціна цього — відсутність вибору, — а значить, твоя свобода, твоє життя. Твоє прохання виконають, але в результаті ти станеш рабинею, віддавши свою волю за сміховинно малу ціну. Ось тоді ти і станеш ніхто, тому що сама ти вибрала таку долю.

— Але, може бути, зараз інший випадок…

— Сонце встає на сході. Не буває в житті винятків тільки тому, що тобі цього хочеться. Я знаю, про що я говорю, магія — це не рішення. Навіть якщо в тебе буде закляття і вони не дізнаються, що ти дочка Даркена Рала, думаєш, вони розкриють перед тобою ворота? Вони не відкриють темницю твого друга, поки не вззнають, що її треба відкрити. Навіть якщо закляття перетворить тебе в шестиногого кролика, вони все одно не відкриють дверей від того, що ти за помахом чарівної сили стала шестиногим кроликом.

— Але ж чарівництво…

— Чари — всього лише інструмент, але зовсім не рішення.

Дженнсен нагадала собі, що необхідно залишатися спокійною. Нехай їй і хочеться схопити цю жінку за плечі і трясти до тих пір, поки не погодиться допомогти. Треба пам'ятати невдачу з Латеєю…

— Що ви маєте на увазі, коли говорите, що магія — не рішення. Магія всесильна.

— У тебе є ніж. Ти показувала мені його.

— Так, є.

— Хіба, коли ти голодна, ти приставляють ніж до чийого-небудь горла і вимагаєш хліба? Ні! Ти отримуєш хліб, даючи натомість монету.

— Ви хочете сказати, що їх можна підкупити?

Алтея зітхнула:

— Ні. Наскільки я знаю, їх не можна підкупити — принаймні, в традиційному сенсі цього слова. Справа в іншому… Коли Фрідріху потрібен хліб, він не використовує ніж, щоб відняти хліб, — в тому сенсі, як ти хочеш скористатися магією. Він використовує ніж для того, щоб вирізати фігурки, а потім золотить їх. Він продає те, що зробив за допомогою ножа, а потім обмінює отримані монети на хліб. Розумієш?.. Якщо він буде використовувати ніж впряму, це нічого, крім шкоди, в кінцевому рахунку не принесе. Він буде злодієм, і його стануть переслідувати. Замість цього він працює головою, а ніж використовує, щоб створити що-небудь, і таким чином вирішує проблему одержання хліба з допомогою ножа.

— Ви маєте на увазі, що я можу скористатися магією не прямо? Я якимось чином повинна використовувати магію, як інструмент?

Алтея важко зітхнула:

— Ні, дитино. Забудь про магію! Ти повинна скористатися власною головою.

— Я і скористалася, — сказала Дженнсен. — Це було нелегко, але я зміркувала прийти сюди і попросити вас про допомогу.

Алтея перевела погляд на вогонь у каміні:

— Я не можу допомогти тобі таким чином.

Дженнсен вже зовсім втрачала голову від безвиході.

— По-моєму, ви так і не зрозуміли. За мною полює могутній чоловік. Мені потрібні чари, щоб він не дізнався, хто я. Такі чари ви накладали на мене в дитинстві.

Стара продовжувала невідривно дивитися на вогонь:

— Я не можу цього зробити. У мене немає такої сили.

— Ні, ви можете. Ви вже одного разу це робили. — Все життя Дженнсен, повна розчарувань, страху, втрат і марних зусиль прийшла їй на розум, і тут же виступили гіркі сльози. — Я не для того пройшла весь цей шлях, щоб ви відмовили мені! Латея сказала, що тільки ви здатні бачити діри в світі і тільки ви здатні мені допомогти. Будь ласка, Алтея, я благаю вас ціною свого життя.

Алтея не дивилася їй в очі:

— Я не можу накласти на тебе таке закляття.

Дженнсен придушила нову порцію підступили сліз:

— Будь ласка, Алтея, я просто хочу, щоб мене залишили в спокої. У вас є така влада.

— У мене немає того, що ти собі уявила. Я можу допомогти тільки тим способом, яким вмію.

І Дженнсен спалахнула:

— Як ви можете сидіти тут, знаючи, що люди страждають і вмирають? Як ви можете бути такою егоїстичною, Алтея?

Фрідріх підхопив Дженнсен під руку, допомагаючи їй встати:

— Пробач, але ти вже запитала, що хочеш. І все почула. Якщо ти розумна, ти використаєш те, що дізналася. А тепер тобі пора йти.

Дженнсен відсмикнула руку:

— Все, що мені треба, — це закляття! Як вона може бути такою недоброю!

Очі Фрідріха запалали люттю, хоча голос його залишився спокійним:

— Ти не маєш права говорити з нами так. Ти не знаєш, які жертви їй довелося принести. Настав час тобі…

— Фрідріх, — сказала м'яко Алтея. — Чому б тобі не приготувати нам чаю?

— Алтея, немає причини, чому ти все повинна пояснювати… Тим більше їй!

Алтея підняла очі і посміхнулася йому:

— Все добре.

— Що пояснювати? — Запитала Дженнсен.

— Напевно, мій чоловік здається тобі різким, але це тому, що він не хоче, щоб я покладала цю ношу на тебе. Він знає, що деякі люди, отримавши від мене знання, йдуть звідси нещасними. — Темні очі Алтеї знову кинулися вгору, на чоловіка. — Зробиш нам чаю?

Лице Фрідріха перекосилося від страдницької гримаси, але він мовчки кивнув.

— Що ви маєте на увазі? — Запитала Дженнсен. — Яке знання? Що ви не договорили?

Фрідріх відійшов до буфету, дістав чайник і чашки і взявся розставляти їх на столі. А чаклунка жестом покликала Дженнсен, показавши, щоб та влаштовувалася на подушці.

23

Дженнсен влаштувалася зручніше на подушці, що лежала перед чаклункою.

— Багато років тому, — сказала Алтея, поклавши стиснуті руки на коліна, — так давно, що ти можеш не повірити, я вирушила зі своєю сестрою в Староий світ, той, що за великим бар'єром на півдні.

Дженнсен вирішила, що до пори до часу буде мовчати про те, що знає про прагнення нового лорда Рала напасти на Стародавній світ. Краще послухати чаклунку, а потім знову спробувати умовити Алтею допомогти.

— Я ходила в Стародавній світ, щоб потрапити в місце під назвою Палац Пророків, — сказала Алтея. Це Дженнсен теж чула від Себастяна.

— У мене є дуже примітивний дар пророцтва. Я хотіла дізнатися, що можна з ним зробити, а моя сестра мріяла дізнатися про способи лікування. Крім того, мені хотілося дізнатися про таких, як ти.

— Я? — Здивувалася Дженнсен. — У якому ж це розумінні?

— Всі нащадки Даркена Рала повинні були бути такими ж, як він. Він, виявивши, що на світ з'явилися необдаровані нащадки, знищував їх. Ми з Латеєю були молоді і повні палкого бажання допомогти тим, хто цього потребував, кого, як ми відчували, несправедливо переслідують. Ми хотіли використовувати свій дар, щоб змінити світ на краще. Хоча ми збиралися вивчати різні речі, причина нашої появи там була однаковою.

Дженнсен подумала, що саме так вона все і уявляла і саме такої допомоги чекала від Алтеї. Але говорити зараз про це було не час.

— А чому знадобилося їхати в Палац Пророків, щоб все це дізнатися?

— Чаклунки там відомі тим, що мають справу з багатьма чарівниками, з різною магією і, що найголовніше, часто пов'язані з цим світом і іншими світами.

— Іншими світами? — Дженнсен показала рукою на дошку із зображенням Благодаті. — Ви маєте на увазі світ мертвих?

Алтея відкинулася назад, на спинку стільця:

— Загалом, так, але не зовсім. Ти розумієш зміст Благодаті? — Алтея дочекалася кивка Дженнсен. — Чаклунки з Палацу Пророків знають про дії дару, про взаємні відносини між світами, про те, як все це поєднується один з одним. Їх називають сестрами Світла.

Дженнсен згадала раптово, що Себастян говорив, ніби сестри Світла зараз з імператором Джеганем. Себастян пропонував Дженнсен відправитися до сестер Світла. Він сказав, що, можливо, вони допоможуть їй. Напевно, вони мають якесь відношення до Світла Творця. Тут їй прийшла в голову ще одна ідея.

— Це має відношення до того, що говорила Латея? Ніби ви можете бачити діри в світах?

Алтея посміхнулася, як учитель, який відчуває задоволення від того, що учень починає робити власні відкриття.

— Це тільки сама верхівка гори. Бачиш, не володіючі даром нащадки лорда Рала — будь-якого лорда Рала за останнє тисячоліття — відрізняються від решти людей. Ви — діри в світі для тих з нас, хто має дар.

— А що це значить — діри в світі?

— По відношенню до вас ми сліпі.

— Сліпі? Але ж ви бачите мене. Латея теж могла мене бачити. Я не розумію…

— Ми не очима сліпі. Ми сліпі з точки зору нашого дару. — Чаклунка махнула рукою в бік вікна. — Всюди знаходяться живі істоти. Ти їх бачиш за допомогою очей — як зараз Фрідріха і ці дерева. Я теж можу бачити, як всі ви, але… — Алтея підняла вказівний палець. — Але за допомогою мого дару я бачу і по-іншому. І з тобою виходить так, що по-іншому, за допомогою дару, я тебе не бачу. І Даркен Рал не міг тебе бачити. Не може цього і новий лорд Рал. Для тих, хто має дар, ти — дірка в світі, невидимка.

Вражена Дженнсен навіть заїкатися почала:

— Але… але… але… це абсолютно не зрозуміло. Він же весь час переслідував мене. Він послав до мене вбивць. В одного з них на аркуші паперу було записано моє ім'я.

— Вони могли шукати тебе, але тільки в самому звичайному сенсі цього слова. За допомогою магії вони виявити тебе не можуть. Його дар щодо тебе сліпий. Йому доводиться використовувати шпигунів, підкуп і загрози, щоб виявити твоє місцеперебування. Якби було інакше, він би послав магічних створінь, і ті розгризли би твої кістки на пил, і з тобою було б покінчено. Для нього це набагато простіше, ніж посилати людей з листочком паперу, на якому написано твоє ім'я.

— Ви маєте на увазі, що для нього я невидима?

— Ні. Я бачу тебе. Я пам'ятаю твоє руде волосся. Я впізнаю тебе, бо знаю твою матір, а ти схожа на неї. Я знаю тебе так, як усі люди взнають і запам'ятовують один одного. Даркен Рал, якби він був живий, міг би упізнати тебе, якби пам'ятав твою матір. А знаючі Даркена Рала могли б розгледіти в твоєму обличчі його риси. Лорд Рал може впізнати тебе самим звичайним способом, як людину без дару. І може знайти тебе звичайними засобами. Але за допомогою магії йому тебе не знайти. Це не в його силах.

Дженнсен, насупившись, задумалася. Мовчала і чаклунка. Фрідріх возився біля вогнища. Нарешті Алтея сказала:

— Коли я була у Палаці Пророків, я познайомилася там з чаклункою на ім'я Еді. Вона приїхала в Старий світ, щоб навчитися новому. Вона була сліпа.

— Сліпа?.. Як же вона подорожувала одна, раз була сліпою?

Алтея посміхнулася:

— Вона бачила за допомогою свого дару, а не очей. Всі чаклунки… взагалі всі люди з даром мають свої здібності. У когось дар сильніший… як сильніший тебе той, у кого більш могутні мускули. Приміром, Фрідріх. Він більш м'язистий. У тебе волосся таке ж, як у всіх людей, але — руде. А у інших — світле, чорне або каштанове. Кожна людина чимось відрізняється від інших. Те ж саме і з даром. Він розрізняється не тільки по своїх аспектах, але і по силі свого прояву. У когось він дуже сильний, у когось слабкий. Кожен з нас індивідуальний. Всі чаклунки унікальні по своїх здібностях.

— А що трапилося з вашою подругою Еді? — Алтея знову деякий час помовчала, розмірковуючи. І сказала:

— Очі в Еді були абсолютно сліпими, але вона навчилася бачити за допомогою свого дару. Дар говорив їй про світ більше, ніж я могла побачити за допомогою очей. Це схоже на звичайних сліпих людей, які привчаються чути краще, ніж я чи ти. Еді проробила те ж зі своїм даром. Вона бачила, відчуваючи найменші іскри від дару Творця, які знаходяться в будь-якій речі навколо нас. Вона бачила саме життя, і більше того: саме Творіння. — Алтея знову помовчала. — І для мене, і для Даркена Рала, і для Еді ти не існуєш. Ти — дірка в світі.

Дженнсен обгорнув незрозумілий жах. Але поступово образ цього жаху став приймати певні обриси. З очей її бризнули сльози.

— Творець дав мені не таке, як у інших, життя? Я існую якимось іншим способом? Я свого роду… чудовисько, так? Мій батько хотів вбити мене, тому що я жахлива за своєю природою?

— Ні, дитино. — Алтея нахилилася і заспокійливо погладила Дженнсен по волоссю. — Я зовсім не це мала на увазі.

Дженнсен відчайдушно намагалася стримати знову підступилу хвилю жаху. Сльози застили їй очі, і обличчя Алтеї було розмитим і нереальним, як діра в світі.

— Я навіть не частина Творіння. Ось чому обдаровані не можуть відчувати мене. Лорд Рал просто хотів позбавити світ від помилки природи, від зла…

— Дженнсен, не переінакшуй мої слова! Послухай мене!

Дженнсен кивнула, витираючи очі:

— Я слухаю.

— Те, що ти інша, зовсім не робить тебе злом.

— Але хто я така, якщо не жахливе породження зла?

— Дитя моє, ти — стовп Творіння.

— Але ви сказали…

— Я сказала, що ті, у кого є дар, не можуть бачити тебе з його допомогою. Я не казала, що ти не існуєш, що ти не частина Творіння.

— Тоді чому я — одна з цих… Істот? Одна з цих дірок у світі?

Алтея похитала головою:

— Не знаю, дитино. Але невідоме нам зовсім не є злом. Сова може бачити в темряві. Людина — ні. Але хіба робить тебе злом те, що люди тебе у пітьмі не бачать, а сова бачить? Це тільки вказує на існування обмежень.

— Але чи всі нащадки лорда Рала однакові?

Перш ніж відкрити рот, Алтея ретельно продумала відповідь.

— Істинно необдаровані дійсно однакові. Ті ж, хто народився з малесенькою частинкою дару, — різні. Ця частка може бути не використовуваною, її навіть важко виявити. З практичної сторони такі нащадки здаються людьми, позбавленими дару, але його наявність робить їх несхожими на тебе: вони — не діри в світі. І це робить їх уразливими. Такого роду потомство можна знайти за допомогою магії і знищити.

— І більшість нащадків лорда Рала такі, да? І такі, як я, дірки в світі, зустрічаються рідко, так?

— Так, — тихо визнала Алтея.

Дженнсен відчула, як усередині все заціпеніло.

— І ви вважаєте, що в цьому є щось більше? Що ми — не просто дірки в світі, невловимі для обдарованих?

— Так. Це і була одна з причин, чому я поїхала до сестер Світу. Я хотіла краще зрозуміти взаємини обдарованих з життям, з Творінням.

— І ви зрозуміли? Змогли вам допомогти сестри Світла?

— На жаль, ні. — Алтея задумливо дивилася в одну точку. — Навряд чи знайдеться багато згодних зі мною, але я прийшла до того, що всі звичайні люди і всі нащадки лорда Рала без дару мають в собі невідчутну чаклунську силу, яка пов'язує їх з людьми обдарованими і, таким чином, з більш високим світом творіння.

— Я не розумію, яке це може мати відношення до мене.

Алтея повільно похитала головою:

— Є в цьому, Дженнсен, щось більше, ніж я розумію.

Дженнсен не могла уявити, що можуть означати ці слова. І запитала:

— Скільки всього нащадків народилося без дару?

— Мені вдалося дізнатися, що вони надзвичайно рідкісні. У кожного лорда Рала є трохи більше одного нащадка з даром. Наче його насіння містить всього лише одного справжнього спадкоємця. — Алтея підняла вгору палець і нахилилася вперед. — Але можливо, їх набагато більше. Просто у деяких є слабка іскра дару, і їх виявляють і знищують раніше, ніж такі, як я, дізнаються про їх існування. Як я вже сказала, мені здається, в цьому є щось більш значиме, ніж я знаю чи можу зрозуміти. Але з таких, як ти, позбавлених навіть невидимих частинок дару, все…

— Стовпи Творіння, — саркастично сказала Дженнсен.

Алтея посміхнулася:

— Це звучить краще.

— Але для обдарованих ми — діри в світі.

Посмішка Алтеї згасла.

— Саме так. Виявися тут зараз Еді, вона б бачила все, крім тебе. У відношенні тебе вона б залишилася сліпою. Для Еді, яка може бачити лише за допомогою дару, ти була б істинною дірою в світі.

— Щось мені не подобається сприймати себе таким чином.

Алтея знову посміхнулася:

— Хіба ти не розумієш, дитино? Це тільки доводить, що існують якісь обмеження. Для того, хто сліпий, все навколо являє собою дірку в світі.

Дженнсен обдумала почуте:

— Значить, це просто питання нашого сприйняття. Деякі люди просто позбавлені здатності сприймати мене.

Алтея відповіла коротким кивком:

— Вірно. Але оскільки обдаровані часто використовують свій дар несвідомо… так само, як ти користуєшся зором… то, коли ми зустрічаємо таких, як ти, це викликає занепокоєння.

— Занепокоєння? Чому?

— Неприємно, коли наші відчуття діють неузгоджено.

— Але ж ви бачите мене… Так чому я тривожу ваші почуття?

— Ну, уяви собі, що ти чуєш голос і не бачиш, звідки він виходить.

Дженнсен не треба було особливо напружуватися, щоб уявити таке. Вона розуміла, наскільки це може турбувати.

— Або уяви, — продовжувала чаклунка, — що ти мене бачиш, а коли простягаєш руку, вона зустрічає порожнечу. Як ніби мене тут немає… Хіба це не стривожило б тебе?

— Вважаю, стривожило б, — погодилася Дженнсен. — Чи є ще якась відмінність у нас? Крім того, що ми — дірки?

— Я не знаю. Зустріти таких, як ти, — неймовірна рідкість. Цілком можливо, що існують і інші. Якось до мене дійшла чутка, що один такий жив з цілителями, яких називають Рауг'Мосс, але достовірно я знала тільки про тебе.

Коли Дженнсен була зовсім дівчинкою, вони з матір'ю відвідали цілителів, Рауг'Мосс.

— Ви знаєте його ім'я?

— Шепотілися, що його звуть Дрефан, але я не знаю, чи правда це. Якщо так, то дуже сумнівно, що він ще живий. Лорд Рал — він і є лорд Рал. У нього свій закон. Даркен Рал, мабуть, як і всі його попередники, породив багато нащадків. Приховувати, що ти знаєш походження такої дитини, небезпечно. Мало хто піде на такий ризик, тому більша частина вас була негайно вбита. Та й інших, врешті-решт, знайдуть.

Розмірковуючи вголос, Дженнсен промовила:

— Може, ми такі, щоб захиститися? Є адже тварини, у яких особливі риси, що допомагають новонародженим вижити. Наприклад, оленята народжуються плямистими, щоб можна було сховатися і стати невидимим для хижака. Вони теж робляться свого роду дірами в світі.

Алтея посміхнулася:

— Цей приклад може служити хорошим поясненням. Як і будь-який інший. Однак, знаючи магію, я вважаю, що все набагато складніше. Все навколо прагне до рівноваги. Олені і вовки теж існують у рівновазі. Оленятам допомагають вижити плями, але це загрожує існуванню вовків, яким потрібна їжа. Такі речі діють в обох напрямках. Якби вовки з'їли всіх оленят, то вимерли б не тільки олені, але і самі вовки, які втратили джерела їжі. Адже вони б порушили баланс між собою і оленями. А в магії баланс — річ особливо необхідна. Те, що на поверхні може здаватися простим, часто має більш складні причини. Я підозрюю, що такі, як ти, встановлюють якусь форму рівноваги, а поява дірок у світі — просто допоміжна ознака.

— І, мабуть, те, що деякі обдаровані можуть бачити мене, є частиною цієї рівноваги. Ваша сестра говорила, що ви можете бачити діри в світі.

— Ні, насправді це не зовсім так. Я просто вивчилася деяким прийомам за допомогою дару. Приблизно так само, як вивчилася Еді.

Дженнсен насупилася, відчуваючи себе зовсім збитої з пантелику, і Алтея поспішила з поясненням:

— Ти можеш побачити птаха в безмісячну ніч?

— Ні. Без місяця це неможливо.

— Та ні, можливо. Там, де пролітає птах, на деякий час зникають зірки. Так само можна спостерігати і за дірами в світі.

— Тобто просто інший спосіб бачити. — Дженнсен посміхнулася дотепному поясненню алтеї. — Ну і якими ви бачите подібних мені?

— Наведене порівняння — найлегший спосіб пояснити. Однак обидва способи бачити мають свої обмеження. Ти зможеш розгледіти вночі птахів тільки у випадку, якщо вони летять на тлі зірок, якщо немає хмар і так далі. З такими, як ти, те ж саме. Я просто вивчила прийом, що допомагає бачити подібних тобі, але це дуже обмежений спосіб.

— А ви не дізналися у Палаці Пророків про свою здатність до пророцтв? Можливо, ЦЕ зможе допомогти?

Алтея похитала головою:

— Ні, пророцтва тобі не допоможуть.

— Але чому?

Алтея нахилилася вперед, немов перевіряла, чи уважно слухає її Дженнсен.

— Звідки походить пророцтво?

— Від віщуна?

— От саме. Але ворожба — це одна з форм магії. А обдаровані не можуть бачити тебе за допомогою свого дару, ти пам'ятаєш? Для них ти — дірка в світі. Тому і для віщунів ти — теж діра в світі. У пророцтвах тебе немає. — Чаклунка знову відкинулася на спинку стільця. — У мене зовсім незначний пророчий дар, я — зовсім не велика віщунка. Я провела десятиліття у сестер Світла, вивчаючи мистецтво пророкування, і можу сказати тобі — як з точки зору власного досвіду, так і з прочитаного, — що пророцтва по відношенню до тебе сліпі, як Еді. Для пророцтв такі, як ти, ніколи не існували, не існують і ніколи не існуватимуть.

Дженнсен сіла на п'яти:

— От уже справді, діра в світі!

— У Палаці Пророків я зустрілася з пророком по імені Натан. — Алтея знову помовчала. — І дещо дізналася про свій дар. В основному, наскільки він обмежений. Зрештою, речі, які я дізналася там, стали для мене прокляттям.

— Що ви хочете цим сказати?

— Палац Пророків був створений багато тисячоліть тому. Він не схожий ні на одне відоме мені місце. Унікальні чари оточують палац. Ті, хто потрапляє під їх дію, по-іншому старіють.

— І вас це теж змінило?

— О так!.. Це змінює всіх. Для тих, хто живе під чарами, якими оточений Палац Пророків, старіння сповільнюється. За десять чи п'ятнадцять років звичайного житті у Палаці проходить всього рік.

Дженнсен подивилася на чаклунку недовірливо:

— Як таке можливо?

— Світ змінюється. Під час війни три тисячі років тому він багато в чому був іншим. Коли був встановлений великий бар'єр на півдні від Д'хари, чародії були зовсім іншими. У них була більш потужна влада.

— У Даркена Рала теж була величезна сила.

— Ні. Даркен Рал, з усією своєю могутністю, був, у порівнянні з чарівниками минулих часів, ніщо. Вони могли підпорядковувати собі такі сили, про яких Даркен навіть і не мріяв.

— Отже, з тих пір більше не народжувалося чародіїв такої сили?

Алтея відвела погляд убік і відповіла сумним голосом:

— Так, з часів тієї великої війни такі не народжувалися. Навіть звичайних чародіїв народжувалося все менше і менше. Але вперше за три тисячі років один такий з'явився. Це твій зведений брат, Річард.

Дженнсен була вражена. Виявляється, її переслідувач повинен вселяти їй набагато більше страху. Чи варто тоді дивуватися, що мати вбита, що люди Рала буквально йшли по п'ятах Дженнсен? Адже виходить, що нинішній лорд Рал більш могутній і небезпечний, ніж їх батько…

— Оскільки це епохальна подія, деякі з віщунів у Палаці Пророків знали про нього задовго до того, як твій брат з'явився на світ. З приводу Річарда — бойового чарівника — було багато застережень.

— Бойовий чарівник? — Дженнсен зовсім не сподобалося це словосполучення.

— Так. Було багато гарячих суперечок з приводу значення цього пророцтва. Навіть з приводу самого терміну «бойовий чарівник». Будучи в Палаці Пророків, я двічі мала змогу дуже ненадовго зустрітися з пророком Натаном, про якого вже згадувала. З Натаном Ралом.

Дженнсен навіть рот відкрила:

— Натан Рал? Ви маєте на увазі, справжній Рал?

Алтея посміхнулася не стільки спогадам, скільки здивуванню Дженнсен.

— Куди як справжній!.. Владний, могутній, розумний і неймовірно небезпечний. Вони тримали його під замком, за непроникним щитом магії, де він нікому не міг заподіяти шкоди, хоча іноді він все ж примудрявся це зробити. Так, він був справжній Рал. Йому було більше дев'ятисот років.

— Це неможливо! — Вирвалося у Дженнсен перш, ніж вона встигла подумати.

Фрідріх, що підійшов до них хмикнув. Він вручив чашку з паруючим чаєм дружині, а іншу подав Дженнсен.

— Мені майже двісті років, — сказала Алтея.

Дженнсен дивилася на неї мовчки. Звичайно, Алтея виглядала старою, але не настільки ж!..

— Частково через те, що трапилося зі мною і моїм старінням, я і познайомилася з твоєю матір'ю і з тобою, коли ти була дитиною. — Алтея важко зітхнула і надпила ковток чаю. — І це веде нас до того, про що ти хотіла дізнатися, — чому я не можу допомогти тобі чаклунством.

Дженнсен теж приклалася до чашки, потім глянула на Фрідріха, який здавався ровесником Алтеї.

— Вам теж стільки років?

— Ні, — відповів він. — Алтея качала люльку зі мною.

Вони обмінялися тими поглядами, якими зазвичай дивляться один на одного дуже близькі люди. І було видно, що вони розуміють один одного без слів. Це був вид спілкування, в якому відчувалося не тільки хороше знання один одного, але і любов, і повага.

— Я зустріла Фрідріха, коли повернулася зі Старого світу. І після цього ми старіємо разом. Повернувшись, я зайнялася деякими речами. У тому числі і тими, що допомогли тобі.

Дженнсен жадібно втягувала в себе кожне слово чаклунки.

— Саме тоді ви зустріли мою матір?

— Так. Бачиш, я роздумувала на чарами у Палаці Пророків, і в мене з'явилася ідея, як я можу допомогти таким, як ти. Я знала, що звичайне накидання чаклунської мережі на подібних тобі нічого не дасть. Інші намагалися це зробити, але безрезультатно: всі нащадки Рала були вбиті. Я натрапила на іншу ідею: накинути мережу чар не на тебе, а на тих, хто входив у контакт з тобою і твоєю матір'ю.

Дженнсен в нетерпінні подалася вперед, впевнена, що зараз вона підібралася до тієї допомоги, яка їй потрібна.

— Що ви зробили? Якого роду чаклунством скористалися?

— Я використовувала магію, щоб змінити тимчасове сприйняття людей.

— Не розумію… Що ви зробили?

— Ну, я вже говорила, що Даркен Рал міг шукати тебе єдиним способом — використовуючи звичайні засоби. Я зробила так, щоб ті, хто знав тебе, сприймали по-іншому час.

— Все одно не розумію. Як… Що ви могли змусити їх сприймати? Час є час. Алтея нахилилася до неї з хитрою посмішкою:

— Я змусила їх вважати, що ти тільки що народилася.

— Коли тільки що?

— Завжди тільки що. Коли б вони не отримували відомості про тебе, як про дитя, народжене від Даркена Рала, вони сприймали тебе, як новонароджену дитини. Тобі було два місяці, десять місяців, чотири роки, шість років, а вони все ще шукали новонароджену дівчинку.

У цьому сенсі я ховала тебе до шестирічного віку, прямо у них під носом. Всі їх підрахунки збиті на шість років. Саме з того часу вони відраховують твій вік. І до теперішнього часу, всі, хто підозрює про твоє існування, вважають, що тобі близько чотирнадцяти, тоді як насправді тобі двадцять. Дженнсен знову встала на коліна:

— Але ж це може подіяти ще раз. Якби ви наклали зараз закляття, як в дитинстві, воно б подіяло, правда? І вони не дізнаються, що я виросла. Вони не будуть переслідувати мене. Вони будуть шукати новонароджену дитину… Будь ласка, Алтея, зробіть це ще раз.

Краєм ока Дженнсен побачила, як Фрідріх, який сидів тепер на лаві в іншій кімнаті, відвернувся від них. Побачивши, як змінилося обличчя Алтеї, Дженнсен зрозуміла: вона сказала саме те, чого чаклунка очікувала. І сказавши це, попала в пастку.

— Тоді я була молода і вправна у своєму чаклунстві. — У темних очах Алтеї спалахнула іскра. — За тисячі років мало кому вдавалося перетнути бар'єр і повернутися. Мені це вдалося. Я вчилася з сестрами Світла, мала аудієнції у їх аббатиси, у великих пророків. Я могла робити такі речі, які вдавалися небагатьом. Мені було далеко за сто років, але я була все ще молода, в мене був чарівний чоловік, з яким ми щойно одружилися, і він вірив, що я можу пройти до місяця і назад, якщо мені спаде це на думку. — Алтея зітхнула. — Так, мені було далеко за сто, однак виглядала я молодо, і переді мною було ціле життя. Я була мудра за віком, але молода тілом. Я була розумна і сильна в своєму мистецтві. Я була досвідчена і приваблива, у мене було багато друзів і знайомих, які прислухалися до кожного мого слова. — Довгими витонченими пальцями Алтея підвела поділ своєї спідниці, що прикривали ноги.

І Дженнсен відсахнулася від відкрилося видовища.

Тепер вона зрозуміла, чому Алтея жодного разу не встала зі стільця: її ноги були деформованими, криві кістки вкриті сухим нальотом мертвотно-блідої плоті, так, ніби вона померла багато років тому, але їх не поховали, тому що все інше залишалося живим.

«Як же ця жінка не кричить від постійних страждань!», — Подумала приголомшена Дженнсен.

— Тобі було шість років, — сказала чаклунка цілком спокійним голосом, — коли Даркен Рал, нарешті, виявив, що я зробила. Він був дуже винахідливий чоловік. І, як з'ясувалося, набагато більш проникливий, ніж молода чаклунка ста з гаком років від роду. У мене часу вистачило лише на те, щоб попередити свою сестру й матір. А потім він схопив мене.

Дженнсен пам'ятала, як вони з матір'ю втекли з Палацу. Це трапилося вночі, незабаром після того, як до них прийшов якийсь відвідувач. І в темному коридорі пошепки відбулася якась розмова…

— Але він… він не вбив вас? — Дженнсен насилу проковтнула клубок у горлі. — Він проявив до вас милосердя, він пощадив вас.

Алтея реготнула, хоча їй було нестерпно сумно. Це був мимовільний сміх: вона вперше зіткнулася з такою наївністю.

— Даркен Рал рідко вбивав тих, хто доставив йому неприємності. Він волів зберігати їм життя — на дуже довгий час і так, щоб смерть здалася їм звільненням, розумієш? Мертві ні про що не шкодують, ніколи не страждають і не служать прикладом іншим! Ти навіть уявити собі не можеш весь цей жах!.. Як він схопив мене… Як мене вели до нього… Яке мені було знаходитися в полоні у цієї людини… Як було дивитися на його спокійне обличчя, в його холодні блакитні очі… І знати, що знаходишся в милості людини, у якої милість відсутня як така. Ти не можеш уявити собі, яке це — знати, що в одну жахливу мить все, що було тобою, все, що ти мала, все, на що сподівалася в житті, змінилося назавжди. — Алтея знову зітхнула. — А яка була біль… Її ти можеш собі уявити по моїх ногах.

— Мені так шкода, — прошепотіла крізь сльози Дженнсен, притискаючи руки до защемілого серця.

— Але не біль була найгіршим у всій цій історії, — продовжувала чаклунка. — Він позбавив мене всього, що я мала. З моїм даром він поступив набагато гірше, ніж з моїми ногами. Ти просто не можеш цього бачити — в цьому відношенні ти сліпа. А я бачу це кожен день. Але і цього було мало Даркену Ралу. Його невдоволення моїм вчинком було таке сильне, що це виявилося тільки початком. Він заборонив мені жити де-небудь, крім цього напівзатоплений, огидного місця з гарячими ключами і смердючими випарами. Він помістив мене тут як в темницю, наповнивши болото навколо жахливими тварюками, створеними з моєї чаклунської сили, якої він позбавив мене. Він хотів, щоб я була поруч, розумієш. Кілька разів він з'являвся тут, просто щоб подивитися на мене в цьому полоні. — Чаклунка втупилася кудись удалину, немов бачила там людини, про яку говорила. — За межами цього будинку я перебуваю у владі сутностей, які з'явилися на світ за допомогою мого власного дару, того дару, до якого у мене більше немає доступу. Я ніколи не зможу звільнитися власними силами, але навіть якщо мене прийдуть на допомогу ці тварюки, створені з моєї власної сили і розірвуть мене на частини. Я не можу закликати їх назад. Він залишив стежку, щоб могли привозити продукти та інші запаси, щоб у мене напевно було все необхідне. Фрідріху довелося побудувати будинок тут, тому що я не можу покинути це місце. Даркен Рал побажав мені довгого життя, яке я проведу, страждаючи для його задоволення.

Дженнсен тремтіла, не в силах що-небудь сказати. А чаклунка вказала довгим витонченим пальцем у відчинені двері:

— Людина, яка любить мене, змушена була стати свідком всього цього. Він був засуджений все життя доглядати за калікою — дружиною, яку він любив і яка більше не могла бути йому дружиною з плотської точки зору. — Алтея пробігла пальцями по своїх кістлявих ногах, ніжно, немов бачила їх такими, якими вони колись були. — У мене більше ніколи не було можливості отримати радість від мого чоловіка, як жінка від чоловіка. Мій чоловік ніколи більше не радів ласкам жінки, яку любить. — Вона замовкла, збираючись з силами, а потім продовжувала: — В якості додаткового покарання Даркен Рал залишив мені владу над моїм даром тільки з одного боку, який тепер переслідує мене кожен день: він залишив мені дар пророцтва.

Дженнсен не змогла втриматися від запитання, яке, як їй здалося, може послужити жінці хоч якоюсь розрадою.

— Ця частина вашого дару… хіба вона не може принести вам задоволення?

Темні очі чаклунки дивилися на неї в упор.

— Останній день з твоєю матір'ю ти провела добре? Я маю на увазі день, коли вона померла…

— Так, — відповіла Дженнсен після довгої паузи.

— А якби ти знала, що вона буде убита? А якби ти бачила все задовго до того, як воно сталося? За день, за тиждень, за місяць, за роки до того, як все сталося… Ти знала б, як це трапиться і коли, бачила б усі страшні подробиці. Бачила б силою своєю чаклунської влади материнську кров, муки, смерть. Отримала б ти задоволення?

— Ні, — відповіла Дженнсен слабким голосом.

— Що ж, тепер, Дженнсен Рал, ти розумієш, що я не можу допомогти тобі. І не тому, що я недобра і егоїстична, а тому що у мене не залишилося сили. Ти повинна знайти в собі вільну волю, щоб виконати те, що повинна. Тільки таким шляхом ти можеш досягти чогось у житті. Я не можу вирішити твої проблеми. Я провела більшу частину життя в стражданнях за те, що допомогла тобі колись. Якби це стосувалося тільки мене, я б винесла: адже у всьому вина злої людини, а не невинної дитини. Однак я страждаю кожен день, тому що це не тільки моя доля, а й доля Фрідріха. У нього могло б бути…

— Нічого в мене не могло бути! — Фрідріх стояв позаду Дженнсен. — Я сприймаю кожен день життя як дар, який отримав тому, що поруч — ти. Твоя посмішка — моє сонце, вона висвітлює короткий час мого існування. Не применшуй моєї радості, Алтея, перетворюючи її в щось незначне або повсякденне.

Алтея знову глянула на Дженнсен:

— Ось бачиш? Це моє щоденна катування: знати, що я нічого не можу зробити для цієї людини.

Ридаючи, Дженнсен звалилася до неживих ніг мужньої жінки.

— Чаклунство, — прошепотіла Алтея, — це нещастя, яке тобі абсолютно не потрібне.

24

В голові у Дженнсен немов туман стояв. Вона відчувала себе нещасною і самотньою. Болото було не тільки під ногами, але й у свідомості її все перемішалося і переплелося — навіть більшою мірою, ніж покорчене коріння навколо. Майже все, у що вона вірила, виявилося помилковим. І від того руйнувалися не тільки надії, але й прийняті нею рішення.

Найгірше було те, що Дженнсен лицем до лиця зіткнулася з нещастями, які її існування несло людям, які намагалися їй допомогти.

Крізь сльози вона ледве розрізняла дорогу. Вона йшла через болото майже наосліп.

Часом вона спотикалася і, впавши, повзла, ридаючи, іноді зупинялася, спираючись на гачкуваті гілки дерев. Як ніби день, коли була вбита мати, повторювався знову — та ж мука, гіркий відчай, замішання, відчуття нереальності того, що відбувається…

Після смерті матері метою життя Дженнсен стали пошуки чаклунки. Тепер вона почувала себе загубленою, яка не знає, як далі жити.

Дженнсен йшла, петляючи серед тріщин, з яких піднімалася пара. Всюди лунало злісне шипіння, немов пару спустили з підземної прив'язі. Дівчина брела то мимо смердючих отворів, то серед густої рослинності. Чагарники з колючками простягали до неї свої лапи, широке листя хльостало її по обличчю. Досягнувши озера, яке вона невиразно пам'ятала, Дженнсен пішла по березі вздовж скелі, хапаючись за камінь і плачучи навзрид. Камінь кришився. Вона з усіх сил намагалася не втратити рівновагу.

Вона глянула через плече і побачила крізь сльози віходячий вдалину водний простір. Їй подумалося, що впасти в воду буде кращим результатом. Нехай її поглине ця безодня, і з усім одразу буде покінчено. І вона, нарешті, знайде спокій. І завершиться ця нескінченна, нестерпна боротьба. І припиниться ця біль в серці і ця печаль. І вона зустрінеться з матір'ю і добрими духами загробного світу…

Вона, однак, сумнівалася, що добрі духи візьмуть самовбивцю себе. І взагалі це — неправильно. Якби Дженнсен здалася, всі жертви матері були б марні. І мати не зможе пробачити Дженнсен за те, що та сама покінчить зі своїм життям…

Алтея теж втратила у своєму житті майже все — заради неї, Дженнсен. Хіба можна знехтувати такою відвагою — і не тільки Алтеї, але і Фрідріха? Ні, хоч Дженнсен і нескінченно винна перед ними, вона не стане топитися.

Вона і так немов відняла у Алтеї можливість жити. Алтея завжди буде знаходитися в цій в'язниці, в цьому жахливому болоті, кожен день розплачуючись за те, що спробувала заховати дитину від Даркена Рала. Розумом Дженнсен розуміла, що в бідах Алтеї винен Даркен Рал, але серце її не погоджувалося з цим. І її, Дженнсен, є вина в тому, що Алтея вже ніколи не зможе ходити, ніколи не зможе радіти своєму дару.

І взагалі, яке право має вона, Дженнсен, чекати допомоги від інших? Чому інші повинні заради неї ризикувати своїм життям і свободою? Через неї постраждала не тільки мати. Через неї Алтея і Фрідріх прикуті до болота, Латея убита, а Себастян знаходиться в полоні. Навіть Том, що очікує її на лузі, кинув усі свої справи, щоб прийти до неї на допомогу.

Так багато людей намагалися їй допомогти і заплатили за спробу жахливою ціною! Яке вона має право приковувати людей до своїх бажань? Чому вони повинні віддавати своє життя заради неї?

Але як вона зможе жити далі без їхньої допомоги?..

Покинувши вузький прохід між гірським уступом і озером, Дженнсен знову перебиралася по переплетеному корінню. Коріння неначе спеціально хапали її за ноги. Двічі вона падала, незграбно розкинувши руки й ноги. І обидва рази, піднявшись, продовжувала шлях.

Впавши в третій раз, вона так сильно вдарилася обличчям, що заціпеніла від болю. Провела пальцями по вилиці, по лобі, майже впевнена в тому, що отримала перелом. Але не виявила ні крові, ні зламаних кісток. Лежачи серед коренів, так схожих на змій, вона відчула сором за всі ті біди, які накликала на людей. А потім відчула гнів.

«Дженнсен».

Їй пригадалися слова матері: «Ти не повинна відчувати себе винуватою через те, що люди — втілення зла»…

Дженнсен підвелася на руках. Скільки людей намагалися допомогти нащадкам лорда Рала і поплатилися своїм життям? Скільки ще загине? Чому у них, як і у Дженнсен, не повинно бути свого життя?

Вся вина за зруйновані долі лежала на Дому Ралів.

«Дженнсен. Здавайся».

Невже це ніколи не скінчиться?

«Grushdeva du kalt misht».

Себастян став просто самим останнім. Чи катують його зараз? Можливо, він теж розплачується своїм життям за допомогу їй?

«Здавайся».

Бідний Себастян!.. Вона відчула, як сильно їй хочеться, щоб він опинився поряд. Він такий сміливий, такий сильний…

«Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht».

Голос, наполегливий, вимогливий, лунав луною навколо, шепочучи слова, які не мали для неї ніякого сенсу.

Хитаючись, вона встала. Невже їй ніколи не доведеться жити своїм життям? І навіть мати свою власну свідомість? Чи повинна вона вічно слухати ці команди, вимовлені лордом Ралом, його голосом?

«Дженн…»

— Дай мені спокій!

Ні, вона повинна допомогти Себастяну!..

Вона знову пішла вперед, ставлячи одну ступню слідом за іншою, відкидаючи в сторони батоги винограду, прориваючись крізь низький чагарник. Густе листя, паланкіном нависаюче над нею, робило все навколо темним. Дженнсен не мала уявлення, який зараз час доби. Вона цілу вічність добиралася до Алтеї. І там провела цілу вічність. Напевно, час уже наближається до ночі. У кращому випадку — ранній вечір. І ціла вічність минула з тих пір, як вона залишила на лузі Тома.

«Дженнсен. Здавайся".

— Ні! Залиш мене!

Вона йшла за допомогою, але допомога виявилася ілюзією. Вона все своє життя покладалася на матір, а потім стала чекати, що їй допоможе Алтея. Пора б визнати, що все відтепер залежить від неї самої…

Один Творець знає, як вона втомилася від всього цього! А тепер ще була і зла. Але треба йти!..

Дженнсен різко зробила крок вперед, в болото, і пішла, розбризкуючи під ніг воду, ступаючи на корені і камені.

Вона зобов'язана допомогти Себастяну… Вона повинна повернутися за ним… Том чекає… Том відвезе її назад…

А що потім? Як вона збирається звільнити Себастяна?

Засапавшись, вона зупинилася і виявила, що підійшла до того місця, де воювала зі змією. Зараз вода була тихою і нерухомою, і не було ніяких коренів, які насправді виявилися повзучої тварюкою…

Стало набагато темніше. І не можна було зрозуміти, чи є щось в темних тінях під схиленими з берега гілками.

Чого вона чекає? Життя Себастяна висить на волосині!..

Дженнсен підняла спідниці і зробила крок у воду.

Пройшовши з півдороги, вона згадала, що збиралася підібрати якусь палицю, щоб перевіряти дно. Вона призупинилася, розмірковуючи, варто повернутися чи ні. Ззаду тепер було стільки ж води, скільки і попереду, тому вона продовжила шлях. Вона намацували ногою тверді корені (справжні!) і обережно ступала по них. Дивно, але поки що вона навіть не замочила спідниць!..

Щось ляснуло її по нозі. Дженнсен здригнулася і посковзнулася. Вона встигла побачила блиснулу луску і з величезним полегшенням зрозуміти, що це всього-навсього риба. Але рівноваги було вже не втримати, і Дженнсен, злетівши з кореня, ухнула в чорну воду. У неї ще вистачило часу на короткий вдих, а потім над головою зімкнулася вода.

Її оточив сутінок, проте, опускаючись, вона побачила бульбашки, що зметнулися вгору. Здивована і перелякана, вона скажено забовтала ногами, намагаючись торкнутися бодай чогось, щоб відштовхнутися і піднятися до поверхні. Нічого під ногами не було, тільки важкі черевики, які, замість того щоб служити опорою, тягнули її зараз на дно. Дженнсен замолотила руками, намагаючись виплисти на поверхню, але одяг її став ловчою мережею, який не дозволяв зробити жодного енергійного руху. Дженнсен охопив шок. Очі її розширилися, вона побачила смуги світла, тьмяного, переливчастого, блискучого, і пронизливий морок навколо неї.

Як швидко все сталося!.. Як нереально все тепер було!.. Вона з усіх сил намагалася утримати своє життя, а те вислизало крізь пальці…

«Дженнсен».

До неї наближалося щось темне і неясне. Легенй вже хворіли від нестачі повітря.

Алтея сказала, що ніхто не може пройти через болото. Тут живуть якісь тварюки, що розривають людей на частини. Один раз Дженнсен пощастило. Другий раз може і не пощастити…

Обійнята страхом, вона дивилася на підпливаючу до неї темну постать.

Вона не хотіла вмирати. Якийсь час тому їй здавалося, що вона хоче померти, але тепер вона знала: ні! Це було її єдине життя. Це було дорогоцінне життя, і більше вона не хотіла втрачати його.

Вона намагалася пливти до поверхні, до світла, але все навколо стало таким повільним, таким густим, таким важким…

«Дженнсен».

Голос звучав наполегливо.

«Дженнсен».

Щось наштовхнулося на неї. Вона побачила райдужні переливи зеленого кольору.

Це була та змія.

Якби Дженнсен могла, вона б закричала. Але сил більше не було, і залишалося тільки спостерігати, як довге звивне тіло тваруки початок укладати жертву в темну спіраль.

Сил не було. Легкі вже просто горіли. Дженнсен бачила себе як би з боку — як вона повільно опускається на дно, все далі і далі від поверхні, від життя. Вона начебто ще намагалася спливти наверх, до світла і повітря, але налиті свинцем руки просто погойдувались, як водорості в воді…

«Дженнсен».

Зараз вона потоне…

Темні кільця обвили її…

Було боляче…

Їй уявлялося раніше, що потонути — це як впасти в солодкі обійми приємної води…

Виявилося, зовсім не так. Було болючіше, ніж коли-небудь в житті. Гостра, нестерпна біль розривала грудну клітку. Страшенно хотілося зітхнути, але горло міцно здавило від думки, що це зітхання буде останнім. Дженнсен відчула, як кільця змії обвивають її. Треба було вбити цю тварюку, коли була така можливість. І зараз ще можна дістати ніж, але немає сил…

Одна тільки біль у грудях!..

Кільця змії тягнули її, і вона припинила всякий опір. Який сенс?..

«Дженнсен».

Вона здивувалася, чому голос не вимагає, щоб вона здалася, як робив це завжди. Втім, до чого вимагати? Вона і так вже здалася…

Щось штовхнуло її в руку. Тверде… Потім — в голову. Потім — в стегно…

Вона раптом зрозуміла, що її тягнуть уздовж берега, і коріння зачіпають тіло. Майже не усвідомлюючи себе, вона схопилася за них і з раптовим відчаєм потягнула. І зрозуміла, що тварюка обережно підштовхує її вгору.

Розійшлась в сторони вода. На Дженнсен обрушився потік звуків. Розкривши рота, вона ковтнула повітря. Раз, другий, третій, четвертий… підтягнулася вище, щоб плечі виявилися на вузлуватих коренях. Не було сил витягнути з води все тіло, але, принаймні, голова тепер на повітрі, і можна дихати.

О Творець, яке це щастя, коли повітря заповнює легені, і немає більше тієї болі і тієї байдужості!..

Важко дихаючи, із заплющеними очима, Дженнсен тремтячими пальцями вчепилася в корені. Головне, не зісковзнути знову у воду!..

З кожним подихом до неї поверталася сила. Нарешті, дюйм за дюймом, перехоплюючи руки, вона змогла витягти себе з води на берег і завмерла на боці, важко дихаючи, кашляючи, тремтячи і дивлячись, як всього в декількох дюймах від неї колишеться холодна важка мокра смерть.

Потім вона розгледіла голову змії, яка розрізала воду, легко, граціозно, беззвучно. Жовті очі спостерігали за Дженнсен.

Деякий час колишні вороги дивилися один на одного. Потім Дженнсен прошепотіла:

— Спасибі тобі…

І змія, немов зрозумівши, ковзнула в глибину.

Дженнсен уявлення не мала, про що думала ця тварюка і чому вона не спробувала знову вбити безпорадну, потопаючу людину. Може бути, після першого нападу вона вирішила, що Дженнсен занадто велика, щоб її з'їсти? Може бути…

Але чому вона допомогла? Можливо, це — знак поваги? Може бути, вона просто розглядала Дженнсен як конкурента в пошуках їжі і вирішила прибрати її зі своєї території? Може бути…

Як би там не було, змія врятувала їй життя. Дженнсен не любила змій, але ця врятувала її…

Все ще намагаючись вирівняти подих, вона почала рухатися, на колінах і ліктях, поповзом. Вода збігала з одягу і волосся. Дженнсен не могла стати на ноги — вона ще просто не довіряла своїм ногам. Було добре вже те, що вона може рухатися.

Незабаром вона прийшла в себе настільки, що, хитаючись, підвелася на ноги. Їй треба йти. Час закінчується…

Вона завжди любила ходити. І дуже скоро майже відновила сили. У душі народилося п'янке почуття від того, що вона знову жива і стала такою ж, як раніше. Тепер їй моторошно хотілося жити. І моторошно хотілося, щоб жив Себастян.

Ще більшу радість вона відчула, коли, нарешті, вибралася до місця, де з болота по ліз вгору знайомий скельний гребінь. Вона знайшла потрібне їй місце, вона не заблукала серед бездоріжжя трясовини, і скоро ця моторошна драговина залишиться лише в спогадах. Ставало все темніше, і Дженнсен згадала, що шлях нагору далекий і нелегкий. Дженнсен відчайдушно не хотілося провестити ніч поруч з болотом, але не менш страшно було і підійматися в темряві по хребту.

Ці страхи погнали її вперед. Поки ще світло, вона повинна рухатися. Спіткнувшись, вона згадала, що в деяких місцях по сторонах зяють провалля, і наказала собі бути більш обережною. Ніякі змії не допоможуть їй, якщо вона в темряві зірветься зі скелі. Продовжуючи підніматися, вона не переставала обдумувати те, що їй сказала Алтея. Дженнсен уявлення не мала, як звільнити Себастяна, але знала, що повинна зробити це — адже вона була його єдиною надією. Він врятував їй життя, тепер вона повинна врятувати його.

Їй страшенно хотілося побачити його усмішку, блакитні очі, їжачок сивого волосся. Їй була нестерпна сама думка про те, що його можуть катувати. Вона зобов'язана витягти його з лабетів ворогів.

Але як їй виконати цю неможливу задачу? Ну, для початку треба хоча б повернутися туди, вирішила вона. Може, до того часу вона і придумає який-небудь спосіб…

У Палац її відвезе Том. Том буде чекати, турбуватися. Том… А чому, до речі, Том допомагає їй?

Це питання виникло в її голові, як несподівано знайдений самородок, і застрягло у свідомості, ніби віха. Ось тільки куди її приведе ця віха?

Тому допомагає їй. Чому?..

Вона зосередилася на цьому питанні, продовжуючи підніматися по крутому гребеню. Том сказав, що у нього не буде миру в душі, якщо вона одна та ще й без припасів відправиться на захід. Він заявив, що вона помре, а він не може дозволити, щоб таке трапилося. Начебто досить здорові почуття…

Однак вона розуміла, що за цим щось криється. Він був так рішуче налаштований на допомогу їй, наче це був його обов'язок. Він жодного разу не поставив питання, що вона має намір зробити, лише запитав, як вона збирається йти, і зробив все, щоб допомогти. А потім заявив, що їй слід розповісти лорду Ралу про його допомогу, пояснити, що він, Том, хороша людина. Хоча кинуто це було мимохідь, він був цілком серйозний. Ось тільки що він мав на увазі?

Дженнсен розглядала питання з усіх боків, продовжуючи підйом на гребінь. У вологому повітрі з'явилися крики звірів. Їм відповідали здалеку таким же посвистом і криками. Теплі повітряні хвилі несли з собою болотні аромати.

Дженнсен згадала, що Том бачив її ніж. Вона відкинула поли плаща і виявила обрізані ремінці гаманця. Тоді він і побачив ніж.

Дженнсен зупинилася і випросталась.

Може, Том вирішив, що вона — якийсь… якийсь представник або агент лорда Рала? Може, Том подумав, що вона виконує важливу місію, доручену їй лордом Ралом? Може, Том вирішив, що вона особисто знає лорда Рала?

А може, все простіше? — Вона була повна наполегливої рішучості відправитися в, здавалося б, нездійсненний похід. — І він просто зрозумів, наскільки це важливо для неї…

Дженнсен рушила далі, пірнаючи під важкі гілки. Темрява продовжувала згущуватися, і Дженнсен з новим запалом взялася дертися вгору по крутому схилу. Вона згадала, як Том дивився на її руде волосся. Люди часто відчували занепокоєння, бачачи її волосся. Багато хто думав, що у неї є дар. Вона часто стикалася з людьми, які боялися її через її волосся. Вона навмисно використовувала цей страх в цілях власної безпеки. У першу ніч з Себастяном вона постаралася вселити йому думку, що у неї є спосіб захиститися за допомогою магії, якщо він проявить ворожі наміри. Цим же способом вона відлякала людей в таверні…

Темрява все густішала. Дженнсен розуміла, що продовжувати підйом в таких умовах небезпечно, але не зупинялася. Вона повинна йти вперед. Заради Себастяна…

Раптово щось темне пронеслося повз її лице. Дженнсен коротко скрикнула і ледь не впала, але істота вже помчала геть. Летюча миша… Дженнсен притиснула руку до грудей: серце шалено калатало. Воно билося так само швидко, як крила кажанів. Ці маленькі істоти вилетіли пополювати на мошок, які кишіли в повітрі.

Дженнсен постаралася не думати, що від переляку могла запросто оступитися і впасти в прірву, і продовжувала дерлася далі і далі, час від часу спотикаючись у темряві, тримаючись на дотик за скелю і намагаючись не збитися з шляху.

Пройшла вічність, і її стала турбувати нова думка: з настанням темряви в небезпеці опиниться Том. Яка-небудь тварюка під покривом ночі може вибратися з болота і схопити його. І, вийшовши до лугу, Дженнсен виявить, що Том і коні понівечені чудовиськами, створеними з магії алтеї…

«Припини, — сказала вона собі. — Всі приводи для тривоги не перебереш! "

І раптово вивалилася з заростей на відкритий простір.

Зовсім недалеко горіло багаття. Вона здивовано дивилася на нього, не вірячи своїм очам.

— Дженнсен! — Сидячий біля багаття Том підхопився і помчав до неї. Обхопив її за плечі. — Милостиві духи, з тобою все в порядку?

Вона кивнула, не в силах від втоми промовити ні слова. Він не побачив її кивка — уже біг до воза. Дженнсен важко впала на траву, намагаючись віддихатися і невимовно радіючи, що вибралася з болота.

Тому вже біг назад.

— Ви наскрізь мокра, — сказав він і накинув на неї ковдру. — Що сталося?

— Я була в воді.

На мить він перестав витирати їй обличчя кутом ковдри і насупився:

— Я не хочу втручатися у ваші справи, але не думаю, що це була гарна ідея.

— Ось і змія б з вами погодилася.

Він нахмурився ще більше і схилився до неї:

— Яка змія? Що сталося? Що ви маєте на увазі, говорячи про змію?

Все ще намагаючись віддихатися, Дженнсен мовчки махнула рукою. Вона так боялася, що темрява завадить їй дійти, що фактично протягом останньої години бігла вгору по крутому схилу. І зараз була на межі. Плечі її тремтіли. Всі пережиті страхи обрушилися на неї. Вона зрозуміла, що з усіх сил стискає мускулисту руку Тома. Він, схоже, не помічав цього або вдавав, що не помічає. І Дженнсен відсунулася, хоча було приємно відчувати його силу, надійність і щиру турботу.

Тому притягнув ще кілька ковдр:

— Вам вдалося дістатися до Алтеї?

Вона кивнула. Він простягнув їй бурдюк з водою, і вона почала пити — жадібно, безупинно, захлинаючись…

— Присягаюся, я жодного разу не чув, щоб хтось пройшов через болото! Ви бачили яку-небудь з цих тварюк?

— Навколо мене обвилася змія товщиною з вашу ногу. Я вдосталь на неї надивилася — набагато довше, ніж хотілося б.

— Оце так! — Він тихо присвиснув. — А чаклунка вам допомогла? Ви отримали від неї, що хотіли? Все в порядку? — Він раптом замовк, загнуздуючи цікавість. — Пробачте!.. Ви вся промерзла і промокла. Мені не варто задавати так багато питань.

— Ми з нею довго розмовляли. Не скажу, що я отримала, що хотіла, але знати правду краще, ніж ганятися за ілюзіями.

В його очах і рухах, коли він прикривав їй ноги ковдрою, відчувалася турбота.

— Значить, ви не отримали потрібної допомоги?.. І що будете робити далі?

Дженнсен дістала свій ніж. Тримаючи за лезо, простягнула до лиця Тома, так, щоб багаття висвітлило руків'я. Буква «Р» блищала так, немов була прикрашена дорогоцінними каменями. Дженнсен тримала ножа перед собою, як талісман, як офіційний документ, вилитий у сріблі, як звання людини високого рангу, якій не можна опиратися…

— Мені треба дістатися до Палацу.

Не гаючись, Том згріб її в оберемок з усіма ковдрами, немов вона важила не більше якого-небудь ягняти, і потягнув у візок. Він переніс її через борт і обережно посадив серед складених гніздом ковдр.

— Не турбуйтеся, я доставлю вас туди. Вам важко довелося. Тепер відпочивайте і дозвольте мені відвезти вас назад.

Дженнсен з полегшенням зрозуміла, що її підозри підтвердилися. І їй здалося, що тіло її вкрите чимось слизьким, немов вона знову впала в болото. Вона брехала Тому, використовувала його. Це було недобре, але вона не знала, що ще робити.

Перш ніж він відійшов до коней, вона схопила його за руку:

— Том, ви не боїтеся допомагати мені? Адже я займаюся чимось таким…

— Небезпечним? — Закінчив він. — Те, чим ризикую я — ніщо в порівнянні з тим, чим ризикуєте ви. — Він показав на її руде волосся, яке розметалося. — Я в порівнянні з вами не являю собою нічого особливого. І радий, що ви дозволяєте мені зробити хоч таку малість.

— Я зовсім не така незвичайна, як вам здається. — Раптово Дженнсен відчула себе маленькою дівчинкою. — Я просто роблю те, що повинна.

Том підіткнув їй під спину ковдру.

— Я зустрічаю багато людей. І мені не треба пояснювати, що ви відрізняєтесь від них.

— Знаєте, Том… Це секретна справа, і я не можу розповісти вам про нєї. Вибачте, але не можу.

— Звичайно, не можете. Тільки незвичайні люди носять із собою незвичайну зброю. Я не чекаю від вас ніяких пояснень і не збираюся ставити питання.

— Спасибі вам, Том! — Від його щирості Дженнсен відчула ще більшу огиду до себе й з вдячністю стиснула його руку. — Я можу сказати вам одне… Це дуже важливо, і ваша допомога велика.

Він посміхнувся.

— Загорніться в ковдри і обсохніть. Ми швидко доїдемо до Азерітських рівнин. А там — зима. Якщо ви будете мокрою, зовсім замерзнете.

— Спасибі вам, Томе! Ви — хороша людина. — Дженнсен звалилася на ковдри, не в силах сидіти.

— Я сподіваюся, що ви розповісте про це лорду Ралу, — промовив він з легким смішком.

Не минуло й кількох хвилин, як він запріг коней, загасив багаття і підійнявся на сидіння воза.

Але Дженнсен цього вже не бачила — вона міцно спала.

25

Сидячи в підстрибуючому возі, Дженнсен спостерігала, як наближається знайоме величезне плато. Ранкове сонце освітлювало кам'яні стіни Народного Палацу, і вони відливали теплими пастельними тонами. Хоча вітер стих, ранкове повітря все ще було пронизливо-холодним. Після смердючих боліт плоска суха пахнуча каменем рівнина здавалася батьківською хатою.

Але Дженнсен кінчиками пальців потирала лоб, намагаючись послабити тупий біль, пульсуючий в скронях. Том їхав всю ніч, а вона спала в теплі ковдр, але, здається, спала погано і недостатньо довго.

— Шкода, що лорда Рала тут немає.

Вражена, Дженнсен відволіклася від своїх думок і широко розкрила очі.

— Що?

— Лорд Рал там. — Її супутник вказав направо, на південь. — Шкода, що його тут немає, щоб допомогти вам.

Він знову махнув рукою на південь, у напрямку до Старого світу.

Якось мати розповідала Дженнсен про узи, що з'єднують д'харіанців з лордом Ралом. За допомогою давньої і таємної магії д'харіанці якимось чином могли відчувати, де знаходиться лорд Рал. Хоча сила зв'язку у д'харіанців розрізнялася, кожен з них в тій чи іншій мірі володів нею.

Що отримував від такого зв'язку лорд Рал, Дженнсен не знала. Вона вважала, що це ще один спосіб керувати людьми. Їм з матір'ю, проте, це не допомогло уникнути лещат Даркена Рала.

З розповідей матері Дженнсен усвідомлювала цей зв'язок, але сама нічого в такому роді не відчувала. Може бути, це малося у неї в занадто малій мірі. Мати казала, що ця здатність не має нічого спільного з шануванням лорда Рала, що це — в чистому вигляді магічний зв'язок, і він підпорядковується зовсім не почуттю відданості по відношенню до цієї людини. Дженнсен пам'ятала випадки, коли мати, бувало, завмирала в отворі дверей або біля вікна, або взагалі в лісі, уважно прислухаючись до чогось. Дженнсен знала, що в цей час мати вловлює узи, що зв'язували її з Даркеном Ралом, визначаючи, де він і наскільки близько. Було тільки прикро, що це відчуття нічого не підказувало про тих чудовиськ, яких батько посилав по сліду своєї дочки.

Будучи д'харіанцем, Том не вважав зв'язок з лордом Ралом чимось надприродним і тільки що дав Дженнсен дуже корисну інформацію: лорда Рала немає в Палаці. Ця новина зміцнила її надії. На одну перешкоду ставало менше. Напевно, лорд Рал знаходиться в Старому світі, воює з людьми, що живуть там. Себастян же розповідав їй…

— Так, — нарешті озвалася вона, — шкода…

Ринкова площа вже була повна народу. Стовпи пилу піднімалися над зібраним тут натовпом і над ведучою на південь дорогою. Дженнсен задумалася, чи тут вже ковбасниця Ірма. Дженнсен нудьгувала по Бетті. Вона так хотіла побачити скажено метляючий при вигляді подруги хвостик кози, почути її повне захвату бекання!..

Може, Ірма прийде на старе місце?.. Але Дженнсен знову доведеться залишити Бетті, щоб пройти в Палац. І буде довгий підйом по сходах, а потім вона повинна знайти, де тримають Себастяна…

Поки візок трясло по твердому грунту Азерітських рівнин, Дженнсен невідривно дивилася на пустельну дорогу, яка, звиваючись, огинала плато збоку.

— Їдьте по цій дорозі, — сказала вона.

— Що? — Не зрозумів Том.

— Їдьте по дорозі, що веде до Палацу.

— Ви впевнені, Дженнсен? Не думаю, що це мудре рішення. Вона тільки для офіційних протоколів.

— Їдьте по цій дорозі!

Він стьобнув коней і звернув убік від ринку, до вказаної Дженсен дороги. Бічним зором Дженнсен бачила, як він кидає погляди на свою загадкову пасажирку.

Солдати, що стояли біля початку плато, мовчки спостерігали за наближенням возу. Коли вони виявилися зовсім поряд, Дженнсен витягла свій ніж.

— Не зупиняйтеся, — сказала вона Томові. Він здивовано озирнувся:

— Що? У них, знаєте, є луки. Дженнсен не відриваючись, дивилася вперед.

— Просто продовжуйте їхати.

Коли вони досягли солдатів, Дженнсен вийняла ніж, взяла його за лезо і витягнула руку, привертаючи увагу охоронців. І продовжувала дивитися на дорогу попереду, всім своїм виглядом показуючи, що її не варто відволікати на розмови.

Кілька людей дивились на руків'я, прикрашене орнаментованою буквою «Р», що спалахувало у них перед очима. Ніхто не ворухнувся, щоб зупинити візок. Ніхто не збирався натягувати тятиву. Том тихенько свиснув. Віз, гуркочучи, минув охорону і покотився далі.

Роблячи повороти, дорога плавно піднімалася по плато. У деяких місцях вона була достатньо широкою, але часом звужувалася, і доводилося їхати мимо запаморочливої прірви. З кожним крутим поворотом відкривався новий вид на розстелені далеко внизу Азерітські рівнини. Вдалині вони замикалися горами, що ховалися в блакитно-сизому серпанку.

Коли візок під'їхав до мосту, довелося все ж таки зупинитися: міст виявився піднятий. Віра Дженнсен в себе і в свій план згасла, коли вона зрозуміла, що швидше за все саме це, а зовсім не сміливий блеф, було причиною того, що солдати внизу безперешкодно пропустили їх. Вони знали, що гостя не подолає прірву, поки варта не опустить міст. Вони знали, що вона не зможе проникнути в Палац незваною, і в той же час не наважилися перешкоджати жінці, у якої було те, що дуже схоже на офіційний пропуск, отриманий, може бути, від самого лорда Рала. Більше того, Дженнсен тепер зрозуміла, що таким чином солдати ізолювали людей, які, на їхню думку, могли вторгнутися в Палац, в такому місці, звідки не можна ні втекти, ні отримати підкріплення. Будь-який ворожий шпигун буде зупинений тут.

Не дивно, що Том не хотів їхати по цій дорозі.

Їх коні, розігріті підйомом в гору, нетерпляче трясли головами. Один із солдатів вийшов вперед і взяв коней за вуздечку, втихомирюючи їх. Інші солдати підійшли до воза збоку.

— Добрий день, сержант, — гукнув Том.

Солдат, до якого він звернувся, уважно оглянув візок. Виявивши, що він майже порожній, сержант глянув на їздців.

— Добрий день.

Дженнсен знала, що зараз не час для боязкості. Якщо вона зазнає поразки, все буде втрачено. І не тільки для Себастяна — сама вона, швидше за все, теж приєднається до нього. Ні в якому разі не можна втрачати самовладання!..

Коли сержант підійшов, вона нахилилася до нього, тримаючи ніж так, щоб він бачив рукоять. Немов показувала королівський пропуск…

— Опустіть міст! — Сказала вона перш, ніж він відкрив рот.

Сержант оглянув рукоять ножа і зустрівся очима з її наполегливим поглядом:

— У якій ви справі?

Себастян пояснював їй, як треба блефувати. Вона знала, що це треба зробити природно. І тепер мала твердий намір як врятувати його, так і сама вибратися звідси живою. І хоча серце її шалено калатало, вона зробила суворе, але не напружене обличчя.

— У справі лорда Рала. Опустіть міст!

Їй здалося, що сержант дещо сторопів від її тону. Потім він ще більш насторожився, риси його обличчя напружилися.

— Мені потрібно трохи більше, ніж це, пані. — Він не збирався здавати свої позиції.

Дженнсен крутила ніж у руках, повертаючи між пальцями туди і назад. Полірований метал блищав. Потім вона різко засунула орнаментовану букву «Р» під ніс сержанту і демонстративно відкинула капюшон плаща, відкриваючи сонцю і очам солдатів копицю рудого волосся. За поглядами охоронців було видно, що її натяки цілком зрозумілі.

— Я знаю, що ви на службі, — сказала Дженнсен з вражаючим спокоєм, — але і я на службі. Я виконую завдання лорда Рала. Я впевнена, що ви зможете зрозуміти, як буде незадоволений лорд Рал, якщо я стану обговорювати своє завдання зі всіма, хто мене про нього запитає. Тому я не має наміру цього робити, але можу сказати вам, що мене б тут не було, якби не справа надзвичайної важливості. Сержант, ви змушуєте мене витрачати дорогоцінний час. Швидше опускайте міст!

— А як все-таки ваше ім'я, пані? Дженнсен нахилилася так, щоб її похмуре обличчя виявилося прямо перед сержантом.

— До тих пір поки ви не опустите міст, сержант, я залишуся у вашій пам'яті як пані Неприємність, послана самим лордом Ралом.

Сержант, за спиною якого знаходилося підкріплення з декількох дюжин людей зі списами, арбалетами, мечами і сокирами, не здригнувся. Він подивився на Тома:

— А ти яке маєш до цього відношення? Том знизав плечима:

— Я просто веду візок… На вашому місці, сержант, б я не став чинити перешкод цій жінці.

— Ось як?

— Так, саме так, — переконано сказав Том.

Сержант довго, важким поглядом, дивився Тому в очі. Нарешті знову подивився на Дженнсен, обернувся і став крутити рукою, даючи стражникові знак опустити міст.

Дженнсен показала ножем у бік Палацу:

— Як мені знайти місце, де утримують ув'язнених?

Коли механізм з мірним стуком почав працювати, а міст — опускатися, стражник обернувся до Дженнсен.

— Ви можете запитати в охорони нагорі. Вони направлять вас куди треба, пані.

— Спасибі, — сказала Дженнсен, показуючи, що розмова закінчена, випрямляючи спину і дивлячись прямо перед собою.

Як тільки міст з глухим стуком опустився, сержант подав їм сигнал рухатися. Том кивнув на знак подяки і стьобнув коней віжками.

Дженнсен треба було грати роль протягом всього шляху. Вона раптом виявила, що гра її живиться по-справжньому сильною злістю.

Вона, однак, стривожилася, коли Том теж взяв участь у цьому блефі. Їй не хотілося користуватися такою його допомогою.

— Ви хочете побачити ув'язнених? — Спитав Том. Вона згадала, що ніколи не говорила йому, навіщо хоче повернутися у Палац.

— Так. Вони помилково взяли одну людину під варту. Я вирішила подбати про те, щоб її звільнили.

Як тільки вони переправилися через міст, Том стьобнув коней віжками.

— Попросіть капітана Лернера, — сказав він нарешті.

Дженнсен глянула на нього, здивована:

— Це ваш друг?

Те, злегка підкидаючи віжки, загорнув повозку за поворот.

— Не знаю, чи можу я назвати його своїм другом. Пару раз я мав з ним справу.

— Вино?

Том посміхнувся:

— Ні. Інші справи.

Він явно не хотів говорити про ці «інші справи».

Поки вони піднімалися по плато, Дженнсен дивилася на розкинуті внизу Азерітські рівнини і на далекі гори. Десь там, за цими рівнинами, за цими горами, лежала свобода.

Нагорі дорога вперлася в величезні ворота в масивній зовнішній стіні Палацу. Стражники перед воротами жестами наказали їм проїздити, а потім взялися свистіти у свистки, попереджаючи інших, невидимих звідси стражників за стіною. Дженнсен зрозуміла, що про їх прибуття вже повідомлено.

Вона мало не задихнулася від подиву, коли вони перетнули короткий тунель в масивній зовнішній стіні. Перед ними розстелився величезний простір. Галявини і живоплоти обрамляли звивисту дорогу, яка піднімалася до пагорба зі сходами. До пагорба було не менше півмилі. Тут і там знаходилися групи солдатів в міцних шкіряних обладунках і металевих кольчугах, поверх яких були надіті вовняні мундири. Багато солдатів вишикувалися вздовж дороги, тримаючи списи абсолютно однаковим чином. Ніхто з цих людей не тинявся без діла. І вони анітрохи не були здивовані, побачивши візок, що піднімався по дорозі.

Для Тома, схоже, все навколо було не в новинку. Дженнсен намагалася робити вигляд, що її теж не вражає навколишній величний вигляд.

Перед сходами їх чекала група стражників близько сотні людей. Тому направив візок в кишеню, яку утворили стражники, загородивши частину дороги. Дженнсен побачила трьох чоловік, які стояли на сходах, спостерігаючи за солдатами. У двох були накидки срібного кольору. Між ними, сходинкою вище, стояв чоловік, одягнений в біле; руки його були розставлені в різні боки, і видно було рукави, облямовані золотою, виблискуючою на сонці стрічкою.

Том зупинив воза, а один із солдатів взяв коней за вуздечку. Перш ніж Том почав злазити, Дженнсен поклала руку йому на плече:

— Ви далі не підете.

— Але…

— Ви зробили достатньо. Далі я впораюся сама.

Погляд блакитних очей оцінююче пробіг по охоронцям, вартуючим навколо воза. Схоже, він не хотів поступатися їй.

— Не думаю, що буде гірше, якщо я піду з вами.

— Я б воліла, щоб ви повернулися до своїх братів.

Він глянув на її руку на своєму плечі, потім подивився їй в очі.

— Ну, якщо ти дійсно цього хочеш, — сказав він майже пошепки. — Чи побачу я тебе знову?

Це прозвучало не стільки питанням, скільки проханням. Після всього, що він для Дженнсен зробив, вона не могла відмовити йому в такій простій речі.

— Коли я звільню мого друга, нам знадобиться купити коней. Я прийду до твого місця на ринку.

— Обіцяєш?

— Я повинна заплатити тобі за послуги, пам'ятаєш? — Зовсім тихо сказала вона.

На його обличчі з'явилася знайома крива посмішка.

— Я ніколи не зустрічав нікого, схожого на тебе, Дженнсен. Я… — Він глянув на солдатів, згадав, де вони знаходяться, і прокашлявся: — Я вдячний вам за те, що ви дозволили мені зіграти цю невелику роль, пані. Сподіваюся на ваше слово і у всьому іншому.

Дженнсен гаряче сподівалася, що по її квапливій посмішці він зрозуміє, наскільки вона вдячна йому за допомогу, оскільки здогадувалася, що може і не виконати обіцянку побачитися з ним.

Могутньою рукою він обхопив її і сказав тихо й урочисто:

— Сталь проти сталі, щоб він зміг скористатися магією проти магії.

Дженнсен не зрозуміла, що він має на увазі, але, дивлячись в очі, які напружено дивилися на неї, відповіла впевненим кивком.

Вона не хотіла, щоб солдати помітили в її поведінці якусь слабкість, тому відразу злізла з воза і зупинилася перед людиною, який видалася їй головною. Вона дозволила йому мигцем поглянути на ніж і вклала лезо в піхви.

— Мені потрібно бачити людину, яка відповідає за утримання у вас ув'язнених. Якщо пам'ять мені не зраджує, його звуть капітан Лернер.

Людина насупила брови:

— Ви хочете бачити капітана тюремної охорони?

Дженнсен не знала звання цієї людини. Вона мало розбиралася у військових справах, знаючи одне: солдати, на зразок цих, завжди намагалися вбити її. Ця людина могла бути і генералом, і капралом. По одягу чоловіка та його поведінці вона зробила висновок, що його звання явно вище капрала. Але вона боялася помилитися і вирішила, що буде безпечніше проігнорувати питання взагалі.

Вона відповіла різким помахом руки:

— У мене немає цілого дня в запасі. Мені, звичайно, буде потрібен ескорт. Кілька людей буде цілком достатньо.

Піднімаючись сходами, вона обернулася і побачила, що Том підморгує їй. Це вселило в неї бадьорість. Солдати розійшлися в сторони, щоб пропустити від'їжджаючий віз, і Том стьобнув коней віжками. Дженнсен було боляче дивитися, як він їде — його присутність заспокоювала. Він відволікав Дженсен від страхаючих її думок.

— Ви, — сказала вона, вказуючи на людину в білому одязі, — відведете мене туди, де тримають ув'язнених.

Ця людина, лисина якої просвічувала крізь рідіюче сиве волосся, підняла вгору палець, відсилаючи більшу частину снуючих навколо солдатів назад, на свої пости. Офіцер загадкового для неї звання і дюжина солдатів залишилися за нею.

— Можу я поглянути на ніж? — Ввічливо запитав чоловік у білому одязі.

Дженнсен підозрювала, що людина, що має право відсилати охоронців, повинна бути важливою персоною. Важливі персони в Палаці лорда Рала повинні мати дар. А якщо він справді належить до обдарованих, то він тут же виявить, що вона — дірка в світі.

Дженнсен також прийшло в голову, що зараз невдалий час для того, щоб викласти все начистоту. І ще більш невдалий час для того, щоб рвонутися до воріт. Їй залишалося сподіватися, що він — чиновник з Палацу і не наділений даром.

Багато солдатів все ще спостерігали за нею. Дженнсен недбало вийняла ніж з піхов і протягнула ніж з таким лицем, що всім стало ясно: невідома гостя втрачає терпіння. Вона тримала ножа перед очима людини в білому так, щоб він міг бачити орнаментовану букву «Р» на рукояті.

Він якийсь час дивився, скосивши очі, на зброю, потім знову звернув свою увагу на Дженнсен.

— Це що, справжній?

— Ні, — огризнулася Дженнсен. — Я сама відлила його, сидячи біля багаття минулої ночі. Ви збираєтеся відвести мене туди, де тримають ув'язнених, чи ні?

Людина граціозно простягнув руку:

— Якщо ви підете за мною, пані.

26

Чиновник в білому піднімався вгору по щаблях, а з його боків крокували дві людини в срібних шатах. Дженнсен трималася позаду цих людей, на відстані, яку вона вважала безпечною. Людина в білому помітила, що вона відстає, і уповільнив крок, щоб дати їй можливість наздогнати їх. Вона, у свою чергу, збавила крок, дотримуючись колишньої дистанції. Людина в білому нервово озирнулася і пішов ще повільніше. Дженнсен знову зменшила крок. Процесія зробилася зовсім повільною.

Коли вони досягли наступного прольоту широких мармурових сходів, людина в білому знову озирнулася. Дженнсен нетерпляче махнула йому рукою. Він, нарешті, зрозумів, що гостя не має наміру йти поруч, а хоче, щоб він очолив процесію. І він прискорив кроки, дозволяючи їй зберегти необхідну дистанцію.

Офіцер невідомого звання і дюжина солдатів слідували за нею, намагаючись дотримуватися таку ж дистанцію, яку вона зберігала з ідучим попереду. Всім чоловікам було нелегко. Цього Дженнсен і добивалася: як і її руде волосся, неухильне дотримання дистанції не давало їм заспокоїтися.

Пологі мармурові сходи переривалися широкими площадками, і тут ноги відпочивали перед новим сходженням. Нагорі сходів, за потужними колонами, виднілися високі, прикрашені рельєфом двері. Весь фасад Палацу, що підносився над ними, являв собою один з найвеличніших видів, які доводилося зустрічати Дженнсен, але її свідомість зараз було зосереджено зовсім не на складній архітектурі входу в будівлю. Вона думала про те, що знаходилося всередині.

Вони минули тінь від піднесених колон і швидко увійшли в якісь двері. Солдати все ще шлейфом тягнулися за Дженнсен; їх зброю на ходу побрязкувала; звук кроків по полірованій мармуровій підлозі луною віддавався від стін.

Незабаром процесія привернула увагу мешканців Палацу. Ідучі у своїх справах, розмовляючі один з одним, прогулюючись по коридорах, — вони оберталися в сторону чиновників в білому і срібному, солдатів і жінки з рудим волоссям. По її одежі було видно, що вона тільки що з дороги. Дженнсен свого одягу не соромилася: її вид додавав відчуття терміновості і таємничості. А реакція роззяв мимоволі заражала тими ж почуттями і ескорт.

Людина в білому пошепталася з двома своїми супутниками, вони кивнули і зникли за найближчим рогом. Охорона слідувала за Дженнсен на колишній відстані.

Процесія запетляла по лабіринту з невеликих коридорів. Підійшла до вузьких спіральних сходів, піднялася по них, пройшла по якихось пустельних залах, по напівтемних коридорах, кілька разів спустилися по найрізноманітнішого виду сходах… Зрештою Дженнсен втратила всяку орієнтацію. Однак, оскільки сходи були похмурими і запорошеними, а коридори пропахли цвіллю, вона вирішила, що людина в білому веде її по Палацу найкоротшим шляхом.

Це обнадіювало, бо означало, що її сприймають всерйоз. Це допомагало їй. Вона весь час повторювала собі, що є важливою людиною, особистим представником самого лорда Рала, і не дасть нікому завадити їй. Всі вони тут тільки для того, щоб допомогти їй. Це — їхня робота, їхній обов'язок…

Запам'ятати всі повороти і спуски, які вони здійснили, було абсолютно безнадійно, і вона вирішила зосередитися на тому, що їй належало зіграти.

В першу чергу вона нагадала собі, що для неї не повинно мати значення, в якому стані знаходиться Себастян. Треба проявити стриманість — не розплакатися і не кинутися йому на груди, — інакше їм обом буде тільки гірше. Вона сподівалася, що, побачивши його, не забуде про це.

Людина в білому повернула на чергові, кам'яні, вузькі, як колодязь, сходи.

З-під відколотої фарби на металевих поручнях проступала іржа. Незручні круті прольоти спіраллю спускалися вниз і, нарешті, вийшли в коридор, освітлений тріпотливим світлом стоячих на підлозі факелів.

Двоє вже у знайомому срібному одязі очікували їх біля підніжжя сходів. Сизий дим висів під низькими кроквами, пахло смердючою палаючою смолою. Дженнсен помітила, що її подих в холодному повітрі перетворюється в пару. Вона фізично відчула, як глибоко вони опинилися під Народним Палацом. У неї майнуло знайоме неприємне відчуття темної болотної води над головою.

Уздовж похмурого кам'яного коридору тяглися двері, розташовані на однаковій відстані одна від одної. У деяких дверях, здається, виднілися пальці, які вчепилися в краї маленьких грат.

Звідкись здалеку доносився сухий кашель, що відбивався від стін луною. Схоже, що людей сюди посилали не в покарання, а з метою убити.

Перед одними з залізних дверей стояв чоловік могутньої статури, розставивши ноги, руки за спиною, підборіддя задерте. Він так холодно глянув на Дженнсен, що вона злякалася. Їй захотілося втекти звідси. Чому вона вирішила, що зможе здійснити задумане? Зрештою, хто вона така? Та ніхто, що б там не говорила Алтея!.. Ех, самій би так вірити в свої здібності, як вірила Алтея…

Дивлячись Дженнсен в очі, людина в білому сказав:

— Капітан Лернер. Як ви і просили. — Він повернувся до громили і простягнув руку в бік Дженнсен. — Особистий представник лорда Рала. Так вона говорить.

Капітан похмуро посміхнувся йому.

— Спасибі вам, — сказала Дженнсен людям, які супроводжували її. — Це все.

Людина в білому відкрила рот, але, зустрівшись з нею очима, воліла просто кивнути. І повів двох помічників у срібному одязі і дюжину солдат геть.

— Я шукаю людину, яка, як я чула, потрапив у в'язницю, — сказала Дженнсен капітану Лернер.

— Навіщо?

— Хтось все переплутав. Цю людину взяли помилково.

— Хто сказав, що це — помилка?

Дженнсен вийняла ніж з піхов і, тримаючи за лезо, безпристрасно показала капітану руків'я:

— Я кажу.

Холодні, як сталь, очі вдивився в орнамент на рукояті.

Капітан продовжував стояти в розслабленій позі, загороджуючи собою металеві двері. Дженнсен підкинула ніж, спритно спіймала його за руків'я і одним рухом вклала в піхви.

— Свого часу я теж носив такий, — сказав капітан, кивнувши на ніж. — Кілька років тому.

— Але більше не носите? — Дженнсен натиснула на ніж, і замок піхов клацнув.

Тут же відгукнулося з темряви луна.

Капітан знизав плечима:

— Коли тобі весь час доводиться ризикувати своїм життям заради лорда Рала, це вимотує.

Дженнсен злякалася, що він запитає що-небудь про лорда Рала, і вирішила присікти цю можливість.

— Значить, ви служили ще Даркену Ралу. Тоді мій час ще не настав. Напевно знати його — велика честь.

— Ти явно не знала цієї людини.

Дженнсен злякалася, що не пройшла перше випробування. Вона вважала, що всі, хто служить тут, повинні бути вірними прихильниками лорда. Вона була впевнена, що, вирішивши так, не помилишся. Виявляється, помилишся…

Капітан Лернер відвернувся убік і сплюнув. Тепер він дивився на неї з викликом.

— Даркен Рал був збочений виродок. Я завжди хотів засунути його ніж йому ж між ребер.

Незважаючи на переляк, Дженнсен вдалося зберегти холодну вираз обличчя.

— Так чому ж не зробили цього?

— Коли весь світ божеволіє, бути нормальним не вигідно. Зрештою, я сказав їм, що став занадто старий, і почав працювати тут. І знайшовся кращий за мене, який врешті-решт таки послав Даркена Рала до Володаря.

Дженнсен була приголомшена таким несподіваним проявом почуттів. Вона не знала, чи дійсно ця людина ненавиділа Даркена Рала, чи це тільки слова, щоб проявити свою відданість новому лорду Ралу, Річарду, який убив свого батька і захопив владу. Вона спробувала зберегти спокій:

— Ну, Том казав, що ви — зовсім не тупий. Схоже, він знає, про що говорить.

Капітан засміявся природним, глибоким, розкотистим сміхом, який був настільки несподіваним для людини з такою похмурою зовнішністю, що Дженнсен і сама мимоволі посміхнулася.

— Вже Том той знає! — Він ударив себе кулаком у груди, віддаючи честь.

Обличчя його зм'якло, з'явилася доброзичлива усмішка.

«Знову Том допоміг мені», — подумала Дженнсен. І теж притиснула кулак до серця. Схоже, так і треба було зробити.

— Я — Дженнсен.

— Дуже радий, Дженнсен! — Капітан зітхнув. — Можливо, знай я нового лорда Рала так само, як ти, я все ще служив би разом з тобою. Але до того часу я вже кинув службу і перейшов сюди. Новий лорд Рал все змінив, всі правила, він весь світ перевернув догори дном.

Дженнсен розуміла, що ступає на хиткий грунт. Вона не знала, що мала на увазі ця людина, і боялася ляпнути щось не те. Вона просто кивнула і поспішила пояснити причину своєї появи тут.

— Я розумію, чому Том порадив мені зустрітися саме з вами.

— У чому ж справа, Дженнсен?

Дженнсен глибоко зітхнула. Вона обдумувала майбутнє і була готова приступити до справи.

— Знаєте, ті, хто служить лорду Ралу, не завжди можуть дозволити собі розповісти про те, що ми робимо і хто ми такі.

Капітан Лернер кивнув головою:

— Звичайно.

Дженнсен склала руки на грудях, немов хотіла приглушити биття серця. Вона вгадала вірно.

— Зі мною працює одна людина. Я дізналася, що він потрапив до в'язниці. Мене це аніскільки не дивує. Хлопець виділяється з натовпу, але для наших справ це часто просто необхідно. Характер його місії був такий, що йому довелося з'явитися в Палаці озброєним, і це викликало підозру у охоронців. Раніше він тут не бував, тому не знав, кому можна довіряти. А головне, ми займаємося зрадниками.

Капітан спохмурнів, потираючи щелепу:

— Зрадниками? У Палаці?

— У нас немає повної впевненості, але, схоже, що сюди вліз противник, якого ми і намагаємося відшукати. Тому хлопець не міг нікому тут довіритися. Якби чужі вуха почули, хто він насправді, виникла б небезпека для багатьох з нас. Я сумніваюся, що він назвав своє справжнє ім'я, хоча міг — Себастян. Знаючи, в якій ми небезпеці, він розуміє, що, чим менше скаже, тим менше ризику буде для решти членів нашої команди.

Капітан уважно слухав і, схоже, був поглинений історією.

— Жоден в'язень не назвався таким ім'ям. — Він знову насупився. — Як виглядає твій хлопець?

— На кілька років старший за мене. Блакитні очі. Коротке сиве волосся.

— Є такий.

— Тобто інформація виявилася вірною? Він у вас? — Дженнсен хотілося струснути цю людину, хотілося запитати, чи не заподіяли чи вони Себастяну страждання, хотілося кричати, щоб його негайно випустили…

— Так, він у нас. Якщо ти говориш саме про ту людину… У всякому разі, він підходить під твій опис.

— Добре. Мені треба, щоб його випустили. У мене термінова справа, і я не можу дозволити собі ніякої затримки. Нам необхідно відразу забратися звідси, поки слід ще не охолов. І буде краще, якщо з його звільнення не влаштують спектаклю. Нам треба вислизнути непомітно, щоб було якомога менше контактів з солдатами. Можливо, вороги прониклишли в саму варту.

Капітан Лернер схрестив руки на грудях і, зітхнувши, нахилився до неї, як старший брат до молодшої сестри:

— Дженнсен, ти впевнена, що це один з ваших людей?

Дженнсен боялася переграти свою роль:

— Його вибрали для цього завдання спеціально. Дивлячись на нього, ніколи не скажеш, що він один з наших людей. Себастян вміє так підійти до ворога, що у них не виникає ніяких підозр.

— Але ти впевнена, що знаєш, що у нього на серці? Ти впевнена, що він не збирається завдати шкоди лорду Ралу?

— Себастян один з наших — в цьому я впевнена. Але я не впевнена, що людина, яку ви затримали, це мій Себастян. Я повинна подивитися на нього. Якщо це Себастян, я повинна дати йому прочухана і нове завдання.

— Добре! — Капітан Лернер рішуче кивнув головою. — Якщо це той чоловік, я, принаймні, взнаю його ім'я. — Він повернувся до залізних дверей і засунув руку в кишеню, за ключами. — Якщо це він, йому пощастило… Ти прийшла перш, ніж одна з цих дамочок в червоному встигла поставити йому питоси. З нього б вичавили не лише ім'я. Так що він і сам вберігся, і тебе вберіг від неприємностей.

Дженнсен охопила бурхлива радість — Морд-Сіт не встигли замучити Себастяна тортурами.

— Коли займаєшся справами лорда Рала, тримаєш рот на замку, — сказала вона. — Себастян знає ціну мовчання.

Капітан хмикнув, погоджуючись, і повернув ключ. Гулко клацнув засув.

— Заради нинішнього лорда Рала я готовий тримати рот на замку, навіть якщо всі Морд-Сіт почнуть задавати питання… Втім, ти краще за мене знаєш лорда Рала, так що немає необхідності пояснювати це.

Дженнсен не дуже зрозуміла, але нічого не запитала. Капітан штовхнув двері, і вони повільно відчинилися, відкриваючи довгий коридор, освітлений декількома свічками. З кожного його боку знаходилися двері з маленькими загратованими віконцями. Вони проходили повз ці віконечка, і безліч рук тяглося до них, намагаючись дотягнутися і схопити. З темряви лунали благання, брудні лайки і прокльони. По кількості протягнутих рук і по числу голосів Дженнсен зрозуміла, що в кожній камері міститься по кілька людей.

Вона слідувала за капітаном, все далі заглиблюючись у фортецю-в'язницю. Коли ув'язненим вдавалося розгледіти, що йде жінка, вони починали викрикувати непристойності. Дженнсен була вражена цими грубими вигуками і знущальним реготом, але постаралася приховати свої почуття, надівши на обличчя маску спокою.

Капітан Лернер тримався центру коридору, час від часу вдаряючи по витягнутих руках ув'язнених.

— Бережись! — Попередив він її.

Дженнсен ще не встигла нічого зрозуміти, коли хтось кинув у неї якийсь брудний комок. Той пролетів мимо, хляпнувся об протилежну стіну, і Дженнсен з огидою побачила, що це гімно. До забави підключилося ще кілька ув'язнених, і Дженнсен раз у раз доводилося ухилятися і відскакувати. Капітан раптово штовхнув ногою двері, за якими черговий ув'язнений готувався зробити черговий кидок. Гуркіт рознісся по всьому коридору, послуживши застереженням «стрілкам», і вони відступили в глибину камер. І лише переконавшись, що його загроза зрозуміла, злобно блискаючий очима капітан пустився в подальший шлях.

Дженнсен, не стримавшись, запитала:

— У чому звинувачують цих людей?

Капітан впівоберта озирнувся:

— Кого як… Вбивства, насилля та інше в тому ж дусі. Кілька людей — з тих, за ким ти полюєш. Шпигуни…

Сморід став таким, що у Дженнсен перехопило подих. Дика лють ув'язнених була їй зрозуміла, але навіть незважаючи на симпатію до людей, які боролися з жорстоким правлінням лорда Рала, їх поведінка була справжнісіньким свинством. І Дженнсен не відступала від капітана Лернера ні на крок, поки він, нарешті, не звернув у боковий прохід. Він підійшов до ніші, висіченою в стіні, дістав лампу і запалив її від найближчої свічки. Світло від лампи не тільки не розігнало цю жахливу темряву, але і зробило її ще більш лякаючою.

Чергові відкриті ключем двері вивели їх до нового коридору, де двері розташовувалися ближче одні до одної. Дженнсен здогадалася, що це камери-одиночки. В одне з віконець раптово просунулася брудна, покрита виразками рука, спробувала схопити Дженнсен за плече. Та відштовхнула руку геть і попрямувала далі.

Капітан Лернер відкрив ключем двері в кінці коридору, і вони увійшли в зовсім вузький коридорчик. Цей звивистий, вузький прохід, схожий на тріщину в скелі, налякав Дженнсен так, що по шкірі мурашки забігали. Жодна рука не потягнулася через грати. Капітан зупинився і, піднявши лампу, заглянув в маленький отвір в дверях праворуч. Задоволений побаченим, він вручив лампу Дженнсен і відкрив двері.

— Ми тримаємо тут особливо небезпечних злочинців, — пояснив він.

Щоб відкрити двері, йому довелося діяти двома руками і прикласти всю свою вагу. Двері заперечливо заскреготіли. Всередині, на свій подив, Дженнсен виявила порожній крихітний закуток і ще одні двері. Ось чому тут не висовувалися в коридор руки: у цих камерах були подвійні двері. Відімкнувши другі двері, капітан забрав у Дженнсен лампу.

Пригнувши голову і тримаючи лампу перед собою, він пірнув у низький дверний проріз. Дженнсен відразу опинилася в темряві, але капітан простягнув їй руку і допоміг переступити високий поріг. Дженнсен ступила в камеру. Камера виявилася більшою, ніж можна було очікувати; схоже, її висікли прямо в скелі. Жоден з ув'язнених не зможе зробити тут підкоп…

На лаві, видовбаній в скелі, сидів Себастян. Його блакитні очі були спрямовані на Дженнсен. У цих очах не було нічого, окрім бажання вибратися звідси. По фізіономії Себастяна ніхто ніколи не зміг би визначити, що він знає Дженнсен.

Його одяг був у повному порядку, ніщо не показувало на те, що його катували. На холодному камені лежав акуратно складений плащ — Себастян використовував його як подушку.

Як добре було знову побачити його обличчя, очі, коротке сиве волосся!.. Він облизав губи, свої гарні губи, які так часто посміхалися їй. Зараз, однак, про усмішку не могло йти й мови. Але Дженнсен дуже хотілося кинутися йому на груди, обняти і завити від полегшення. Капітан вказав на в'язня лампою:

— Це він?

— Так, капітане.

Дженнсен зробила крок вперед, але натрапила на застережливий погляд.

— Все в порядку, Себастян, — сказала вона спокійно. — Знайомся, це капітан Лернер. Він знає, що ти один з нашої команди. — Вона легенько постукала по руків'ї ножа. — Ти можеш довіряти йому. Ніхто не дізнається від нього, хто ти такий.

Капітан Лернер простягнув руку:

— Приємно познайомитися, Себастян. Пробач за цю плутанину. Ми не знали, хто ти. Дженнсен розповіла, яка в тебе місія. Я служив в свій час і розумію, що бувають моменти, коли необхідно зберігати таємницю.

Себастян підвівся з лави і потиснув капітанові руку:

— Мені не заподіяли ніякої шкоди, капітане. Я не можу звинувачувати наших людей за те, що вони роблять свою справу.

Себастян не знав плану Дженнсен і явно чекав, що вона поведе головну партію. Вона нетерпляче махнула рукою і задала питання, якие повинен був пояснити йому ситуацію:

— Ти виявив кого-небудь з прониклих в Палац шпигунів, перш ніж тебе затримала варта? Ти дізнався хоч одне ім'я?

Себастян тут же підхопив гру і, переконливо зітхнувши, відповів:

— Пробач, ні. Я тільки-тільки прибув, і у мене не було можливості зробити це… — Очі його опустилися до підлоги. — Мені дуже шкода.

Капітан Лернер переводив погляд з одного на іншу.

— Добре, — поблажливо сказала Дженнсен. — Я не можу звинувачувати варту за те, що вони не залишили тобі шансів. Тепер нам треба рухатися далі. Мені вдалося досягти деяких успіхів у пошуках і добитися дечого. Час не терпить. Ці люди дуже обережні. І треба, щоб саме ти вийшов на них. Не можу ж я купувати їм випивку — вони мене неправильно зрозуміють. Тому ними займаєшся ти, а у мене є інші справи.

Себастян кивнув головою:

— Добре.

Капітан змахнув рукою:

— Ходімо, я виведу вас.

Себастян ступив за Дженнсен, але зупинився:

— Мені знадобиться моя зброя, капітан. І всі монети, що були в гаманці. Це гроші лорда Рала, вони мені потрібні, щоб виконати його наказ.

— Нічого не пропало, — відповів Лернер. — Даю слово.

Всі троє вийшли в коридор. Капітан закрив двері камери і раптом взяв Дженнсен за руку.

Дженнсен похолола, боячись дихнути, і відчула, як рука Себастяна ковзнула по її талії до руків'я ножа.

— Це правда, що кажуть люди? — Запитав капітан. Дженнсен, обернувшись, подивилася йому в очі:

— Що ви маєте на увазі?

— Я про лорда Рала. Про те, як він…. Ну… Я чув, люди говорили — ті, хто зустрічав його… Вони говорили про те, як він поводиться з мечем, як б'ється і все таке, але найбільше вони говорили про нього як про чоловіка. Їх розповіді — правда?

Дженнсен не зрозуміла, про що він, і побоялася ляпнути щось не те. Вона не знала, про що саме д'харіанські солдати говорять між собою про нового лорда Рала.

Вона розуміла, що можна вбити цю людину, тут і зараз. У них перевага несподіванки. І Себастян, що тримає руку на руків'ї її ножа, безумовно думає про те ж.

Але їм все одно доведеться шукати вихід з Палацу. Тіло напевно знайдуть дуже швидко. Д'харіанські солдати — хто завгодно, але тільки не дурні. Навіть якщо Себастян і Дженнсен заховають мертвого капітана тюремної варти, перевірка ув'язнених скоро виявить, що Себастяна немає. І шанси на успішну втечу стануть тоді зовсім малі.

Ще гірше було те, що вона просто не могла вбити цю людину. Нехай він і д'харіанський офіцер, у неї не було до нього ненависті. Він здавався людиною порядною, а ніяким не чудовиськом. Він подобався Томові й сам поважав Тома. Одна справа — заколоти ножем людину, яка намагалася б убити їх. Але тут буде зовсім інше…

— Ми готові віддати життя за цю людину, — сказав дуже серйозно Себастян. — Я б не видав вам нічого під будь-якими тортурами, якби знав, що цим піддам лорда Рала небезпеці.

— Я теж, — тихо додала Дженнсен. — Я майже ні про що не думаю, крім як про лорда Рала. Він мені деколи навіть сниться.

Вона говорила правду, але це була правда, розрахована на те, щоб обдурити. Капітан усміхнувся, дивлячись на Дженнсен; він явно був задоволений відповіддю, і пальці його відпустили її руку. А слідом і рука Себастяна зісковзнула з руків'я ножа.

— Думаю, все підтверджується, — сказав капітан. — Я довго служив. Я втратив усяку надію і навіть не мріяв про таке. — Він завагався секунду, потім запитав: — А його дружина? Вона дійсно сповідниця, як кажуть? Я чув усякі байки про сповідниць, в тій стороні, де кордони, але ніколи не знав, чи правда це.

Дружина?.. Дженнсен ніколи не чула, що у лорда Рала є дружина. Дженнсен не могла уявити його з жінкою і не могла уявити жінку, яка захоче бути з ним.

Навіщо лорду Ралу дружина, якщо він може мати будь-яку жінку, яку тільки побажає?.. Дружина, та ще сповідниця!.. Що таке «сповідниці» також залишалося повною загадкою для Дженнсен, але сам титул звучав зловісно.

— На жаль, — сказала Дженнсен. — Я не зустрічала її.

— Я теж, — сказав Себастян. — Але я чув про них те ж саме.

Капітан неуважно всміхнувся:

— Я радий, що дожив до такого лорда Рала. Я радий, що з'явився лорд Рал, який, нарешті, візьметься управляти Д'харою так, як належить.

Дженнсен знову пішла вперед. Вона вирішила не звертати уваги на слова людини, яка рада тому, що лорд Рал намір завоювати світ і керувати ним від імені Д'хари.

Зараз Дженнсен всією душею мріяла про одне — вибратися з в'язниці і з Палацу. Вони пройшли по вузькому коридору, проминули залізну двері, і рушили повз тягнучих до них руки в'язнів.

Капітан цього разу лише загрозливо прогарчав на них, але і цього вистачило: ув'язнені прибрали руки і замовкли.

У в'язниці повисла напружена тиша.

Нарешті вони пройшли через останні оббиті залізом двері, перед сходами. І зупинилися.

Висока приваблива жінка, з довгою світлою косою, затягнута в червону шкіру, стояла, чекаючи їх. Вираз її обличчя був подібний до блискавки, яка збирається вдарити.

Це могла бути тільки Морд-Сіт.

27

Ніщо тепер не могло виявитися випадковим. Звуки кроків луною відлітали від стін, і все ближче насувалися, збираючись над їх головами в грозову хмару…

По тілу Дженнсен, від колін до самих коренів волосся, хвилею пробігли мурашки. Рівним, розміреним кроком жінка обійшла їх колом, оглянувши з голови до п'ят. Як яструб, виглядаю здобич…

Дженнсен тут же помітила ейдж, зброю Морд-Сіт, прикріплену витонченим ланцюжком до зап'ястя. Дівчина знала: вона володіє смертельною силою, хоч і виглядає звичайним шкіряним стержнем довжиною не більше фута.

— Що за важливі особи з'явилися сюди! — Пролунав шовковий голос Морд-Сіт, що переводила мертвий погляд холодних очей з Себастяна на Дженнсен і назад. — Дехто вирішив, що мені необхідно спуститися і особисто простежити за подіями. За жінкою з рудим волоссям… Здається, через неї можуть виникнути проблеми… Як ти думаєш, про що він так турбувався?

Капітан вийшов з-за спини Дженнсен:

— Тут не сталося нічого такого, що б вимагало вашого втручання.

Пролунало легке клацання, і ейдж опинився в кулаці Морд-Сіт, спрямований капітану в обличчя:

— Вам ніхто не давав слова. Я запитала молоду жінку. — Гострий як бритва погляд тепер був звернений тільки на Дженнсен. — Як ти думаєш, чому він міг просити про необхідність моєї присутності?!

«Дженнсен».

— Тому що, — сказала Дженнсен, не в силах відвести погляду від цих холодних блакитних очей. — він самозакоханий ідіот і не виніс, що я йому не підіграла тільки тому, що він носить білий одяг.

Посмішка, що народилася на обличчі Морд-Сіт, віддавала данину поваги правдивості сказаного Дженнсен.

Але при вигляді Себастяна вона випарувалася. Поглядом, знову зверненим на Дженнсен, здавалося, можна було різати сталь.

— Самозакоханий він ідіот чи ні, це справи не міняє. Є в'язень, і для його звільнення необхідно щось більше, ніж твоє слово.

«Дженнсен».

Дженнсен роздратовано вийняла з-за пояса ніж, сунула руків'я до лиця жінки:

— Мого слова достатньо. Ось підтвердження.

— Дурниця, — шовковим голосом прошипіла Морд-Сіт.

Кров кинулася Дженнсен в обличчя:

— Невже…

— Ти думаєш, мене так просто надурити? — Червона шкіра обтягуючого костюма рипнула, коли Морд-Сіт нахилилася до Дженнсен. — Приходиш сюди, розповідаєш казки, тикаєш ножичком і вважаєш, що всі наші підозри моментально випаруються?

Гладкий шкіряний одяг лише підкреслював силу тренованого тіла. Дженнсен почувалася маленькою і потворною поряд з цим бездоганним втіленням смерті. А всі ідіотські байки, якими вона намагалася нагодувати цю впевнену в собі жінку, що бачила всю їх шиту білими нитками розповідь, лише погіршували становище. Але повертати було пізно: це було рівносильно підписання їм з Себастяном смертного вироку.

— Я ношу цей ніж в ім'я лорда Рала, і ти в цьому переконаєшся! — Дженнсен постаралася вкласти в слова все презирство, яке в неї було.

— Правда? І як же?

— Це доказ того, що лорд Рал довіряє мені.

— Звичайно… Але тільки з твоїх слів я повинна повірити, що лорд Рал дав тобі ніж? А може, ти знайшла його, ми ж не знаємо… А?

— Знайшла? Та ти не в собі!

— Або ви з дружком підстерегли справжнього власника і відібрали ножа… Убили з метою роздобути бажаний предмет — в надії, що він додасть вам авторитету… А?

— Не розумію, як можна вірити в таку нісенітницю?

— А може, ви прикінчили хлопця уві сні? А може, у вас і на це мужності не вистачило, і ви найняли вбивцю… А?

— Дурниці!

Морд-Сіт нахилилася так близько до обличчя Дженнсен, що та відчула її подих:

— Або ти спокусила хлопця своїми стрункими ніжками, і, поки він з тобою розважався, твій приятель вкрав ножа. Або ти повія, а вбивця або злодій розрахувався ним за твої послуги…

— Я? — Відскочила Дженнсен. — Я ніколи б…

— Коротше, цей ніж нічого не доводить. Ми не знаємо, чий він.

«Здавайся».

— Ніж мій! — Сказала Дженнсен.

— Та що ти кажеш! — Вимовила Морд-Сіт, випрямляючись.

Капітан склав на грудях руки.

Стоячи поруч з Дженнсен Себастян і бровою не повів.

Дівчина відчула, що панічні сльози вже готові зрадницьки хлинути з очей.

Зусиллям волі відігнавши їх, вона надала особі зухвале вираз.

«Дженнсен. Здавайся».

— Я виконую за дорученням лорда Рала важливе завдання, — процідила вона крізь зуби. — У мене немає часу на порожні розмови.

— Важливе завдання, — передражнила Морд-Сіт, — за дорученням лорда Рала… Так, звучить серйозно! — Вона повела плечима. — І яке ж завдання?

— Тебе не стосується.

— Магічне? Так? Вся справа в магії? — Холодна посмішка знову осяяла обличчя Морд-Сіт.

— Це моє діло. Я виконую доручення лорда Рала, і добре б тобі зарубати це на носі. Не думаю, щоб йому сподобалося твоє втручання.

— Втручання? — Від здивування брови Морд-Сіт поповзли вгору. — Моя дорога юна леді, Морд-Сіт ніколи ні у що не втручається. Будь ти тим, за кого себе видаєш, вже про це б, принаймні, тебе повідомили. Морд-Сіт існують з єдиною метою — захищати лорда Рала. Чи не здається тобі, що я зроблю службовий проступок, якщо не зверну увагу на таку дивну пригоду?

— Але я ж кажу…

— А якщо вийде так: лорд Рал, втрачаючи життя, запитає мене про причину, а перед смертю почує байку про дівчину, яка влаштувала виставу з метою звільнення підозрілого мовчазного в'язня. Спектакль справив на нас величезне враження — відмінний ніж, прекрасні блакитні очі! І ми відразу ж відпустили в'язня. Що ти на це скажеш?

— Звичайно, твій обов'язок…

— Продемонструй свою магію. — Морд-Сіт простягнула руку, торкнувшись великим і вказівним пальцями рудого волосся Дженнсен. — Ану? Це буде доказом твоїх слів. Спробуй викликати блискавку або створи вогненну кулю!

— Я не вмію.

— Продемонструй магію, відьма! — В інтонаціях владного голосу прозвучали відгомони смерті.

«Здавайся».

Дженнсен вийшла з себе. Різким рухом вона відкинула руку Морд-Сіт:

— Досить!

Себастян був швидкий, як блискавка. Але ейдж виявився ще швидше: кінець смертельної зброї торкнувся плеча Себастяна. Той завив. М'яким рухом руки Морд-Сіт натиснула на ейдж. Пролунав новий крик, і Себастян, зіщулившись, мішком звалився на підлогу.

Дженнсен кинулася до Морд-Сіт. Різкий рух, і ейдж був уже перед обличчям дівчини. На підлозі в агонії бився Себастян, і Дженнсен забула про все, крім його порятунку. Схопивши ейдж, вона отпихнула зброю разом з рукою Морд-Сіт і опустилася на коліна поряд з Себастяном. Того трясло, як після удару блискавкою. Але від м'якого дотику і тихих слів Дженнсен йому стало легше, і він спробував сісти. Дженнсен притримувала його під лікоть. Результат одного лише дотику ейджа був жахливий. Дивлячись в очі Себастяну, Дженнсен намагалася зрозуміти, чи впізнає він її. Йому було страшенно боляче, однак він відповів слабким кивком голови.

— Встаньте, — пролунав над ними голос Морд-Сіт. — Обидва!

У Себастяна не було сил. Дженнсен піднялася з колін, зухвало дивлячись в обличчя жінки.

— Я не збираюся більше терпіти все це! Якщо лорд Рал дізнається, тобі дадуть батогів!

Жінка вражено дивилася на неї. Протягнула ейдж:

— Візьмися!

Дженнсен знову відіпхнула зброю:

— Перестань!

— Він же працює, — пробурмотіла Морд-Сіт. — Я відчуваю…

Вона повернулася й торкнулася смертоносної іграшкою руки капітана. Той заверещав і впав на коліна.

— Досить! — Дженнсен схопила ейдж і ледь не вирвала з рук Морд-Сіт.

Та не могла прийти в себе від подиву:

— Як це в тебе виходить?

— Що саме?

— Ейдж не заподіює тобі шкоди! Ніхто не може безкарно доторкнутися до нього, навіть лорд Рал.

Дженнсен зрозуміла: відбувається щось безпрецедентне. Вона не стала вникати в тонкощі, вона знала одне: якщо ситуація вийшла з-під контролю, цим треба скористатися.

— Ти хотіла магію, ось і маєш!

— Але як…

— Ти гадаєш, що лорд Рал довірив би мені ніж, якби я була балакуча?

— Але ейдж…

Капітан Лернер повільно вставав на ноги.

— Що ти робиш? — Сказала Дженнсен жінці. — Адже у нас обох одна мета.

— Так, — відрізала Морд-Сіт. — І це захист лорда Рала! — Вона підняла ейдж. — Ось моя зброя для його захисту. І я повинна зрозуміти, чому вона дає збій.

Дженнсен підійшла до неї, знову взялася за зброю і зустрілася з Морд-Сіт поглядом. Вона не зовсім розуміла, що відбувається, але треба було використати отриману перевагу. Вона згадала про своє походження і уявила, що б зробила на її місці персона, яка належить до еліти.

— Я розумію твою заклопотаність. Я знаю, що ти хочеш захистити лорда Рала. Я поділяю твою відданість і священний обов'язок. Наші життя належать йому. Наші цілі збігаються: захист лорда Рала. Ти багато чого не знаєш, а у мене немає часу пояснювати. Я і так достатньо тобі розповіла. Життя лорда Рала в небезпеці, і не можна втрачати ні хвилини. Не давши мені виконати завдання, ти піддаси його життя ще більшій небезпеці, і мені доведеться прибрати тебе з дороги.

Морд-Сіт задумалася. Цікаво, про що?.. Дженнсен навіть не припускала, що Морд-Сіт можуть міркувати, вона приймала їх за безмозких вбивць. Але в очах цієї явно світився розум. Нарешті, Морд-Сіт прийняла рішення і, простягнувши Себастяну руку, допомогла йому підвестися. Потім повернулася до Дженнсен:

— Я б з величезною радістю отримала батогів, аби це допомогло захистити лорда Рала. І навіть більше ніж батогів… — Тепла посмішка осяяла її обличчя, вона напутньо поплескала дівчину по спині. — Поквапся. Нехай зостануться з тобою добрі духи! — І задумливо додала: — Але чому ж на тебе не діє ейдж? Таке просто неможливо!

Дженнсен приголомшило, що настільки злісна і жорстока істота насмілюється волати до добрих духів, серед яких знаходилася тепер і її, Дженнсен, мама.

— Вибач, але саме це я не можу тобі зараз розповісти. Тим більше, що від цієї таємниці залежить безпека лорда Рала.

Жінка підняла на неї важкий погляд.

— Мене звати Ніда, — сказав вона в кінці кінців. — Дай мені клятву, що ти виконаєш свою обіцянку. І захистиш його.

— Клянуся, Ніда! Мені потрібно йти. Не можна більше втрачати час.

Але не встигла вона й кроку зробити, як Морд-Сіт схопила її за плече:

— Що — час?.. Нам не можна втратити лорда Рала, або ми втратимо все. Якщо я коли-небудь дізнаюся, що ти мене обдурила, клянусь: я знайду тебе, де б ти не сховалась! І твоя смерть виявиться страшніше самого жахливого нічного кошмару. Я ясно висловилася?

Дженнсен під її лютим поглядом змогла лише кивнути. Ніда повернулася і пішла вгору по сходинках.

— Як ти? — Запитав капітан Себастяна. Себастян змахнув пил з колін:

— Мені дали батогів, але, здається, я ще живий. Капітан, у свою чергу потираючи руку, посміхнувся:

— Треба повернути твої речі: зброю та гроші.

— Це гроші лорда Рала, — поправив Себастян.

Самим гарячим бажанням Дженнсен було скоріше вибратися за межі палацу. Вона все додавала кроку, намагаючись не зірватися на зрадницький біг.

— Гей! — Морд-Сіт зупинилася і, тримаючись за поручні, чекала їх. — Я забула сказати вам.

— Що ще? — Запитала Дженнсен. — Ми поспішаємо.

— Пам'ятаєте людину в білому одязі, яка послала мене?

— І що? — Порівнявшись з нею, запитала Дженнсен.

— Після того, як він зайшов за мною, він збирався знайти чарівника Рала, щоб той подивився на вас.

Дженнсен відчула, як кров відринула від її лиця.

— Лорд Рал далеко на півдні, — глузливо відмітив капітан, підійшовши до них.

— Не лорд Рал, — сказала Ніда. — Чарівник Рал. Чарівник Натан Рал.

28

Натан Рал…

Це ім'я було знайоме Дженнсен. Алтея розповідала, що зустрічалася з ним у Стародавньому світі, в Палаці Пророків. «Це був куди як справжній Рал», — сказала вона. Натан був всемогутній і неймовірно небезпечний, тому його тримали під замком за непроникними магічними екранами, де він не міг нікому заподіяти зла. А років йому було більше дев'ятисот. Видно, якимось чином старому чаклуна вдалося вибратися з-під магічного замку.

Дженнсен схопила за лікоть Морд-Сіт:

— Ніда, що він тут робить?

— Не знаю, ми не зустрічалися.

— Дуже важливо, щоб і ми не зустрілися! — Дженнсен підштовхнула Ніду ліктем. — Немає часу пояснювати, але він небезпечний.

Ніда озирнулась по сторонам, перш ніж відповісти Дженнсен:

— Небезпечний? Ти в цьому впевнена?

— Безсумнівно!

— Добре. Тоді пішли за мною.

— Мені потрібні мої речі, — нагадав Себастян.

— Вони там, — капітан показав на двері неподалік.

Залишивши Ніду на сходах, Себастян з капітаном Лернером пішли за речами. З тремтінням у колінах Дженнсен стояла в дверному отворі, спостерігаючи, як капітан запалює світильник і відкриває внутрішні двері. Забравши лампу, чоловіки зникли. Почулися звуки голосів і шурхіт речей.

Текли секунди. Дженнсен майже чула кроки чарівника — все ближче і ближче. Якщо він їх зловить, зброя Себастяна вже не знадобиться. Якщо чарівник Рал побачить Дженнсен, то відразу зрозуміє, що перед ним дірка в світі, не володіючий даром нащадок Даркена Рала. І блефом тут вже не врятуєшся. Тоді їй кінець.

З'явився Себастян, а за ним і капітан:

— Йдемо.

В поношеному зеленому плащі Себастян виглядав зовсім звичайно. Навряд чи можна було помітити арсенал, який був захований в його одязі. Швидше його виділяли з натовпу блакитні очі і розпатлане світле волосся. Напевно, через нього стражники і зупинили його. Капітан піймав руку Дженнсен:

— Як вона сказала? — Він кивнув на Морд-Сіт. — Хай зостануться з тобою добрі духи!

Він віддав їй лампу. Дженнсен прошепотіла слова подяки і, залишивши капітана, поспішила слідом за іншими.

Ніда повела їх вниз, по темних залах і порожніх коридорах. Часом вони йшли по вузьких ущелинах без стелі — принаймні, при погляді вгору не було видно нічого, крім темряви.

Підлога стала земляною. Права стіна являла собою голий камінь. Ліва була викладена гранітними блоками. Кожен блок був розміром з будинок, а стики так добре підігнані, що навіть лезо ножа навряд чи можна було просунути.

Діставшись до кінця тунелю, вони прослизнули крізь низенькі двері і потрапили у вузький прохід, всередині якого був покладений дерев'яний настил. Далі над глибокою тріщиною в плато висів пішохідний міст. Світло лампи, відбите від кам'яних стін, губилося в глибокій темряві. Дна не було видно. Опинившись на вузькій стежинці над прірвою, Дженнсен відчула себе маленькою, як мурашка. Морд-Сіт, тримаючись руками за залізні поручні, зупинилася і подивилася в прірву:

— Чому чарівник Рал небезпечний? — Було очевидно, що це питання все ще займає її. — Які лиха він може принести тобі? — Грубий голос луною відлітав від кам'яних стін.

Дженнсен відчувала, як міст хитається під її ногами. У неї закрутилася голова. Морд-Сіт чекала відповіді, і його неодмінно треба було придумати. Судячи з погляду Себастяна, у того не було підходящих ідей. І дівчина вирішила зіграти на напівправді, тим більше що Ніда могла знати дещо про минуле чарівника.

— Він — пророк. Його тримали в місці, де він не міг нікому заподіяти зла. Однак він зник звідти.

Морд-Сіт перекинула на плече свою косу і почала перебирати її, обдумуючи слова Дженнсен. Вона абсолютно не поспішала.

— Я чула про нього як про дуже цікаву людину. — Очі Ніди блукали по невидимих світах.

— Він небезпечний, — наполягала Дженнсен.

— Чому?

— Він може перешкодити мені виконати завдання.

— Як?

— Я ж сказала, він — пророк.

— Пророцтво — це дар. Він може допомогти тобі у виконанні твоєї місії — захисту лорда Рала.

Дженнсен згадалися слова Алтеї про пророцтва.

— Наприклад, він може розповісти мені, як я помру, і назвати точну дату смерті. Уяви, що було б з тобою, захисницею лорда Рала, якби ти знала, що на наступний день помреш самою жахливою смертю, яка тільки можлива! Якби ти знала точний годину і подробиці… Таке кого завгодно паралізує, і в стані паніки ти навряд чи зможеш повноцінно захистити життя лорда Рала.

Ніда повільно підняла брови:

— І ти гадаєш, що чарівник Рал розповість тобі саме це?

— А як ти думаєш, чому його замкнули? Він небезпечний. З тими, хто захищає лорда Рала, пророцтва можуть зіграти поганий жарт.

— Або навпаки можуть допомогти, — не погоджувалася Ніда. — Адже в цьому випадку ти зможеш уникнути неприємностей.

— Але тоді це буде вже не пророцтво!

Ніда задумливо смикала косу:

— Але якщо почуєш страшне пророкування, то можна запобігти нещастю.

— Якщо нещастю можна запобігти, то пророкування не збудеться. Якщо воно не збудеться, то це не пророцтво, а марення вижилого з розуму старого. І як тоді відрізнити справжнє пророцтво від пророкувань божевільного, котрий вважає себе пророком?

Ніда промовчала.

— Ні, це не просто передбачення, — наполягала Дженнсен. — Це пророцтво. І знаючи своє майбутнє, я можу обдурити очікування лорда Рала.

Ніда відпустила косу і взялася рукою за поруччя.

— Ну а я не оступлюсь, навіть знаючи подробиці своєї смерті. Особливо, якщо від мене буде залежати життя лорда Рала. Морд-Сіт завжди готова до смерті. Будь-яка з нас мріє знайти свою смерть в бою за лорда Рала, а не у власному ліжку, ставши старою і беззубою каргою.

Дженнсен дивилася на неї і дивувалася: невже може існувати така відданість, яка доходить до божевілля!..

— Сміливо хвалишся, — вставив Себастян. — А чи не хочеш зробити ставку на життя лорда Рала?

Ніда подивилася йому прямо в очі:

— Якщо на кону буде моє життя? Так. Я не відступлю, навіть знаючи, де і коли мені доведеться померти.

— Значить, ти краща за мене, — зауважила Дженнсен. З безжальним виразом обличчя Ніда кивнула:

— Я й не думала, що ми з тобою однакові. У тебе може бути ніж, але ти не Морд-Сіт.

Дженнсен знемагала від бажання, щоб Ніда, нарешті, рушила далі. Якщо не вдасться переконати Морд-Сіт і відбудеться сутичка, місце, де вони стоять, найменш зручне. Морд-Сіт сильна і спритна. Від Себастяна, що йде позаду Дженнсен, пуття мало. Крім того, на хиткому містку над прірвою у Дженнсен крутилася голова. Вона не переносила висоти і не могла похвалитися почуттям рівноваги.

— У подібній ситуації я зроблю все від мене залежне для захисту лорда Рала, — сказала вона, — але заприсягтися не можу. І мені це не подобається.

Нарешті, Ніда кивнула:

— Це розумно. — Вона повернулася й продовжила шлях по мосту. — А я б, тим не менше, все-таки спробувала обдурити пророцтво.

Дженнсен тихо зітхнула. Цю вперту фанатку можна тільки вбити…

Дна під містком не було видно.

— Пророцтва неможливо обдурити, або вони перестануть бути такими. Їх виголошують оракули, ті, хто обдарований по-справжньому.

Ніда знову смикала косу:

— Оракул знає майбутнє, яке, як ти кажеш, змінити не можна, інакше пророцтво перестане існувати. Тобто він може сказати тільки те, що станеться, але змінити майбутнє не здатний. Ти теж не здатна змінити майбутнє. Воно настане в будь-якому випадку, розповів тобі оракул чи ні. Якщо він передбачить, що тобі не вдасться захистити лорда Рала, то саме це він і побачив би в майбутньому.

Поправивши пасмо волосся, що збилося на очі, Дженнсен йшла по містку, міцно хапаючись за поручні. Вона продовжувала вигадувати доводи, які могли б все-таки переконати Морд-Сіт. Не маючи точного уявлення про реальний стан речей, що стали предметом розмови, вона припускала, що її доводи звучать переконливо. Проблема була в тому, що чим більше Ніда задавала питань, тим більше, відповідаючи, хвилювалася Дженнсен. Як ніби вони опускалися крізь темну воду, і з кожною спробою спливти вона тонула все глибше і глибше. Однак вона не збиралася показувати Ніді свій відчай ні голосом, ні поглядом.

— Хіба ти не розумієш? Пророк зовсім не бачить так, ніби те, що відбувається у світі — п'єса, яку розігрують у відповідності зі сценарієм, вже прочитаним їм. Пророк може бачити лише частину. Але й на те, що він не бачить, він може спробувати вплинути.

Ніда кинула невдоволений погляд:

— Що ти хочеш цим сказати?

Дженнсен відчувала, що для власної безпеки їй необхідно підтримувати в Ніді занепокоєння за лорда Рала.

— Якщо він захоче заподіяти шкоду лордові Ралу, він розповість мені історію, через яку я зміню свій шлях. Змусить мене відступити, навіть якщо саме цього він і не бачив.

— Тобто він може збрехати? — Відчувалося, що Ніду це зачепило.

— Так.

— Але чому чарівник Рал буде шкодити лорду Ралу? Хіба у нього є причини?

— Я ж казала тобі, що він небезпечний. Саме тому він був замкнений у Палаці Пророків. Хто знає, за які гріхи його там тримали?

— Це не відповідь на питання, чому чарівник Рал збирається заподіяти шкоду лордові Ралу.

Розмова походила на сутичку на ножах. Дженнсен щосили намагалася захиститися від гострих, як бритва, питань Морд-Сіт.

— Він не просто пророк, він — чарівник, наділений даром. Я не знаю точно, чи збирається він заподіяти шкоду лордові Ралу, але не хочу ризикувати життям останнього, щоб перевірити це. Я знаю про магію достатньо, щоб не зв'язуватися з нею. На першому місці для мене — життя лорда Рала. Можливо, Натан Рал і не збирається нашкодити. Просто в моє завдання входить захист лорда Рала, і мені зовсім не хочеться зв'язуватися з магією, якій я не можу протистояти.

Морд-Сіт плечем навалилася на двері, розташовані з іншого боку підвісного моста.

— З тобою не посперечаєшся. Мені теж не подобаються всякі магічні штучки. Але якщо лорду Ралу загрожує небезпека від цього пророка-чарівника, то краще зустрітися з ним лицем до лиця.

— Не знаю, чи являє Натан Рал загрозу, але у мене є певне завдання — відвести смертельну небезпеку від лорда Рала. І мій обов'язок — виконати це завдання.

Ніда повторила спробу відкрити двері, але вони виявилися замкнуті. Всі троє рушили по доріжці, в сторону від моста.

— А якщо підозри, що стосуються Натана Рала, вірні, то ми повинні…

— Ніда, сподіваюся, заради мене ти приглянеш за Натаном Ралом. Мені не розірватися. Придивишся, а?

— Ти хочеш, щоб я вбила його?

— Ні. — Дженнсен вразила готовність Морд-Сіт до такого роду дій. — Звичайно ж, ні! Просто будь уважною, стеж за ним, і більше нічого.

Ніда підійшла до других дверей. На цей раз замок піддався. Перед тим, як відкрити його, вона обернулася. Дженнсен абсолютно не сподобався погляд, яким вона нагородила її і Себастяна.

— Все це маячня, — сказала Морд-Сіт. — Занадто довго і безглуздо. Занадто багато чого не сходиться. Ненавиджу порожнє.

Небезпечна тварюка готова в будь-який момент знищити їх…

Дженнсен зібралася з думками, намагаючись повернути розмову в більш сприятливе русло. Вона згадала слова капітана Лернера і ласкаво сказала:

— Новий лорд Рал змінив все, всі правила. Він цілий світ поставив з ніг на голову.

Ніда глибоко зітхнула. На її губах заграла задумлива посмішка.

— Так, це вірно, — лагідно сказала вона. — Чудо із чудес. Ось чому я ляжу кістьми, захищаючи його, ось чому я так хвилююся.

— І я… Мені потрібно виконати завдання.

Ніда повела їх по темному спіральному тунелю, вибитому в скелі.

Дженнсен прекрасно розуміла: придумана нею казочка абсолютно непереконлива.

Але, на диво, вона якимось чином спрацювала.

* * *

Шлях вниз здавався нескінченним. Вони крокували по довгих сходах і темних коридорах Народного Палацу, по тунелях, повних солдатів, опускаючись все нижче і нижче. Більшу частину шляху Дженнсен відчувала у себе на плечі руку Себастяна. Рука дарувала їй силу, надію і спокій, хоча Дженнсен досі не до кінця вірилося, що план вдався.

Врешті-решт вони вийшли на центральну площу. Ніда провела їх найкоротшим шляхом, заощадивши час. Дженнсен хотілося і далі рухатися таємними тунелями, але, схоже, тунелі закінчилися, і попереду їх чекала подорож серед натовпу.

По дорозі в Палац, як і завжди, рухалися потоки людей, а вздовж стін стояли невеликі намети, в яких продавали їжу. Після брудних коридорів запах їжі приємно лоскотав ніздрі.

Вони рухалися проти натовпу, і перший же патруль відразу звернув на них увагу. Подібно всім стражникам, це були великі хлопці, м'язисті, ситі, з настороженим поглядом. У шкірі і металевих кольчугах, озброєні до зубів, вони виглядали страхітливо. Але, помітивши, що підозрілу парочку супроводжує Ніда, тут же втратили до Дженнсен і Себастяна всякий інтерес.

Себастян натягнув на голову капюшон, і Дженнсен зміркувала, що так вони відразу зіллються з натовпом: тут було холодно, і у багатьох голови були прикриті капелюхами і капюшонами.

Вона послідувала прикладу Себастяна, і вони пішли далі, вже не привертаючи нічиєї уваги.

Проходячи черговим сходовим прольотом, Дженнсен глянула вгору.

На майданчику стояв високий чоловік з довгим сивим волоссям, розсипаними по плечах. Незважаючи на вік, він був вражаюче гарний і повний сил, і Дженнсен мимоволі затримала погляд на його імпозантної фігурі. А потім він обернувся, і їхні погляди зустрілися.

Світ зупинився. Навколо більше не було нічого, крім цих глибоких блакитних очей.

Дженнсен пробрав озноб. Щось в незнайомцеві здалося їй разюче знайомим.

Ідучий попереду Себастян зупинився.

Ніда стояла поруч і теж дивилася нагору.

Старий яструбиним поглядом вп'явся в Дженнсен, як ніби нікого, крім них, тут і не було.

— Добрі духи! — Прошепотіла Ніда. — Здається, це Натан Рал.

— Звідки ти знаєш? — Запитав Себастян. Ніда відповіла, не відриваючи погляду від старого:

— У нього очі Рала, Даркена Рала. Я часто бачила їх у нічних кошмарах.

Потім вона перевела погляд на Дженнсен, і її брови від подиву поповзли вгору.

А Дженнсен зрозуміла, де вона бачила очі незнайомця: в дзеркалі.

29

Чарівник підняв руку, вказуючи крізь натовп людей:

— Стійте!

Голос був глибокий і владний. Навіть якщо б навколо гуркотіла гроза, Дженнсен б все одно почула його.

— Стійте!

Ніда втупилася на неї. Здавалося, вона, нарешті, зрозуміла щось дуже і дуже важливе. Дженнсен схопила її за руку:

— Ніда, ти повинна зупинити його!

Морд-Сіт перевела погляд на чарівника, а потім знову подивилася на Дженнсен.

І та згадала слова Алтеї: «Усі, хто знав Даркена Рала, могли б розглядати в твоєму обличчі його риси»…

Вона схопилася за Ейдж, що висів на зап'ясті Ніди:

— Зупини його! Не слухай його!

Морд-Сіт мовчала.

Дженнсен знову смикнула за Ейджі:

— Ти що, не чуєш? Він хоче перешкодити мені! Він спробує тебе обдурити! Зупини його, Ніда! Над життям лорда Рала нависла серйозна небезпека!

Заповітне ім'я зробило свою дію.

— Біжи, — сказала Ніда, — і швидше.

Дженнсен кивнула і кинулася геть. Озирнувшись на бігу, побачила, що чарівник зірвався з місця, прямуючи за нею, а Ніда, виставивши перед собою ейдж, мчить йому назустріч.

Дженнсен ще встигла пошукати поглядом стражників, але тут Себастян схопив її за руку, і вони понеслися вперед, і Дженнсен навіть не встигла кинути прощальний погляд на свого родича…

Вона ще не до кінця усвідомила, що трапилося. Раніше були дві жінки: вона да матір. Тепер вона побачила чоловіка однієї з нею крові. І її не залишало дивне відчуття — щось на зразок теплого, щемливого смутку..

Однак якщо новий родич спіймає її, це буде кінець. Вони з Себастяном мчали по щаблях, лавіруючи між спокійно йдучими людьми. Хтось лаявся їм услід, хтось в здивуванні відскакував. На кожній сходовій площадці вони маневрували між людьми і кулею проносилися по наступному прольоту. Коли неподалік появилися солдати, їм довелося зменшити крок. Дженнсен глухіше натягнула капюшон, перевіряючи, чи надійно сховане руде волосся і частина обличчя. Її гризли неспокій і тривога, що люди впізнають в ній дочку Даркена Рала.

Рука Себастяна міцно стискала її талію, допомагаючи рухатися крізь людський потік. Бажаючи уникнути солдатів, які патрулювали вздовж балюстради, він повів Дженнсен по протилежній стороні, поруч з лавками.

Наступна майданчик був заповнений людьми, що купують сувеніри на пам'ять про відвідини Палацу. На лавах сиділи люди. Вони їли, пили, посміхалися, мирно розмовляли. Хтось просто витріщався на людей, що проходили мимо. У затишних куточках між кіосками та колонами деякі парочки сиділи, обіймаючись і цілуючись.

Досягши краю майданчика, Дженнсен і Себастян помітили патруль, що піднімався по сходинках. Побачивши нерішучість Себастяна, Дженнсен відразу здогадалася, що він побоюється, як би солдати знову не звернули на нього увагу. Вони йшли великою групою, і проскочити повз них було неможливо.

Якщо Себастяна знову заарештують, Дженнсен навряд чи вдасться знову умовити стражників відпустити його. На цей раз вони були разом, отже, арешт загрожував їм обом. І в цьому випадку їх долю вирішуватиме Натан Рал. Дівчина відчула, як страх і приреченість навалилися на неї. Вона схопила Себастяна за руку і потягла назад, за колони, ларьки і прилавки, за людей, що обнімалися в темних нішах. Задихаючись від бігу, вона притулилася до стіни, повернула Себастяна спиною до солдатів і обняла за талію: так вони виглядали звичайною закоханою парочкою, яка вирішила ненадовго залишитися наодинці.

Звуки їх важкого дихання тонули в гомоні натовпу. Для більшості вони зникли з поля зору, а ті, хто міг їх побачити, не звертали на парочку ніякої уваги, зайняті своїми справами.

Дженнсен відчувала себе ніяково і незатишно по сусідству з такими ж парочками, які обнімалися. Рука Себастяна лежала у неї на талії: поки стражники не пройдуть, доведеться зображати одне ціле. Але вона відчувала вдячність до добрих духів, які допомогли при порятунку Себастяна.

— Не вірилося, що ми знову зустрінемося з вами, — прошепотів він. І поправився: — З тобою…

Його щирий погляд змусив Дженнсен відвести очі від натовпу.

— Не могла ж я вас тут кинути, — сказала вона. І тут же поправилася: — Тебе…

— І як вам… тобі вдалося вмовити їх? — Запитав він. — Як ти їх підпорядкувала своїй волі?

— Просто я повинна була врятувати тебе. — Дженнсен зітхнула і дозволила собі, нарешті, схлипнути від надлишку емоцій, від страху і тріумфу. — Адже тобі загрожувала небезпека. І я відправилася за допомогою до чаклунки Алтеї.

— Значить, тобі допомогла її магія?

— Ні. Алтея не змогла допомогти. Це довга історія. — Дженнсен дивилася Себастяну прямо в очі. — Вона розповіла про свою поїздку на твою батьківщину, в Старий світ. — Дженнсен посміхнулася. — Однак докладніше я розповім тобі іншим разом. Це стосується стовпів Творіння.

— Стовпи Творіння? — Себастян здивовано підняв очі. — Ти гадаєш, вона дійсно була там?

— Де?

— У Старому світі…

— Напевно… Загалом, вона не змогла мені допомогти. Я повинна була діяти самостійно. Було страшно за тебе і незрозуміло, що робити далі. І тут на розум прийшли твої слова стосовно блефу… А чому так важливо, була вона там чи…

Але слова й думки її розчинилися в посмішці Себастяна.

— У житті не зустрічав нікого розумнішого!

Дженнсен передалися його здивування і радість, на душі стало дивовижно легко. В руках, які все міцніше обіймали її, було так добре, так спокійно!

На щоці відчувалося дихання Себастяна.

— Було так страшно, адже ми могли розлучитися назавжди.

— Розумію.

— А тобі було страшно?

— Так. Втратити тебе.

Він був так близько — ближче нікуди. Тіло притиснуте до тіла, губи майже торкаються один одного. Серце Дженнсен скажено забилося. Себастян раптом злегка відсунувся, ніби схаменувшись, але не випустив дівчину з обіймів. Це було як не можна до речі — вона ледь стояла. Яким п'янким повинен бути поцілунок, вкрадений у життя за таких обставин!..

Мимо йшли люди, але двоє нікого не помічали — вони були одні в цьому світі. Себастян знову притягнув Дженнсен до себе, ніби борючись з чимось. В очах дівчини світилася згода. І тоді він поцілував її. Дженнсен затамувала подих. Це був поцілунок, справжній поцілунок! Те, що вона раніше бачила тільки з боку, відбувалося зараз з нею. Руки її відповіли на обійми, а губи повернули поцілунок. Яке було дивовижне, п'янке відчуття!..

Їй завжди здавалося, що з нею такого ніколи не трапиться. Звичайно, є мрії, є фантазії, але в реальності це не має до Дженнсен Рал ніякого відношення.

І раптом все чудесним чином змінилося.

Дженнсен застогнала, напружилася в пристрасних обіймах Себастяна. Вона гостро відчувала руку, що пестила її спину, тверді грудні м'язи, притиснуті її груди, губи, притиснуті до її губ, у відповідь зітхання…

Несподівано все закінчилося. Здавалося, Себастян відновив самовладання, змусив себе схаменутися. Дженнсен тріпотіла, переводячи подих. Їй сподобалося бути в його владі. Все відбулося так приголомшливо, так швидко і несподівано. Так дивно, так зовсім просто…

Хотілося знову танути в обіймах, відчувати на губах солодкий поцілунок, але обставини диктували інше. Себастян роззирнувся, перевіряючи обстановку, і дівчині довелося зібратися з думками, згадавши, навіщо вони виявилися в цьому закутку. Потрібно було якомога швидше вибиратися з Палацу.

— Йдемо! — Себастян взяв Дженнсен за руку, і вони знову опинилися в натовпі.

Дженнсен все ще не могла оговтатися від запаморочливих емоцій: сорому, страху, щастя, бажання…

Вона мчала, не відчуваючи під ногами сходинок, намагаючись виглядати поспішаючим додому обивателем. Однак їй було якось не по собі, виникало відчуття, ніби кожен з зустрічних здогадується про недавній поцілунок. Коли вони несподівано натрапили на стражника, дівчина взяла руку Себастяна в свою і поклала йому голову на плече, обдарувавши солдата посмішкою. Цього виявилося достатньо, щоб стражник втратив до Себастяна всякий інтерес.

— Однак ти швидко міркуєш! — У голосі Себастяна прозвучало захоплення.

Вони додали кроку. Пам'ятники, які так приваблювали її увагу по дорозі до Палацу, зараз залишилися неоціненими. Дженнсен володіло одне бажання — скоріше забратися звідси. Їй здавалося, що перебування у Палаці небезпечніше подорожі по болоту.

Нарешті сходи скінчилася. Сонячне світло, що лилося через величезний зів величних воріт, сліпило очі. Вид на плато звідси був воістину приголомшливим. Рука об руку вони зробили останній ривок.

Навколо все так же крутилися юрби народу. Люди стояли біля ларьків, витріщалися на перехожих, милувалися навколишніми краєвидами, піднімалися вгору по сходинках. Солдати по обидва боки дороги спостерігали за тими, хто входив у Палац. На тих, хто виходив, вони уваги не звертали.

Холодний день привітав Дженнсен і Себастяна. На ринку поряд з плато панувала звична суєта. Туди-сюди ходили, прицінюючись, покупці; голосно розхвалювали гідності своїх товарів продавці; снували між торговими рядами рознощики…

Дженнсен розповіла Себастянові про пропажу Бетті, Піта і Расті, і вони рушили до найближчого загону, де стояли коні всіх мастей і розмірів. На дерев'яному ящику поряд з мотузяною огорожею, розтираючи замерзлі руки, сидів чоловік.

— Ми хочемо купити коней, — сказав Себастян.

— Радий за вас, — примружившись, відповів чоловік.

— Так вони продаються чи ні?

— Ні! — Чоловік відвернувся й сплюнув, тильною стороною руки витерши підборіддя. — У цих коней є господарі. Мені платять за нагляд, а не за торгівлю. Якщо я продам чужого коня, з мене спустять шкуру.

— А хто може продати коней?

— Пробачте, не знаю… Походіть довкола.

Дженнсен і Себастян рушили далі, відшукуючи в торгових рядах загородки, де могли стояти коні. Дженнсен звикла ходити пішки: для них з матір'ю це був природний спосіб пересування. Однак вона розуміла, що на цей раз без коней не обійтися. Вони ледь відірвалися від переслідувачів, і Натану Ралу нічого не варто наздогнати їх. Треба якнайшвидше забратися подалі від Палацу. У другому загоні їм відповіли те ж саме. Дженнсен вмирала від голоду, але мовчала, розуміючи: краще втекти голодною, ніж загинути на повний шлунок. Себастян, міцно тримаючи її за руку, рушив, розсікаючи натовп, до чергового брудного загороді. Підійшов до чоловіка, поклав руки на підпірку огорожі:

— Ви продаєте коней?

— Ні.

Себастян мовчки кивнув і ступив убік. Чоловік несподівано схопив його за плащ, нагнувся до вуха:

— Ви ж збираєтеся поїхати?

— Так, нам треба на південь. Ось ми і вирішили, відвідавши Народний Палац, купити коней.

Чоловік озирнувся по сторонах:

— Якщо плануєте провести тут весь день, приходьте, коли стемніє. Можливо, я допоможу вам.

— У мене є ще деякі справи на сьогодні, — кивнув Себастян. — У сутінках я буду тут.

Взявши Дженнсен за руку, він повів її по людних рядах. Довелося поступитися дорогою двом сестрам, вся увага яких було поглинута купленими намистом, і крокуючого за ними з вантажем покупок батькові. Мати сімейства тягнула за собою пару овець. Спогад про Бетті віддалося в серці Дженнсен болем.

— Ми ж не можемо стирчати тут цілий день, — зашепотіла вона на вухо Себастяну.

— Звичайно, не можемо. Цей тип — бандит. Раз мені потрібні коні, значить, у мене водяться гроші, отже, їх можна відібрати. Повернувшись сюди ввечері, ми б прямо догодили в компанію до його дружкам.

— Ти це серйозно?

— Тут повно злодіїв і грабіжників, Дженнсен. Д'хара — країна, де процвітають жадібність і лицемірство, де людей хвилює насамперед власний добробут, а не майбутнє людства.

Дженнсен прекрасно розуміла його. Вона згадала, як по дорозі в Народний Палац він розповідав їй про брата Нарева, його вчення, про щасливе майбутнє людства, де не буде місця стражданню, голоду, жорстокості, хворобам. Де брат піклується про брата… Джеган Справедливий, добра воля, добрі люди і Братство Порядку допоможуть побудувати таке майбутнє.

Однак уявити цей чарівний світ, в якому не буде лорда Рала, Дженнсен могла надсилу.

— А якщо це — грабіжник, навіщо ти з ним домовлявся?

— В іншому випадку він би підіслав до нас дружків. Адже ми їх не знаємо, і вони цілком би могли підстерегти нас в підходящому місці.

— Ти дійсно так думаєш?

— Кажу ж, тут повно злодіїв. Дивись, як би в тебе непомітно не зрізали гаманець.

Дженнсен вже була готова зізнатися, що гаманець давно зрізали, але раптом почула, як її окликають по імені. Це був Том. Величезний, він височів над усіма, як гора над пагорбами, і розмахував руками, ніби побоювався, що вона його не помітить.

— Ти його знаєш? — Запитав Себастян.

— Він допоміг мені витягти тебе з в'язниці.

Більше вона нічого не встигла пояснити. Том кинувся до неї, радіючи, як щеня. А трохи осторонь стояли за столом його брати.

— Я знав, що ти повернешся, як і обіцяла. Джо і Клейтон вважали, що годі й думати про твоє повернення, але я був упевнений, що ти стримаєш слово, і ми обов'язково зустрінемося! — Том просто розплився в усмішці.

— А я тільки що з Палацу, — сказала Дженнсен і поплескала себе по плащу, в тому місці, де був захований ніж. — Але, боюся, ми занадто поспішаємо. Нам давно вже пора в дорогу.

Том багатозначно кивнув:

— Я — Том. — Він схопив руку Себастяна і міцно потис, ніби вони були давніми друзями. — А ви, мабуть, друг Дженнсен, якого ми виручали.

— Саме так. Мене звати Себастян.

— Вона чудо, правда? — Том мотнув головою в бік Дженнсен.

— Ніколи не бачив нікого краще, — підтвердив Себастян.

— Про таку жінку чоловік може тільки мріяти! — Том встав між ними, згріб їх в обійми, щоб нікуди не втекли, і повів до свого столу. — А у мене для вас сюрприз!

— Про що це ти? — Запитала Дженнсен.

У них не було жодної зайвої хвилини. Потрібно було забратися перш, ніж переслідувачі вийдуть на їхній слід. Тепер, коли Натан Рал її побачив, він розповість солдатам, як вона виглядає. І всі відразу її впізнають.

— Та так, ні про що, — послідувала ухильна відповідь.

— І все-таки?.. — Вона не могла не усміхнутися. Том засунув руку в кишеню і вийняв гаманець:

— По-перше, я повертаю це…

— Мої гроші?

Він розплився в усмішці, дивлячись, як вона з подивом бере в руки свій старий пошарпаний гаманець.

— Пан, який вкрав його, поспілкувався з нами неохоче, але довелося повернути те, що йому не належить. Зрештою світло розуму дійшло і до нього. — Том різко повів плечем, як би показуючи, що відбулося далі.

Себастян спостерігав, як він розкриває плащ Дженнсен і прив'язує гаманець до її поясу. З усього було видно, що інших пояснень не послідує.

— А як ти знайшов його? — Запитала Дженнсен.

— Ринок здається великим тільки тим, хто рідко сюди заходить. Буваючи тут часто, швидко впізнаєш постійних відвідувачів і рід їх занять. По твоєму опису я впізнав одного кишенькового злодія. Зранку він прилетів, зайняв робоче місце і почав охмурювати якусь жінку. Я почекав, поки він засуне їй під шаль руку, і взяв його за комір. Приспіли брати, і у нас вийшла довга і неприємна для нього розмов.

— Так, тут повно злодіїв.

Том узяв її за руку:

— Не суди по одній людині. Звичайно, злодіїв тут чимало, однак більшість — чесні люди. Якщо є очі, злодіїв побачиш усюди. Вони завжди були і завжди будуть. Набагато більше, ніж злодіїв, я побоююся типів, які проповідують високі ідеали і краще життя, а насправді збивають людей зі шляху істинного.

— Можливо, доброчесність і прагнення до кращого життя таки заслуговують довіри, — зауважив Себастян.

— Судячи з того, що я бачив у своєму житті, проповідуюча кращий спосіб життя — це людина, яку насправді нічого не цікавить, крім особистого панування.

— Розумію, про що ви говорите, — сказав Себастян. — Але я не зустрічався з подібними людьми.

— Вважайте, вам пощастило, — завершив розмову Том.

Дженнсен потиснула руки Джо і Клейтону:

— Дякуємо за допомогу, я вже розпрощалася зі своїм гаманцем.

Обличчя братів освітила широка посмішка — зовсім як у Тома.

— Це ще не все, — сказав Джо.

— Так, — додав Клейтон. — Хоч вам і не варто дякувати за те, що Том замість роботи стільки днів бовтався невідомо де. Зате тепер його черга надати нам відпустку.

Приобнявши Дженнсен, Том підштовхнув її до фургона, що стояв позаду столу. Себастян пішов за ними. Вони пройшли між бочками вина і наметом, в якому продавали шкіряні вироби. Минулого разу на цьому місці торгувала ковбасками Ірма. За фургоном стояли коні. Серед них Дженнсен впізнала старих знайомих.

— Це ж наші коні! — Здивувалася вона. — Ви знайшли наших коней?

— Звичайно. На наступний день ми зустріли Ірму, коли вона прийшла продавати нову партію ковбасок. З нею були і ваші коні. Я пояснив Ірмі, що перед від'їздом ви обіцяли попрощатися, і вона була рада повернути їх. Тепер все ваше знову з вами.

— Вражаюче! Не знаю, як вас і віддячити… Але нам треба забиратися звідси якнайшвидше.

— Я помітив. — Том показав на ніж, захований під плащем Дженнсен.

— А де Бетті?

— Що за Бетті? — Насупився Том.

— Моя коза, Бетті. — Дженнсен насилу стримала сльози. — Де ж вона?

— Пробач, Дженнсен. Мені нічого не відомо про твою козу. У Ірми були тільки коні, — Том був явно засмучений. — Мені і в голову не прийшло питати ще про щось.

— А ти не знаєш, де вона живе?

— Пробач, ні. Вона була сьогодні вранці тут. Продала ковбаски і трохи посиділа, перш ніж відправитися додому.

Дженнсен схопила його за рукав:

— Давно?

Том знизав плечима:

— Та не знаю… — Він повернувся до братів. — Пару годин тому, напевно?

У відповідь вони мовчки закивали.

Губи Дженнсен зрадницьки затремтіли. Вона спробувала зібратися з силами, знаючи, що втрачати час не можна.

На обличчі Себастяна було написано те ж саме.

Але сльози палили очі.

— А хіба ви не з'ясували, де живе Ірма?

З згаслим поглядом Том мотнув головою.

— І не спитали, чи немає у неї ще чого-небудь нашого?

Він знову хитнув головою.

Дженнсен готова була завити і кинутися на нього з кулаками.

— І ви не знаєте, коли вона повернеться? — Відповідь на це питання не відрізнялося від колишніх.

— Ми обіцяли їй заплатити за те, що вона пригледіла за нашими кіньми, — пояснила Дженнсен. — Вона повинна була сказати, коли повернеться, щоб ми могли розплатитися.

— Вона сказала мені про ваш обіцянку, і я заплатив, — вимовив Том, не піднімаючи голови.

Себастян вийняв гроші, полічив срібні монети і простягнув їх Томові. Той спочатку відмовлявся, але, не встоявши перед наполегливістю Себастяна, таки прийняв їх.

Дженнсен насилу стримувала відчай: тепер Бетті була для неї втрачена назавжди.

— Вибач! — У Тома розривалося серце.

Дівчина змогла лише кивнути. Поки Джо і Клейтон сідлали коней, Дженнсен витирала очі і ніс. Звуки ринку доносилися до неї немов крізь вату. Вона ніби скам'яніла, не відчуваючи навіть холоду. Перед її очима стояла мекаюча в розпачі Бетті. Знати б, що вона ще жива!..

— Нам не можна більше залишатися, — відповів на її благальний погляд Себастян. — Ти сама це прекрасно розумієш. Ми вже повинні бути в дорозі.

Дженнсен знову повернулася до Тома:

— Я ж казала тобі про Бетті! Я це точно пам'ятаю! — У її голос все-таки прорвалося відчай. Том не міг підняти очей.

— Ви говорили, пані. Вибачте, я просто забув її запитати. І збрехати не можу, і вибачення не допоможуть. Ви мені сказали, а я забув. — З цим нічого вже не можна було зробити. До того ж, врешті-решт, у нього були турботи і важливіші…

Кивнувши, Дженнсен взяла його за руку:

— Спасибі за коней, за допомогу. Не знаю, що б ми без тебе робили…

— Пора вирушати, — сказав Себастян, перевіряючи сідельні сумки і підтягуючи попруги.

— А давайте ми вас проведемо, — вніс пропозицію Джо.

— Від одного виду наших коней люди розбіжаться в різні боки, — пояснив Клейтон. — Поїхали найкоротшою дорогою. Скачіть за нами.

Брати здерлися на високі спини своїх коней. Себастян осідлав Піта і, очікуючи супутницю, тримав поводи Расті. Дженнсен підійшла до Тома і подивилася йому прямо в очі. Потім поцілувала його в щоку і підставила свою для відповідного поцілунку. Кінчиками пальців Том злегка доторкнувся до її плеча, не зводячи з лиця Дженнсен задумливого погляду.

— Спасибі за те, що допоміг мені, — прошепотіла вона. — Без тебе б я пропала.

Посмішка знову заграла на його губах.

— З превеликою радістю, пані.

— Дженнсен, — поправила дівчина.

Він кивнув:

— Дженнсен, — і злегка відкашлявся: — Дженнсен, прости…

Дівчина, стримуючи сльози, доторкнулася пальцями до його губ.

— Ти допоміг мені врятувати Себастяна. У найпотрібніший момент ти поводився як герой. Спасибі, від усього серця дякую!

Тепер він стояв, дивлячись у землю і засунувши руки в кишені.

— Куди б тебе не занесла доля, Дженнсен, нехай дорога твоя буде гладкою, — сказав він. — Спасибі за те, що дозволила супроводжувати тебе хоча б на невеликому її відрізку.

— Сталь проти сталі, — незрозуміло чому вирвалося у Дженнсен. — Спасибі, Том!

Том знову заусміхався, його погляд був сповнений нескінченної відданості і вдячності.

— І, можливо, магія проти магії… Спасибі, Дженнсен!

Поплескавши Расті по гнучкій шиї, вона всунула ногу в стремено і вскочила в сідло. Через плече кинула останній погляд на велетня, який, залишившись наглядати за товаром, дивився вслід відїзжаючій групі.

Джо і Клейтон, свистячи і гейкаючи, пробивали шлях в людському морі — почувши їх, люди оберталися і, побачивши двох величезних коней, розступалися. Дженнсен і Себастян їхали слідом.

Себастян нагнувся до Дженнсен:

— Що цей бичара ніс там щодо магії? — У голосі його прозвучав з досадою стримуваний гнів.

— Не знаю, — відповіла вона. І, зітхнувши, додала: — Але він допоміг мені врятувати тебе.

Вона могла б сказати йому, що Том — нехай і велетень, але зовсім не бичара… Проте не стала — їй не хотілося говорити про Тома з Себастяном.

Нарешті вони виїхали за межі ринку. І під прощальні крики Джо і Клейтона пустили коней галопом в сторону холодних і пустельних Азерітських рівнин.

30

Дженнсен і Себастян скакали все далі і далі. Їх шлях пролягав неподалік від тих місць, де обидва вже побували, коли Дженнсен шукала шлях до будинку Алтеї. Всього один день пройшов з часу тієї подорожі, але дівчині здавалося, ніби це сталося давним-давно. Як багато подій вмістив цей день! Блеф, вдало розіграний перед солдатами та офіцерами; знайомство з капітаном Лернером; Себастян в тюремній камері; вмовляння недовірливої Морд-Сіт… І, як підсумок, — чарівник Рал на хвості.

А день уже наближається до кінця, і за час, що залишився до настання темряви часом навряд чи вдасться відїхати далеко, і табір доведеться розбивати у відкритому полі.

— Не можна розводити вогонь, — сказав Себастян, дивлячись на тремтячу Дженнсен. — Нас помітять за сотню миль, а ми роздивимось супротивників тільки тоді, коли нам вже почнуть скручувати руки.

Безмісячну небо розкинуло над ними зоряний полог. Дженнсен роздумувала про те, що сказала їй Алтея: «Ти зможеш розгледіти вночі птахів тільки у випадку, якщо вони летять на тлі зірок». Зараз на тлі зірок не було видно жодного птаха, зате неподалік бігли кілька койотів, здійснюючи обхід території. При зоряному світлі вони були легко помітні в цих пустинних краях.

Негнучкими пальцями Дженнсен відв'язала від сідла спальник і розтягла його на землі.

— Цікаво, де ти зібрався набрати дров для багаття?

Себастян розплився в усмішці:

— А мені і в голову не прийшло. Дров тут і справді вдень з вогнем не знайдеш!..

Дженнсен зняла сідло з Расті, поклала його на землю поруч з Себастяном і уважно озирнулася. Навіть при слабкому світлі зірок на плоскій рівнині не сховається ніяке рух.

— Ми помітимо будь-якого, хто побажає наблизитися, — сказала вона. — Може, одному з нас варто повартувати?

— Ні. На цих теренах без вогню ми будемо непомітні. Краще виспатися, тоді завтра буде легше.

Коней прив'язали, а сідла використали для сидіння. Розгорнувши спальник, Дженнсен виявила всередині два білих вузлика, які вона туди не клала. Розв'язавши кінці, вона виявила у вузлику пиріг з м'ясом. Себастян, відкривши інший вузлик, зробив у свою чергу точно таке ж відкриття.

— Треба ж, як Творець про нас піклується! — Зауважив він.

— Це Том поклав, — посміхнулася Дженнсен, тримаючи пиріг на колінах.

Себастян вирішив не питати, чому вона так вирішила.

— Це Творець подбав про нас за допомогою Тома. Брат Нарев говорить: коли ми вважаємо, що хтось потурбувався про нас, насправді через нього це зробив Творець. Ми, в Старому світі, віримо: роблячи що-небудь для іншого, ми виконуємо добрі справи Творця. Саме тому нашим святим обов'язком є поліпшення добробуту ближніх.

Побоюючись, що її слова можна сприйняти як критику брата Нарева — або навіть Творця! — Дженнсен вирішила промовчати. Хіба можна заперечувати слова такої великої людини, як брат Нарев?.. Їй не довелося зробити жодного доброго діла, схожого на ті, що скоїв брат Нарев. Вона навіть пирогом з м'ясом нікого не пригостила! І взагалі доставляла людям одні проблеми — і матері, і Латеї, і Фрідріху з Алтеєю, і багатьом іншим. І якщо хтось і діяв через неї, то вже точно не Творець!

Себастян, схоже, вгадав її думки з виразу обличчя, тому що м'яко сказав:

— Знаєш, чому я з тобою? Я вірю, що таке бажання Творця, і впевнений, що брат Нарев і імператор Джеган схвалять цю допомогу. Ми боремося саме за те, щоб люди могли піклуватися один про одного.

Дженнсен відвела очі від пирога з м'ясом. Обличчя її застигло: благородні устремління благородними устремліннями, але для дівчини почути таке — все одно що отримати ніж у спину.

— Так ось чому ти мені допомагаєш, — сказала вона, вимучено посміхаючись. — Усього лише з почуття обов'язку…

— Ні, — квапливо сказав Себастян. Він підійшов до неї і встав на одне коліно. — Спочатку, звичайно… Але зараз це вже ніякий не обов'язок…

— Наче я прокажена, а ти…

— Та ні ж! — Він замовк, намагаючись знайти слова. Дженнсен чекала.

На обличчі Себастяна раптом заграла ніжна посмішка, а в голосі зазвучало гаряче благання:

— Такої дівчини, як ти, Дженнсен, я ніколи не зустрічав. Клянуся, немає на світі прекраснішої і кмітливішої за тебе. З тобою я відчув себе… ніким. Такого зі мною ще не бувало…

Кілька секунд Дженнсен дивилася на нього з ошелешеним виглядом, потім пробурмотіла:

— Ніколи б не подумала…

— Мені не можна було цілувати тебе. Це була помилка. Я — солдат армії, яка бореться проти гнобителя. Все моє життя присвячено народу, мій обов'язок допомагати людям. Я не повинен бажати жінку, подібну тобі.

Дженнсен ніяк не могла зрозуміти, чому він виправдовується. Адже він врятував їй життя…

— А чому ж ти поцілував мене?

Себастян дивився їй прямо в очі, і, здавалося, йому було нестерпно боляче підшукувати слова.

— Я не стримався… Намагався встояти, і не зміг… Я знав, що це помилка, але ми опинилися так близько… Я бачив твої прекрасні очі, твої руки обіймали мене… Мені нічого в житті не хотілося сильніше… Я просто не впорався з собою. Хоча і повинен був. Вибач!

Дженнсен опустила очі. Себастян тут же надів звичну маску холоднокровності і повернувся до свого сідла.

— Не журися, — прошепотіла вона. — Мені сподобалося.

Він обернувся:

— Правда?

— Я рада почути, що це було не з почуття обов'язку.

Від цих слів Себастян посміхнувся, і напруга, яка витала у повітрі, кудись зникла.

— Від обов'язку інше відчуття, — сказав він.

І вони обидва зареготали. Дженнсен здалося, що вона сміється чи не вперше в житті. І як це було здорово!

Вона розділила пиріг надвоє і з апетитом взялася за нього, насолоджуючись букетом приправ і ароматом м'яса.

Що за диво! Напевно, вона занадто суворо повелася з Томом через Бетті. А він — добра людина…

Так, Том… З ним було легко. З ним вона відчула свою значимість і впевненість в силах, тоді як з Себастяном була боязкою і скромною. І усмішки в них різні. У Тома вона — від усього серця, тоді як у Себастяна непроникна. Від посмішки Тома будь-яка дівчина відчує себе сильною і захищеною, а Себастяна — беззахисною і слабкою.

Доївши пиріг і зібравши крихти, Дженнсен, не знімаючи плаща, загорнулася в спальник. Тремтячи від холоду, вона пригадала, як їх зігрівала Бетті. У нічній тиші повернулася біль втрати, не дала заснути, хоча втома, що накопичилася за останні два дні, здавалася чи не смертельною.

Дівчина не заглядала в майбутнє. Попереду була лише безперестанна гонка — до тих пір, поки люди лорда Рала не схоплять її. Без матері і без Бетті Дженнсен відчувала себе нескінченно самотньою. Коли вони з Себастяном їхали в Народний Палац, десь у глибині її душі жевріла безрозсудна надія на те, що повернення туди, де пройшло дитинство, так чи інакше принесе сприятливе вирішення всіх проблем. Надія ця не виправдалася.

І тому тремтіла Дженнсен не стільки від холоду, скільки від сумовитого відчаю.

Себастян обережно присунувся до неї, захищаючи від вітру. Думка про те, що ним рухає не тільки обов'язок, зігрівала дівчину. Вона уявляла собі, що він відчував тоді, притискаючись до неї всім тілом, згадувався дурманний поцілунок.

Вона пригадала, що Себастян відпустив кілька компліментів на її адресу вже в день зустрічі. Нібито впалий зі скелі солдат розбився, задивившись на красиву молоду жінку… Або це «правило Себастяна»: краса належить красі… Дженнсен ніколи не довіряла словам, що прорікалися з такою легкістю.

Але тепер він часом був недорікуватий і незграбний. Лицемірні промови, як правило, ллються легко, зате те що йде від серця висловити завжди важко. Занадто багато ставиться на кін…

Як здорово, що Себастян — сильна людина, людина світу, — вважає її красивою! Адже в порівнянні з матір'ю вона завжди відчувала свою непривабливість. І ось тепер є людина, яка вважає її прекрасною… Як це здорово!..

Вона уявила, що трапиться, якщо він зараз повернеться до неї, знову обійме, поцілує. Адже зараз їм ніхто не заважає… Серце Дженнсен скажено закалатало, і вона затамувала подих.

— Мені дуже шкода за твою козу, — прошепотів Себастян.

— Я знаю, — відгукнулася Дженнсен.

— Вона б зв'язала нас зараз по руках і ногах…

— Я знаю, — повторила Дженнсен і зітхнула. Як би вона не любила Бетті, зараз потрібно думати про

інше. Однак вона б багато чого віддала, щоб побачити, як смішно виляє Бетті задертим хвостиком, радіючи зустрічі з подружкою… Ні, треба думати про інше!

Дженнсен довго дивилася в темряву, потім підняла голову і запитала:

— Вони катували тебе? Я так боялася…

— Морд-Сіт була близька до цього. Ти з'явилася дуже вчасно.

— А що ти відчув, коли вона доторкнулася до тебе ейджем?

— Наче мене вдарило блискавкою, — відповів, подумавши, Себастян.

Дженнсен знову поклала голову на заплічний міток.

Цікаво, чому на неї не подіяла зброя Морд-Сіт?.. Напевно, Себастяна теж займало це питання, проте він промовчав. У будь-якому випадку, відповіді у неї немає. І Ніда теж була здивована — вона вважала, що дія ейджу поширюється на всіх.

Ніда помилилася.

І було б дуже непогано знати причину, чому вона помилилася.

31

Дженнсен прокинулася, коли небо на сході забарвилося в тьмяний рожевий колір. Тіло задерев'яніло, і вона почувала себе зовсім розбитою. Непогано було б поспати ще, але залишатися тут, на відкритому просторі, смерті подібно… Дженнсен сіла і потягнулася.

У західній стороні неба все ще мерехтіли зорі. А на сході, на тлі рожевого, чітко виднівся чорний контур плато. Поступово в золотих променях вранішнього сонця там став вимальовуватися Народний Палац. Дженнсен дивно і невблаганно тягло туди, але в палаці її чекали тільки жах і смерть.

Втікачі швидко зібралися, осідлали коней і приготувалися до подорожі. Дженнсен прикрилася попоною, розраховуючи, що тепло Расті не дозволить їй замерзнути. Щоб зігріти змерзлі пальці, вона раз у раз поплескувала коня по шиї. Другий пиріг з м'ясом загорнули в спальник, а спальник прив'язали до сідла — теплий бік Расті не дозволить пирогу перетворитися в крижинку.

І почався важкий шлях. Час від часу доводилося залишати сідла і йти пішки, щоб дати коням перепочити. Мандрівники збиралися сховатися за горами, що стирчали з-за обрію на заході. Погоні поки що не було — за спиною на багато миль розтягнулася порожня рівнина.

Після полудня вони в'їхали в край низьких пагорбів і ярів, стала попадатися убога рослинність і низькорослі дерева. Здавалося, незаймана цілина Азерітських рівнин від нудьги вирішила злегка урізноманітнитися. Голодні коні на ходу намагалися зірвати лист чагарнику або пучок сухої трави. Пиріг з м'ясом був давно з'їдений.

До вечора краєвид змінився ще більше, і мандрівники зрозуміли, що під'їхали до краю Азерітської рівнини.

До підніжжя гір вони досягли ще до настання темряви. Між двома скелями — виходом гірських порід на поверхню — розбили табір. Місце для привалу було відмінне: скелі захищали від вітру, а поруч розкинулася вкрита травою галявина. Розсідлані коні відразу ж кинулися об'їдати молоді пагони.

Дженнсен розпаковувала речі і діставала припаси, а Себастян нишпорив навколо в пошуках дров для багаття. Незабаром він приніс купу довгих сухих гілок, порубав їх бойовою сокирою і розвів вогонь поруч зі скелею, там, де його було важче помітити. Потім він дбайливо поклав попону на плечі Дженнсен. Сидячи біля багаття, яке розгоралося, вона нанизувала на прути шматочки солоної свинини і розкладала їх на камені навколо вогню. Себастян сів поруч.

— Важко було дістатися до будинку Алтеї? — Запитав він після тривалого мовчання.

Дженнсен згадала, що в метушні останніх двох днів так і не розповіла йому про події, що відбулися за час його перебування у в'язниці.

— Мені потрібно було пройти через болото, і я пройшла. — Їй зовсім не хотілося розповідати про труднощі, страхи, битву зі змією, про те, як вона мало не потонула. Все залишилося в минулому. Головне — вона перемогла. Себастяну в очікуванні тортур і смерті довелося набагато гірше. А Алтея і зовсім була вічним в'язнем трясовини.

— Болото, — задумливо сказав Себастян. — Цікаве місце… Мабуть, там краще, ніж в цьому пронизливому холоді. За все своє життя я жодного разу не був у болоті.

— Значить, на твоїй батьківщині, в Старому світі, набагато тепліше?

— Та ні, взимку теж буває холодно, проте, звичайно, не так, як тут. Трапляється, йде дощ. Але снігопадів і такого пронизливого холоду, як у Новому світі, не буває. Не уявляю, як може виникнути бажання тут жити…

Дженнсен з трудом могла уявити зиму без снігу і холоду. Вона була спантеличена самою можливістю існування такої зими.

— Де ж ще нам жити? У нас немає вибору.

— Розумію, — коротко зауважив він.

— Зима не така вже й довга. Ти й не помітиш, як прийде весна, от побачиш.

— Сподіваюся… жити на цих промерзлих просторах… вже краще опинитися у вогнищі Володаря… ти недавно згадувала про цю землю….

— Я згадувала? Ніколи я не говорила ні про яке вогнище Володаря.

— Так казала ж, говорила. — Себастян мечем присунув дрова ближче один до одного, щоб розгорілося полум'я. — У палаці, як раз перед поцілунком.

Сніп іскор злетів у темряву. Дженнсен простягнула до вогню руки, зігріваючи пальці над весело граючим полум'ям.

— Не пам'ятаю.

— Ти ж сказала, що там була Алтея.

— Де?

— На Стовпах Творіння.

Дженнсен засунула руки під плащ, її здивований погляд зупинився на Себастяні.

— Ні, цього я не говорила. Алтея розповідала мені зовсім не про землі, які відвідувала.

— А про що ж вона тоді розповідала? — Дженнсен невизначено махнула рукою, явно не збираючись відповідати на питання.

— Та просто так базікала, нічого особливого. — Дженнсен прибрала з обличчя пасмо рудого волосся. — Стовпи Творіння — це така місцевість?

Кивнувши, Себастян перемішав мечем білі від жару вугілля.

— Інакше її називають Вогнище Володаря.

— І що це означає?

Себастян пильно глянув на супутницю:

— Уяви собі дуже сильну спеку. Про таку іноді кажуть: сьогодні жарко, як у вогнищі Володаря. Саме тому в народі так називають місцевість, яка насправді носить ім'я Стовпи Творіння.

— Ти там був?

— Жартуєш? Я не знаю жодної людини, яка побувала би там. Страшне місце!.. Деякі вважають, що це дійсно царство Володаря, в якому немає нічого, крім смерті.

— А де воно знаходиться? Себастян мечем вказав на південь:

— Це безлюдне місце в глибині Стародавнього світу. Люди часто дуже забобонні щодо таких занедбаних місць.

Дженнсен стежила за грою полум'я, намагаючись подумки звести все воєдино. Щось неправильне, хвилююче було у всій цій розмові.

— А чому воно називається Стовпи Творіння? Себастян невдоволено знизав плечима:

— Кажуть, це безлюдне місце… — Він замовк.

— А якщо там ніхто не був, то звідки все це відомо?

— Колись були люди, що ходили туди, або, принаймні, побувавши поблизу. Вони-то і розказали про цю землю. Повзли чутки, відомості накопичувалися. Це місце — аналог ваших Азерітських рівнин…

— Азерітських рівнин?

— Так, там безлюдно, як на Азерітських рівнинах, але завжди стоїть моторошна спека. По околицях цієї безплідної землі пролягає кілька торгових шляхів. Без спеціального одягу, що захищає від палючого сонця і постійних вітрів, дуже швидко можна зажаритися живцем. І без води довго не протягнеш.

— І така пустеля називається Стовпами Творіння?

— Ні, це лише початок шляху. Щоб потрапити туди, потрібно пройти крізь цю пустелю, а там, в її серці, знаходиться широка ущелина, в якому ще гарячіше, просто смертельно жарко. Як у вогнищі Володаря…

— Так чому ж все-таки її називають Стовпами Творіння?

Носком чобота Себастян відправив назад в палаюче серце багаття вуглинки, що викотилися з нього.

— Кажуть, на дні ущелини знаходяться височенні кам'яні стовпи. На честь цих кам'яних брил і називається вся ця земля.

Дженнсен перевернула прутики з солоною свининою:

— Тоді назва має сенс.

— Мені доводилося бачити щось подібне, але в інших місцях і набагато меншого розміру. Вони як нерівні кам'яні башточки. Ніби стовпчики монет на столі… — Голос Себастяна трохи здригнувся. — Кажуть, там таке відчуття, наче весь світ здибився в знак благоговіння перед Творцем. Деякі вважають, що це святе місце. Але оскільки там задушливо спекотно, багатьом спадає на думку, що воно створене не одним Творцем. Якимось чином воно пов'язане і з Володарем. Тому й Вогнище… До речі, крім спеки є й інші причини не сунутися туди. Кажуть, там місце потойбічного зіткнення.

— Творіння і руйнування, життя і смерть — разом?

Себастян дивився на Дженнсен, в його очах танцювали відблиски полум'я.

— Такі чутки…

— Інакше кажучи, люди вважають, що це смертельне місце намагається поглинути світ життя?

— Смерть завжди йде по п'ятах життя. Брат Нарев вчить, що зло в людині притягує тінь Володаря. Якщо ми вступимо на шлях зла, то привнесемо його силу в світ життя, і Володар отримає можливість звалити Стовпи Творіння, і світ завалиться.

Холод цих слів пробрав Дженнсен до кісток, ніби до неї доторкнулася рука смерті. Ніби відьма наклала на неї таємне зле заклинання… Дженнсен не раз чула від матері, що відьми ніколи не відкривають своїх знань, завжди приховуючи найважливіше.

Було абсолютно незрозуміло, навіщо Алтея мимохідь назвала її, Дженнсен, одним із стовпів Творіння. Тим не менш дівчина була абсолютно впевнена: Алтея посіяла в її голові цей паросток — Стовпи Творіння — з цілком визначеною метою. От тільки яка ця мета?..

— А що сталося з Алтеєю? Чому вона не змогла допомогти тобі?

Здригнувшись, дівчина відкинула тяжкі думки. Перевернула прутики з солоною свининою — вона виявилася абсолютно готовою, — прикинула, як точніше відповісти на поставлене запитання.

— Алтея сказала, що одного разу, коли я була маленькою, вона вже спробувала мені допомогти. Даркен Рал дізнався про це і помстився їй. Він позбавив її дару. Тепер, навіть захочи вона, у неї немає можливості допомогти мені, використовуючи магію.

— Схоже, сам того не розуміючи, Даркен Рал виконав роботу Творця.

Від здивування Дженнсен відскочила:

— Що ти маєш на увазі?

— Імперський Орден прагне прибрати зі світу магію. Брат Нарев говорить, що ми виконуємо роботу Творця, адже магія — це зло.

— А ти як думаєш? Невже ти теж вважаєш, що дар Творця може обернутися злом?

— Все питання в тому, як магія використовується! — Безпристрасний погляд Себастяна зупинився на Дженнсен, але за безпристрасністю ховалася лють. — Хіба магія використовується для допомоги людям? Хіба допомагає дітям Творця в подоланні труднощів? Ні! Нею користуються виключно в корисливих цілях. Поглянь хоча б на Дім Ралів. Хіба він існує для блага людей? Скоріше для тортур і смерті?

Останній питання прозвучало швидше як твердження, яке Дженнсен не змогла б спростувати, навіть якщо б побажала від усієї душі.

— Схоже, Даркен Рал виконав роботу Творця, милосердно звільнивши Алтею від магії, — повторив Себастян.

Дженнсен поклала голову на коліна, слухаючи, як шипить підсмажена свинина. Алтея зовсім не вважала, що розправа над нею була милосердям. Навпаки, їй було боляче залишитися з одним лише даром пророцтва.

Мати Дженнсен навчила доньку малювати Благодать і говорила, що дар дається Творцем. В вірних руках Благодать теж була магією. Навіть незважаючи на відсутність дару у Дженнсен, цей чарівний символ кілька разів захистив її. Звичайно, люди можуть вчиняти злі вчинки, але дівчині зовсім не подобалася думка, ніби дар — це зло. Дар — це диво!..

Вона м'яко спробувала висловити своє міркування:

— Ти розповідав, що імператору Джегану допомагають чаклунки — сестри Світла, що живуть при його дворі. Адже вони використовують магію. Якщо магія — зло, то як же…

— Вони використовують магію в наших цілях, — різко сказав Себастян. — І одного разу вона буде знищена у всьому світі.

— Але який сенс? Якщо ви вірите, що магія — зло, то чому дозволяєте собі користуватися нею?

Себастян перевірив готовність свинини на найближчому прутику, зняв шматок кінчиком ножа.

— Люди вбивають один одного мечами і ножами. Побажай ми знищити мечі і ножі, щоб зупинити вбивства, навряд чи б ми домоглися поставленої мети одними словами. Відібрати ножі й мечі можна тільки силою, ставши на захист добра, зупинивши божевілля насильства. Зло чіпляється до всього. Ми повинні використовувати мечі і ножі в боротьбі з цим злом. Тільки так восторжествує мир. Якщо не стане вбивств, пристрасті людей охолонуть, і Володар буде змушений залишити їх серця.

Дженнсен відрізала шматочок готового м'яса і подула на нього:

— І в цих же цілях ви використовуєте магію?

— Саме так! — Себастян прожував свинину і, застогнавши від насолоди, проковтнув. — Ми хочемо очистити світ від магії, але в боротьбі з нею нам доводиться використовувати її, в іншому випадку ми просто програємо.

Дженнсен теж відкусила соковитий шматок і муканням висловила свою згоду з думкою супутника про смак м'яса. А проковтнувши, сказала:

— Брат Нарев і імператор Джеган теж вважають, що ножі й мечі — зло?

— Звичайно, адже призначення цих предметів — калічити й убивати. Природно, мова йде не про ножі для різання хліба, а про зброю і, отже, знаряддя зла. У кінцевому рахунку люди звільняться від бід, пов'язаних з насильством, і тоді вбивство і смерть залишаться в минулому.

— Ти хочеш сказати, що зброї не буде навіть у солдатів?

— Ні, солдати повинні бути завжди озброєні — для захисту вільних і миролюбних людей.

— А хіба люди не можуть захистити себе самі?

— Від чого? Смертоносна зброя буде тільки у солдатів.

Дженнсен недовірливо нахилила голову:

— Солдати запросто вбили мою маму. Могли вбити і мене.

— Це були солдати зла. Наші солдати б'ються тільки за добро, захищаючи людей, але не поневолюючи їх. Коли ми розгромимо війська Д'хари, настане мир. І тоді… — Себастян нагнувся до Дженнсен. — Хіба ти не розумієш? У кінцевому рахунку, коли зникне магія, то і зброя вже не знадобиться. До вбивств і злочинів призводять пристрасті розбещених людей, що мають доступ до зброї.

— У солдатів теж є пристрасті. — Він рубонув рукою повітря:

— Тільки не у тих, хто добре навчений і знаходиться під командою тямущих офіцерів.

Дженнсен подивилася на мерехтливі зірки.

Так, світ, який намалював Себастян, манив до себе. Але якщо його затвердження істинні, а магія в руках Ордена використовується в благих цілях, то, значить, сама по собі вона ні погана ні хороша. І чи принесе вона шкоду чи ні, залежить виключно від намірів. Однак запитала Дженнсен про інше.

— І що ж це буде за світ — світ без магії?

На обличчі Себастяна заграла мрійлива посмішка.

— Всі будуть рівними. Ні в кого не буде нечесно отриманих переваг. — Кінчиком ножа він зняв з прутика новий шматок м'яса. — Все стануть працювати разом, тому що будуть поставлені в рівні умови. Ніхто не буде за допомогою магії користуватися плодами чужої праці. Наприклад, ти отримаєш можливість жити, не ховаючись від магії лорда Рала.

Алтея стверджувала, що Річард Рал народився з даром такої сили, якого за останні тисячі років ні в кого не було. І він підібрався до Дженнсен набагато ближче, ніж це вдалося Даркену. І він підіслав людей, котрі вбили її матір…

— Ти не звільнишся від Річарда Рала, поки не знищиш його, — сказав Себастян тихим голосом.

Погляд Дженнсен зупинився на ньому.

— А чому я? Чому б'ються проти нього всі, а знищити повинна саме я?

Але перш ніж дівчина задала питання, перед нею вже була жахлива відповідь.

— Ти ж розумієш, — сказав Себастян, знову нахиляючись до неї. — Я мав на увазі, що ти не звільнишся від лорда Рала до тих пір, поки він живий.

Він відвернувся і взявся за бурдюк з водою. Поки він пив, Дженнсен не зводила з нього очей, а потім вирішила змінити тему.

— Капітан Лернер сказав, ніби лорд Рал одружився.

— На сповідниці, — зауважив Себастян. — Якщо Річард Рал хотів знайти подругу по злих справах, то він її знайшов.

— А що ти про неї знаєш?

— Мало. Лише те, що чув від імператора. Можу розповісти, якщо хочеш.

Дженнсен кивнула і зняла з прутика черговий шматок свинини. Вона їла, спостерігаючи, як танцюють в очах супутника відсвіти полум'я, а Себастян почав розповідь.

— Між Старим світом, на півдні, і Новим, на півночі, тисячі років існував бар'єр, поки лорд Рал не зруйнував його і не захопив наших людей. Судячи з усього, незадовго до народження твоєї матері Новий світ розпався на три держави. На заході лежав Вестланд, на сході — Д'хара, а між ними Серединні Землі. Після вбивства батька і захоплення влади Річард Рал зруйнував кордони, що розділяли країни Нового світу. Серединні Землі — моторошна держава, в якій величезний вплив має магія. Там живуть сповідниці. Управляє країною Мати-сповідниця. Імператор Джеган розповідав, що в юності вона була настільки прекрасна, наскільки і нещадна.

По спині Дженнсен пробігли мурашки.

— А ти знаєш, хто такі ці сповідниці? — Запитала вона. — Що означає саме слово?

Притримуючи однією рукою бурдюк, Себастян упер іншу в коліно.

— Не знаю нічого, за винятком того, що сповідниця володіє даром лякаючої сили. Одне її легкий дотик спалює розум людини, і той перетворюється в нерозумного раба.

Дженнсен слухала страшну розповідь, затамувавши подих.

— І люди завжди роблять те, що вона говорить? Просто тому, що вона торкається до них?

Себастян передав їй бурдюк:

— Сповідниці торкаються їх злою магією. Імператор Джеган розповідав, що її магія настільки сильна, що накажи вона поневоленій людині померти на місці, та так і вчинить.

— Вона що… вб'є себе прямо у неї на очах?

— Ні. Просто впаде замертво, тому що вона так сказала. Наприклад, серце зупиниться або що-небудь ще в цьому роді.

Дженнсен була настільки вражена почутим, що відклала бурдюк і щільніше загорнулася в попону. Всі новини про лорда Рала наганяли на неї тугу і страх. Хоча жодна новина тепер не може бути жахливішою знання про те, що її зведений брат, убивши власного батька, продовжив фамільне заняття — полювання на сестру.

Вони доїли, перевірили коней, і дівчина, не знімаючи плаща, згорнулася калачиком у спальному мішку. Їй дуже хотілося заснути, щоб виявити вранці, що все, що відбулося, було всього лише поганим сном. Або взагалі не прокидатися…

Оскільки сьогодні поруч горіло багаття, Себастян більше не зігрівав супутницю своєю спиною, і Дженнсен виявила, що їй не вистачає цього тепла. Себастян одразу заснув, а дівчина дивилася на вогонь. Її мучили тривожні думки.

Вона згадувала загиблу матір. Мами немає, і дому більше немає. Дім завжди був там, де була мама, куди б не заносила їх доля. Напевно, мама зараз спостерігає за нею зі світу мертвих разом з іншими добрими духами. Нарешті вона знайшла спокій і щастя…

При думці про Алтею Дженнсен відчула глуху біль. Ну чому на долю всіх, хто виявився пов'язаний з дівчинкою, що з'явилася на світ двадцять років тому, випали одні страждання! Мати загинула через те, що народила її, а отже здійснила тим самим в очах Рала злочин. Латею вбили безжальні члени кводу невідомо за що. Алтею навіки понівечили за одну лише спробу захистити маля. Фрідріх став майже бранцем, і його життя позбавлене багатьох радостей…

Дженнсен згадала насолоду від поцілунку Себастяна. Алтея і Фрідріх втратили саму можливість насолоджуватися один одним. А чи буде ще така можливість у неї, Дженнсен? Чи не замкнув її лорд Рал в свого роду в'язниці, в лабіринт нескінченної втечі?

Вона міркувала про те, що сказав Себастян: не буде у неї свободи, поки не зникне Річард.

Дженнсен подивилася на сплячого Себастяна, який так несподівано увірвався в її життя. При першій зустрічі, та й потім теж, їй і в голову не приходило, що все це може закінчитися поцілунком.

Розпатлане світле волосся в світлі багаття придбало золотий відтінок, обличчя здавалося таким рідним і близьким.

Але яке майбутнє їх чекає?

На це питання Дженнсен відповіді знайти не могла. Вона не знала, чи значив що-небудь той поцілунок і куди все це може привести їх. Вона не була впевнена, що сама хоче продовження. Бо не була впевнена в Себастяні і боялася, що не захоче він.

32

Залишилися позаду землі, що лежали на кордоні Азерітських рівнин. Почалася важка подорож по глибокому снігу і слизьких каменів, поступово, неухильно, вгору, в країну гір.

Себастян погодився провести Дженнсен в Старий світ. Без Себастяна мрія опинитися в безпеці і на волі навряд чи може здійснитися.

Він розповів Дженнсен, що за ланцюгом гір, покритих непрохідними лісами, тягнеться західна окраїна Д'хари. Там і починається шлях у Стародавній світ. Вони підуть, загублені серед гір, на південь, у напрямку до далекої свободи.

У горах панувала сувора негода. Довелося багато йти пішки, щоб не замучити коней. Расті і Піт були давно не годовані, а під товстим шаром снігу було надто важко добути хоч якусь траву. Їх густа по-зимовому шерсть теперзвисала клаптями. Але, принаймні, вони були живі. Те ж саме можна було сказати і про самих мандрівників.

В один із днів чисте небо після полудня затягнуло зловісними хмарами, і посипав сніг. На щастя, подорожні дуже скоро вийшли до невеликого села. Там і ночували, поставивши коней у стійло, де бідні тварини нарешті отримали довгоочікуваний овес і відпочинок. У селі не було таверни. За кілька мідних пенні Себастян і Дженнсен знайшли нічліг на сіннику. Після довгих днів, проведених на відкритому повітрі, сінник здався Дженнсен палацом.

Ранок приніс бурю з вітром і снігопадом. До того ж, сніг йшов упереміш з дощем. У таких умовах пускатися в шлях було не тільки страшно, але і просто небезпечно. Дівчина була рада, що коні зможуть ще постояти в стійлі і підгодуватися. Так і вийшло. Коні дійсно їли й відпочивали, а Дженнсен і Себастян розповідали один одному історії зі свого дитинства.

Вони вирішили за краще їхати по дорогах — в таку погоду мандрівників було мало. Себастян, завжди будучи обережним і обачним, порахував, що так безпечніше. Дженнсен, якій впевненості додавав нож на поясі, теж вважала, що краще їхати по дорозі, ніж рухатися по незнайомій місцевості, що покрита товстою сніговою ковдрою. Перетнути цю країну було важкою справою, іноді навіть небезпечною, а подолати гірський хребет, що оточував її — було практично неможливо.

В один з вечорів, коли Дженнсен почала будувати курінь, сплітаючи молоді деревця і покриваючи їх гілками бальзаміну, Себастян повернувся в табір, задихаючись від утоми і з руками, залитими кров'ю.

— Солдат, — насилу переводячи подих, пояснив він.

Дженнсен розуміла, що може означати появу поблизу солдата.

— Але як їм вдалося напасти на наш слід? Як?..

Себастян відвернувся у відповідь на її бурхливе, шалене обурення.

— Нас переслідує володіючий даром, — він важко зітхнув. — Тоді в палаці тебе бачив чарівник Натан Рал.

Але ж це не мало ніякого значення!.. Для володіючого даром Дженнсен була дірою в світі. Як же тоді він міг її переслідувати?

— По снігу нас вистежити не важко, — відповів Себастян на невисловлене питання.

Ах так, сніг, ну, звичайно!.. Дженнсен смиренно кивнула — лють перетворилася в страх.

— Один з кводу?

— Я не впевнений. Але солдат д'харіанський. Він з'явився невідомо звідки. Мені довелося вступити в сутичку. Я вбив його. Тепер нам треба поспішати, неподалік можуть виявитися й інші.

Дженнсен була занадто налякана, щоб сперечатися. Доведеться рятуватися втечею. Думаючи про людину, що з'явилася з темряви, вона прийнялася допомагати Себастяну сідлати коней. Сівши на них, вони понеслися вперед настільки швидко, наскільки дозволяла щодалі темніюча ніч.

Через деякий час довелося дати коням відпочинок і йти далі пішки. Себастян був упевнений, що їм вдасться відірватися від переслідувачів. Сніг робив ніч світлою, незважаючи на хмари, які майже весь час закривали місяць, і з дороги було збитися важко.

До наступного вечора вони були настільки виснажені, що, незважаючи на небезпеку арешту, були змушені зупинитися. Спали сидячи, поруч один з одним біля невеликого багаття, притулившись спинами до якогось впалого дерева.

День слідував за днем, а переслідувачі так і не з'являлися. Дженнсен стало трохи спокійніше. Вона зрозуміла, що так просто їх не зловиш.

Настали сонячні дні, рухатися стало легше. Однак саме гарна погода і доставляла Дженнсен масу хвилювань: сліди на снігу могли допомогти переслідувачам наздогнати втікачів.

Вони затримувалися на проїжджих дорогах, які доводилося перетинати, — щоб збити з пантелику і заплутати солдат.

А потім знову пішли снігові бурі. Подорожні насилу рухалися вперед, намагаючись не звертати уваги на сніг і вітер. Поки вони розрізняли перед собою дорогу і могли переставляти ноги, ніщо не могло змусити їх зупинитися, — адже сніг, їхній союзник, швидко замітав сліди. Досвід усього життя підказував Дженнсен, що по такій негоді вистежити їх просто неможливо. І знову у втікачів з'явилася надія, що вдасться вислизнути з аркана, який вже майже обвив їх шиї.

Вони вибирали дороги і стежки випадковим чином. Дженнсен радісно зустрічала кожну розвилку, тому що вона надавала переслідувачам ще одну можливість помилитися. А коли втікачі проходили по бездоріжжю, падаючий сніг замітав сліди, і ніхто вже не зміг дізнатися, куди вони тримають шлях.

Дженнсен дуже ослабла, але, незважаючи на це, дихалося їй набагато легше, ніж кілька днів тому.

Подорож була виснажливою, і, здавалося, давно сховавши сліди втікачів погода ніколи не змилується над ними, проте це відбулося. Одного дня після полудня вітер, нарешті, ущух, і тихий зимовий день засяяв у всій своїй красі. Втікачі наздогнали бредучу по дорозі жінку. Порівнявшись з нею, Дженнсен побачила, що та несе важкий тягар.

Погода покращилася, однак з неба ще продовжували падати великі сніжинки. Крізь просвіти хмар проглядало сонце, забарвлюючи сірий день чарівною позолотою.

Жінка почула кроки, відступила на узбіччя, підняла руку:

— Допоможіть мені, будь ласка!

Дженнсен здалося, що жінка несе маленьку дитину, загорнуту в ковдру.

По виразу обличчя свого супутника Дженнсен зрозуміла, що Себастян збирається пройти мимо. Він би напевно сказав, що не можна зупинятися, коли на хвості у тебе вбивці, коли по п'ятах слідує чарівник Рал. Але дівчина була впевнена, що за останній час їм вдалося втекти від переслідувачів досить далеко.

Помітивши, що Себастян скоса поглядає на неї, Дженнсен не дала йому можливості висловити свої міркування.

— Наче це Творець направив нас на допомогу нещасній жінці, — вигукнула вона.

Переконали Себастяна її слова або він просто не ризикнув обговорювати наміри Творця, Дженнсен не знала, проте він негайно зупинив коня, зіскочив на землю і взяв поводи обох коней. Дженнсен зісковзнула з Расті і, потопаючи в глибокому снігу, підійшла до жінки.

Та простягнула свій згорток, як ніби сподівалася, що він сам все пояснить. Здавалося, в розпачі вона була готова прийняти допомогу від самого Володаря. Дженнсен відігнула куточок білого ковдри і побачила хлопчика років трьох-чотирьох, його спокійне личко було вкрите червоними плямами, очі закриті. Він явно горів у лихоманці.

Дівчина взяла згорток з рук жінки. Та була одних з Дженнсен років, але виглядала сильно виснаженою, переляканою і стурбованою.

— Не знаю, що з ним, — мало не плачучи сказала жінка. — Так раптово захворів…

— Що ви тут робите з ним в таку погоду? — Запитав Себастян.

— Два дні тому чоловік пішов на полювання. У найближчі кілька днів не повернеться. Не можу ж я просто так сидіти і чекати.

— І що ви збираєтеся робити? Куди йдете?

— До Рауг'Мосс.

— Куди-куди? — Перепитав Себастян.

— До цілителя, — прошепотіла Дженнсен. Жінка ніжно торкнулася рукою щоки дитини. Очі невідривно дивилися на його личко. Нарешті вона підняла погляд на подорожніх.

— Допоможіть мені довезти його. Боюся, йому стає гірше.

— Не знаю, чи зможемо ми… — засумнівався Себастян.

— Це дуже далеко? — Різко обірвала його Дженнсен.

Жінка показала на дорогу:

— Вам по шляху, недалеко.

— Наскільки недалеко? — Запитав Себастян.

Жінка не витримала і розридалася:

— Не знаю. Я сподівалася, дійду за день, але бачу, що до темряви не встигну. Боюся, це далі, ніж я зможу дійти. Будь ласка, допоможіть мені!

Посміхнувшись, Дженнсен взяла на руки сплячого хлопчика:

— Не хвилюйтеся, ми обов'язково допоможемо.

Незнайомка стиснула руку дівчини:

— Вибачте, що завдаю вам турботу.

— Перестаньте. На коні їхати не важко.

— Не можемо ж ми залишити вас тут з хворою дитиною, — погодився і Себастян.

— Коли я заберуся на коня, подайте мені хлопчика, — сказала Дженнсен, повертаючи дитину в руки матері.

Опинившись у сідлі, дівчина простягнула руки. Мати на мить замислилася, побоюючись розлучатися з дитиною, але потім передала його. Дженнсен поклала сплячого хлопчика на коліна, впевнилась, що йому зручно і безпечно. Тим часом Себастян подав руку матері і допоміг їй влаштуватися у себе за спиною. Рушили в дорогу. Жінка міцно трималася за Себастяна, але очі її невідривно стежили за Дженнсен і хлопчиком.

Дівчина поїхала вперед, щоб мати змогла бачити незнайомку і дитину. Вона гнала Расті по глибокому снігу, переживаючи, що дитина не спить, а перебуває без свідомості. Лихоманка є лихоманка…

Над дорогою знову закрутилася поземка, наближалися сутінки, а мандрівники все скакали і скакали. Переживання за дитину і бажання допомогти робили дорогу нескінченною. За кожним пагорбом, за кожним поворотом знову і знову з'являвся ліс. Дженнсен почала боятися, що якщо коні продовжать шалену гонку по глибокому снігу, то неодмінно впадуть. Раніше чи пізніше доведеться уповільнити рух, щоб дати їм відпочити.

Наближалася розвилка. Ззаду почувся свист Себастяна. Дженнсен обернулася.

— Туди, — закричала жінка, показуючи направо, куди йшов вузький ланцюжок слідів.

Дженнсен повернула Расті направо. Дорога пішла вгору по схилу. Тут, на схилі гори, стояли величезні дерева, їх нижні гілки росли високо над головами подорожніх, закриваючи свинцеве небо. Попереду лежала снігова цілина, і лише вузький пунктир слідів вказував подорожнім дорогу через ліс, під скелястими виступами кам'яних стін і по полегчуючих шлях кам'яних уступах.

Дженнсен переконалася, що хлопчик спить. Навколо не відчувалося людської присутності. Після палацу, болота Алтеї і Азерітських рівнин дівчині було дуже спокійно в цьому лісі. Себастяну ж, навпаки, ліси не подобалися. І сніг він теж не любив. Дженнсен же завжди зачаровували мир і спокій, священна тиша засніженої хащі.

Попереду показався димок. Схоже, наближався кінець шляху.

Обернувшись на матір, Дженнсен переконалася в правильності висновку. Коли подорожани досягли гребеня гори, вони побачили кілька дерев'яних будівель, що розташувалися уздовж порослого лісом схилу.

На розчищеній ділянці, обгородженій тином, стояв сарай. Поруч, у загоні, тупцював кінь. Раптом він підняла голову і вітально заіржав. Расті і Піт пхикнули у відповідь. Дженнсен свиснула в два пальці, і Расті кинулася через замети до невеликої хатини, найближчої до вершини і єдиної, з труби якої йшов димок.

Не встигли вони під'їхати ближче, як двері відчинилися. З будиночка назустріч подорожнім вийшов чоловік середніх років в накинутому на плечі лляному плащі. Його обличчя, закрите від холоду капюшоном, Дженнсен розгледіти не вдалося.

Чоловік узяв Расті за вуздечку.

— Ми привезли хворого хлопчика, — сказала Дженнсен. — Ви випадково не цілитель?

— Заносьте його в хату, — кивнув чоловік.

Мати дитини вже зісковзнула з коня і стояла біля Дженнсен, готова прийняти дитину на руки.

— Спасибі Творцеві, ви вдома…

Цілитель, заспокійливо поклавши руку жінці на плече, проводив до дверей.

— Можете поставити коней разом з моєю, а потім заходьте в будинок, — сказав він Себастяну.

Той подякував і повів коней у загін. Дженнсен пішла до хатинки.

У світлі згасаючого дня вона так і не розгледіла обличчя незнайомця.

Хоч і було безглуздо сподіватися, вона знала, що це Рауг'Мосс, і він міг би відповісти на кілька її запитань.

33

Осередок для вогню займав в хатині майже всю стіну з правого боку. На дверях, що ведуть у сусідні кімнати, висіли грубі полотняні фіранки. На полиці стояла лампа. Дивлячись на неї, доводилося вибирати пояснення: чи то поличка нерівна, чи то лампа перебрала зайвого. В осередку потріскували дубові дрова. Приємно пахло димком, кімнату висвітлювали відблиски веселого полум'я. Над вогнем, ледь зміщений убік, висів чорний від сажі чайник. Опинившись в теплій кімнаті після стількох днів, проведених під відкритим небом, Дженнсен відразу відчула, що їй жарко.

Цілитель поклав хлопчика на один з солом'яних матраців, що лежали уздовж стіни навпроти вогнища. Мати присіла неподалік, спостерігаючи, як він розгортає ковдру. Тим часом Дженнсен ретельно вивчала в вікно селище — хотіла пересвідчитися у відсутності несподіванок. З труб не йшов дим, слідів на рівному снігу теж не було. Проте судити про відсутність людей по цією ознакою було важко.

Дженнсен пройшлася по кімнаті, обійшла грубо збитий стіл, що стояв посередині, простягнула руки до вогнища. Звідси було видно дві маленькі кімнати. У них лежали матраци, на цвяхах висіло дещо з одягу, людей не було. Поруч із дверями стояли соснові шафи.

Мати хворого хлопчика прийнялася наспівувати йому щось тихе і спокійне. Цілитель швидко пройшов до шафи і дістав звідти кілька глиняних фляг.

— Будь ласка, принесіть вогню для лампи, — попросив він, розставляючи фляги на столі.

Дженнсен відщипнула лучинку від поліна, потримала у вогні вогнища, поки та не загорілася. Дівчина запалила лампу і поставила на місце лампове скло. Цілитель насипав у білу чашку порошок з глиняних фляг — по щіпці з кожної.

— Як хлопчик? — Пошепки запитала Дженнсен.

— Поганий, — відповів він. Дженнсен поправила гніт:

— Можу я чимось допомогти? — Цілитель закупорював чергову флягу.

— Якщо не важко, принесіть мені ступку і товкач. Вони лежать в буфеті, по центру.

Дженнсен дістала масивну кам'яну ступку і товкач, поставила на стіл перед лампою. Цілитель додав у чашку порошок гірчичного кольору. Він був так захоплений своєю роботою, що забув скинути плащ. Але тепер капюшон був знятий, і Дженнсен змогла гарненько розглянути його.

Лице цілителя, на відміну від чарівника Рала, не притягувало погляд. Не було нічого дивного ні в його круглих очах, ні в прямих бровах, ні в приємній лінії рота, яка чомусь здалася Дженнсен знайомою. Цілитель показав на пляшку з рифленого зеленого скла.

— Ви не могли б розтерти трохи вмісту у порошок?

Він пішов кудись у куток і дістав з полиці коричневу глиняну каструлю. Дженнсен розкрутила дріт, що тримав кришку, і зі скреготом відкоркувала пляшку. Всередині знаходилися дрібні кружечки. Втім, ні, не зовсім кружечки… щось темне і плоске, дивне, ніби висушене. При світлі лампи їх вдалося розгледіти краще, і… вражена Дженнсен злегка потрясла пляшку: здавалося, її наповнили маленькими Благодатями.

Як і на магічному символі, на них були два кола, вписане і описане, і квадрат. Однак дивовижна схожість була неповною: центр кружечка нагадував зірку, яка відрізнялася від тих, що зазвичай малювали на Благодаті.

— Що це? — Запитала Дженнсен.

Цілитель зняв плащ і засукав рукави простої сорочки.

— Висушені серцевинки гірської троянди. Її ще звуть трояндою лихоманки. Правда, симпатичні крихітки? Упевнений, вам доводилося їх бачити — самих різних кольорів, залежно від місцевості, в якій ростуть. Однак найпоширеніші — червоні, кольору рум'янцю. Невже ваш чоловік ніколи не приносив вам букетик гірських троянд?

Дженнсен відчула, як спалахнуло обличчя.

— Він мені не чоловік, ми просто подорожуємо разом. Друзі, не більше того.

— Так, — просто сказав знахар, не виявивши ні цікавості, ні здивування. — Дивіться: ось тут, тут і тут повинні бути пелюстки.

Якщо у троянди видалити пелюстки і тичинки, а серединку висушити, то в кінці кінців вона стане якраз такою.

Дженнсен посміхнулася:

— Схоже на маленьку Благодать.

Посміхнувшись у відповідь, цілитель кивнув:

— І, як і Благодать, вона може зцілити, але може і принести смерть.

— Як таке можливо?

— Якщо додати хлопчикові в питво одну перемелену серцевинку, то він зможе впоратися з хворобою. А від декількох можна захворіти лихоманкою.

— Невже? — Дженнсен нахилилася над столом.

Цілитель підняв догори палець:

— Якщо взяти дві дюжини або, для більшої впевненості, три, то це будуть вже не ліки. Результат вживання буде смертельним. Саме з цієї причини ця квітка називається трояндою лихоманки, — він хитро посміхнувся. — Підходяще ім'я для квітки, пов'язаної з любов'ю.

Дівчина роздумувала над його словами.

— А що буде, якщо з'їсти більше однієї, але менше двох дюжин? Чи можливий смертельний результат?

— Якщо розмелете і додасте в чай десять чи дванадцять штук, то звалитесь в лихоманці.

— І потім помру?

Спантеличене лице Дженнсен викликало у цілителя посмішку.

— Ні, в цьому випадку лихоманка не буде настільки сильною. Через день-два все пройде.

Дівчина уважно подивилася на пляшку, наповнену смертоносними маленькими Благодатями, і відставила її.

— Якщо доторкнетеся до неї, шкоди не буде, — зауважив цілитель у відповідь на її нерішучість. — Дія квітки проявиться, якщо з'їсти її. І в нашому випадку одна з них разом з іншими травами допоможе хлопчикові перемогти лихоманку.

Дженнсен потішило власне замішання. Двома пальцями вона дістала квітку, поклала на дно ступки, де її схожість з Благодаттю помітно поменшала.

— Для дорослого я просто розминаю квітку між пальців, — говорив цілитель, наливаючи в чашку мед. — Але хлопчина малий і до того ж спить. Потрібно, щоб йому було якомога легше пити, тому розітріть квітку в пил.

Дженнсен швидко розтерла маленьку квітку, і цілитель додав у чашку одержаний темний порошок.

Було цікаво, що б Себастян сказав про подібне явище. Чи не захоче брат Нарев викорінити ці троянди, тому що вони теж можуть нести смерть?

Поки Дженнсен повертала на місце ступку і товкач, цілитель поніс хлопчикові медове питво. Разом з матір'ю вони взялися обережно напувати хворого. Розбудити його не було можливості, і їм доводилося потроху вливати ліки в рот, чекати, поки дитина, не прокидаючись, проковтне, а потім наливати ще.

Тут в хатину ввалився Себастян. У відкриті двері були видні зірки. Потягнуло протягом, від чого у Дженнсен пробігли по спині мурашки. Коли затихає вітер, а небо очищається від хмар, найчастіше це означає, що вночі буде пронизливий холод.

Замерзлий Себастян відразу сунувся до вогнища. Дженнсен підкинула поліно, трохи посунула його кочергою, щоб вогонь зайнявся поліном пошвидше. Рука цілителя все ще лежала на плечі матері хлопчика. Надавши їй можливість допоїти дитину і повісивши плащ на гачок біля дверей, господар підсів до Дженнсен і Себастяна.

— Жінка з дитиною — ваші родичі? — Запитав він.

— Ні, — відповіла Дженнсен. Зігрівшись біля вогню, вона теж зняла плащ і поклала його на лавку біля столу. — Ми зустрілися на дорозі, вона попросила про допомогу. Ми просто підвезли її.

— Ну що ж, — сказав цілитель. — Сьогодні матір і хлопчик переночують тут. Вночі мені потрібно буде поспостерігати за ним. — Він пильно подивився на ніж, що висів на поясі Дженнсен. — Будь ласка, подбайте про себе самі. У нас завжди в запасі є тушковане м'ясо на випадок, якщо забреде якийсь подорожній. Зараз вже пізно пускатися в шлях. Розташовуйтеся на ніч в сусідніх хатинах. Вони вільні, так що ви можете ночувати роздільно.

— Оце подарунок! — Вигукнув Себастян.

— Спасибі! — Дженнсен вже була готова сказати, що їм підійде і одна кімната, але спохопилася: адже сама нещодавно розповіла цілителю, що вони з Себастяном не одружені.

Уявивши, як це буде виглядати тепер, вона вирішила нічого не змінювати. Адже спати поряд з Себастяном на відкритому повітрі було природно і непорочно, а в одній кімнаті це б виглядало вже зовсім по-іншому. Так, кілька разів під час подорожі в Народний Палац вони ночували в тавернах разом. Але це було до того, як він її поцілував.

— Ця місцевість належить Рауг'Мосс? — Дженнсен зробила рукою обводячий жест.

Цілитель посміхнувся, ніби в цьому питанні було щось кумедне, проте відповів серйозно.

— Безсумнівно. Це одна з декількох невеликих застав, або станцій, на яких можуть перепочити мандрівники, які потребують наших послуг.

— Хлопчикові повезло, що ви опинилися вдома, — зауважив Себастян.

Рауг'Мосс уважно подивився йому в очі:

— Якщо він виживе, я буду дуже радий, що зміг допомогти йому. На цій станції завжди є хтось.

— Чому? — Запитала Дженнсен.

— Такі застави, як ця, приносять Рауг'Мосс дохід від обслуговування людей, які не мають можливості піти до інших цілителів.

— Дохід? Я думала, Рауг'Мосс допомагають людям безкорисливо, а не з метою заробити.

— М'ясо, тепло і дах над головою не з'являються за помахом чарівної палички, тільки через те, що в них є потреба. Ми розраховуємо, що люди, які приходять сюди за знаннями, на які було витрачено достатній час, внесуть свій вклад в обмін на нашу допомогу. А крім усього іншого, якщо ми будемо голодувати, то як зможемо допомагати іншим? Знаєте, благодійність за бажанням — це благодійність, але благодійність з примусу — всього лише ввічлива назва рабства.

Природно, цілитель не мав на увазі Дженнсен, однак ці слова боляче вжалили дівчину. Вона завжди очікувала, що люди допоможуть їй, відчувала, що має право на їх допомогу тільки тому, що її потребує. Ніби її бажання про допомогу повинно мати для людей більше значення, ніж їх власні інтереси…

Себастян, порившись в кишені, вийняв срібну монету і протягнув господареві:

— Ми б хотіли внести свій внесок в обмін на вашу допомогу.

Поглянувши на ніж Дженнсен, цілитель відповів:

— У вашому випадку в цьому немає необхідності.

— Ми наполягаємо, — сказала Дженнсен, відчуваючи страшний дискомфорт, оскільки гроші, якими вона розплачувалася за їжу, притулок і турботу про коней, були взяті у мерця.

Кивнувши, господар прийняв плату.

— Миски на полиці праворуч. Подбайте про себе самі, а мені потрібно повернутися до хлопчика.

Дженнсен і Себастян сіли на лавку біля грубо збитого столу і взялися за їжу, наклавши з великого казана по мисці найніжнішої тушкованої ягнятини. Після пирогів з м'ясом, дбайливо приготованих Томом, нічого смачнішого вони не їли.

— Тимчасова незручність перетворилося на удачу, — тихо сказав Себастян.

Дженнсен, кинувши погляд на протилежну сторону кімнати, де цілитель і мати знову схилилися над дитиною, посунулася до супутника:

— Про що ти?

Він перевів на неї погляд блакитних очей:

— Коні добре поїдять і відпочинуть, та й ми теж. Це дасть нам перевагу перед переслідувачами.

— Ти думаєш, вони здогадалися, куди ми прямуємо? І знову йдуть по сліду?

Себастян з набитим ротом зміг тільки знизати плечима.

Перш ніж відповісти, він озирнувся.

— Не знаю, яким чином це у них виходить, але вони і раніше дивували нас, вірно?

Дженнсен довелося погодитися, і вона, кивнувши, мовчки взялася за їжу.

— Як би там не було, і ми, і коні отримають так необхідні нам усім їжу та сон. Тепер ми зможемо ще більше відірватися від них. Я радий, що ти нагадала мені про те, як Творець допомагає стражденним.

Тепло його посмішки зігріло Дженнсен.

— Сподіваюся, це допоможе бідному хлопчикові.

— І я теж, — сказав Себастян.

— Потрібно прибратися і дізнатися, чи не потрібна їм допомога. — Дженнсен поклала в його ложку останній шматок ягнятини.

Коли він відставив порожню миску, Дженнсен накрила його руку своєю:

— Приємних снів!

Він кивнув і посміхнувся:

— Лягай у ближній хатині, а я — в наступній. Піду розведу вогонь, поки ти тут прибираєш.

Від посмішки Себастяна дівчині стало легко на душі. Прибираючи зі столу, вона поглядала, як він перешіптується з цілителем. По тому, як той закивав головою, їй стало ясно: Себастян побажав їмдоброї ночі. Мати, що сиділа біля дитини, теж явно подякувала Себастяну за допомогу.

Дженнсен принесла їй миску з паруючим м'ясом. Жінка чемно, але байдуже прийняла їжу, вся увага її була поглинена сплячим на колінах малюком. Цілитель, у відповідь на пропозицію Дженнсен повечеряти, згідно кивнув і сів за стіл. Дівчина поставила перед ним миску з м'ясом.

— Дуже навіть непогано, незважаючи на те, що я сам це приготував, — сказав він з дещицею гумору.

Дженнсен присунула йому кухоль з водою і хихикнула, погоджуючись з його висновком. Поки господар їв, дівчина помила миски в дерев'яній діжці, потім підкинула кілька полін у вогнище. Звідти снопом вилетіли іскри. Дуб давав хороший жар, але без камінного екрану було багато бруду. Взявши з кута мітлу, Дженнсен замела у вогнище золу і вилетілі вуглинки.

Коли в тарілці в цілителя майже нічого не залишилося, вона присіла поруч з ним на лавку.

— Завтра ми виїдемо рано, і, якщо вранці не зустрінемося, я хотіла б подякувати вам за допомогу не тільки хлопчикові, але і всім нам, — тихо сказала вона.

Чоловік не подивився на її пояс, але з виразу його обличчя вона зрозуміла, що господар пов'язує їх ранній від'їзд з ножем. Дженнсен промовчала, не бажаючи переконувати його.

— Ми цінуємо ваш щедрий грошовий внесок, — сказав цілитель. — Він допоможе нам у справі підтримки людей.

Дженнсен розуміла — він просто тягне час, надаючи можливість заговорити про те, що її по-справжньому займає.

Нарешті, вона зважилася:

— Я б хотіла дізнатися про людину, яка, як мені стало відомо, живе разом з Рауг'Мосс. Можливо, він навіть цілитель, хоча я і не впевнена. Може, ви знаєте що-небудь про нього…

Цілитель знизав плечима:

— Питайте. Що знаю, розповім.

— Його звуть Дрефан.

Вперше за вечір в очах чоловіка загорівся недобрий вогонь.

— Дрефан був злісним поплічником Даркена Рала.

Дженнсен довелося докласти зусилля, щоб не показати, наскільки її вразила енергія, відчутна в цих словах. Господар бачив ніж з буквою «Р», і, можливо, тому слова його придбали такий тон. Тим не менше вони прозвучали вельми і вельми виразно.

— Про це мені добре відомо. Однак я повинна розшукати його.

— Ви спізнилися. — На обличчі господаря розпливлася задоволена усмішка. — Магістр Рал захистив нас; — Цілителя переповнювала відданість.

— Не розумію.

— Лорд Рал, новий лорд Рал, убив його… звільнив всіх нас від цього виродка, сина Даркена Рала.

«Дженнсен».

Дженнсен сиділа приголомшена, їй здавалося, що невидимі пазурі звідкись із темряви стискають їй горло.

— Ви цілком певні? — Тільки й змогла вимовити вона. — Тобто ви впевнені, що саме лорд Рал зробив це?

— Ходили якісь прикрашені розповіді про смерть Дрефана. Нібито він загинув, служачи народу Д'хари… Однак я, як і більшість Рауг'Мосс, вважаю, що Дрефана убив лорд Рал.

«Дженнсен».

Прикрашені розповіді…

Дженнсен відчула, як від страху стиснулася груди. Лорд Рал так близько до неї. Даркену Ралу не вдалося знайти Дрефана. Річард Рал зумів це зробити. Річард Рал і її знайде.

Дженнсен стиснула під столом тремтячі руки, сподіваючись, що лице не видасть її переживань. Очевидно, що цілитель відданий лорду Ралу. І дівчина намагалася не виявити свого справжнього відношенняя — страху і огиди.

«Здавайся».

І своєї досади.

«Здавайся».

Знайоме слово луною носилося навколо, за стрибаючими думками, безнадійністю і страхом, що посилювався відразою, наростаючою досадою…

34

Дженнсен сиділа на підлозі перед вогнищем, яке розвів Себастян, і дивилася на полум'я. Її погляд неуважно ковзав по мерехтливих жовто-оранжевих вуглинках, які час від часу відвалювалися від складених колодязем полін. Дівчина смутно пам'ятала прощання з цілителем і матір'ю хворого хлопчика і ледь усвідомлювала, як тягнулася по снігу в порожню хатину.

Вона не знала, як довго сиділа перед вогнем, дивлячись в нікуди. Дрімаючі раніше неясні думки без зупинки ковзали в мозку. У своєму безжальному прагненні дістатися до Дженнсен нинішній лорд Рал забрав у неї мати, позбавивши сім'ї і дому. Дженнсен нудьгувала по матері кожною клітинкою тіла, нудьгувала так, що біль здавалася нестерпною, і не було іншого виходу, крім терпіння. Навіть сліз не залишилося…

З тих пір як Алтея розповіла їй про Дрефана, Дженнсен мріяла знайти цього сина Дарка Рала, свого зведеного брата, діру в світі. Вона сподівалася, що вони зможуть відчути кровний зв'язок і, б'ючись разом, зуміють знайти вирішення своїх проблем.

Тепер їй ніколи не дізнатися, чи судилося збутися хоч одній з цих надій. Всі плани звалилися. Річард Рал вбив Дрефана. Річард Рал, без сумніву, вб'є і її, Дженнсен, коли знайде. А він її знайде. Тепер вона в цьому не сумнівалася. Тепер вона знала це напевно. Він її знайде.

«Дженнсен».

Некерована буря почуттів вирувала в її серці — від надії до розпачу, від жаху до люті.

«Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht".

Вона чула голос крізь потік думок, крізь хаос емоцій, він шепотів їй дивні, знайомі і незнайомі, слова.

Зрештою всі інші почуття поглинув гнів, який розгорівся.

«Дженнсен. Здавайся».

Вона вже спробувала зробити все, що могла. Іншого виходу немає. Лорд Рал позбавив її всякої надії.

Тепер вона знала, що треба робити.

Дженнсен встала, відчуваючи дивне умиротворення від прийнятого рішення. Вона накинула на плечі плащ і вийшла назустріч крижаній бездушній ночі. Повітря було настільки холодним, що було боляче дихати. Під ногами рипів незайманий сніг, на якому залишалися за спиною свіжі сліди.

Тремтячи чи то від холоду, чи то від жахливості прийнятого рішення, вона постукала у двері сусідньої хатини. Себастян трохи прочинив двері і, зрозумівши, хто прийшов, впустив її. Дженнсен поспішила всередину, до вогню і тепла, яке огорнуло її чудовою хвилею і прийняло у свої обійми.

Себастян був без сорочки. По запаху мила і перекинутому через плече рушникові вона зрозуміла, що він тільки що вимився.

Ймовірно, він залишив таз з гарячою водою і в її хатині, але вона не звернула на це уваги.

Себастян, завмерши в напруженій позі, хмуро чекав пояснень того, що привело її сюди; зморшки прокреслили його чоло. Дженнсен підійшла до нього так близько, що відчула тепло його тіла, і, стиснувши кулаки, рішуче подивилася в його очі.

— Я маю намір вбити Річарда Рала.

Він спокійно сприйняв її рішучий тон. Як ніби весь цей час знав, що одного разу вона прийде до нього з цим рішенням. І мовчав, очікуючи продовження.

— Тепер я знаю, що ти був правий, — сказала вона. — Я повинна знищити його, інакше ніколи не буду в безпеці. Інакше ніколи не зможу бути вільною і жити так, як хочу. Я — єдина, хто може це зробити, і повинна це зробити.

Вона не стала пояснювати, чому повинна вбити лорда Рала саме вона.

Себастян схопив її за плече, пильно подивився в очі:

— Буде важко підібратися до такої людини з наміром зробити те, що ти вирішила. Я вже говорив, у імператора є чаклунки. Вони б'ються з метою покласти край правлінню лорда Рала. Дозволь, я зведу тебе з ними.

Дженнсен зосередилася швидше на самому рішенні, ніж на його деталях. Вона і не думала про те, як впоратися з усіма тими, хто захищає лорда Рала. Вона поки знала одне: їй потрібно опинитися достатньо близько, щоб здійснити вбивство. Тоді вона вдарить Річарда кинджалом і скаже, як сильно його ненавидить, як хоче змусити його страждати за все, що він зробив. Вона думала поки тільки про саме вбивство, а не про те, як підібратися до жертви. Але щоб дістатися до мети, потрібно врахувати всі деталі.

— Ти думаєш, ці жінки здатні допомогти мені? — Себастян кивнув:

— Я б не запропонував їх допомогу, якщо б так не думав. Я знаю руйнівну силу магії лорда Рала, я бачив її дію на власні очі. Саме чаклунки допомогли нам дати відсіч. Звичайно, магія не зможе зробити за тебе все, але, гадаю, чаклунки здатні надати неоціненну допомогу.

Дженнсен випросталась і задерла підборіддя:

— Я з радістю прийму будь-яку підтримку, яку вони зможуть запропонувати.

Легка усмішка торкнула губи Себастяна.

— Я знаю одне, — додала Дженнсен, — з чиєюсь допомогою або без неї, але я вб'ю Річарда Рала. Я вб'ю його, навіть якщо буду одна, з голими руками. Я не заспокоюся, поки не вб'ю його, тому що не можу жити, поки живий він. Це його рішення, не моє. Я більше не буду втікати.

— Я розумію. Я зведу тебе з чаклунками.

— Чи далеко до Старого світу? Коли ми доберемося до них?

— Ми не підемо в Старий світ. Вранці ми почнемо шукати стежку на захід, через гори, Нам потрібно знайти дорогу в Серединні Землі.

Дженнсен відкинула з обличчя локон:

— Але я думала, імператор і сестри Світла знаходяться в Старому світі.

Себастян хитро посміхнувся:

— Ні. Ми не дозволимо лорду Ралу ввергнути світ у війну і не відповісти за це. Ми маємо намір битися і перемогти — як тільки що вирішила ти. Імператор Джеган з нашими військами намір осадити столицю Серединних Земель — місто Ейдіндріл. Там знаходиться Палац сповідниць — палац дружини лорда Рала. Ми пробиваємося через Новий світ. Коли настане весна, ми захопимо Ейдіндріл і розіб'ємо тили армії Нового світу.

— Я нічого не знала про це. І ти весь цей час знав, що імператор Джеган намір зробити такий сміливий крок?

Себастян посміхнувся:

— Я — його стратег.

Дженнсен від подиву відкрила рот:

— Ти? Ти придумав все це?

Він не звернув уваги на її захоплене здивування.

— Імператор Джеган прийшов до влади в Стародавньому світі, тому що він геніальний. У нього був вибір — атакувати спершу Серединні Землі або спочатку напасти на Д'хару. Брат Нарев сказав, що оскільки справедливість на нашому боці, то Творець дарує нам перемогу в будь-якому випадку, а тому він, брат Нарев, не віддає перевагу жодному варіанту. Імператор же давно вважав, що метою має стати Ейдіндріл, але хотів спочатку вислухати наші рекомендації. Моя порада стала вирішальною. Імператор Джеган не завжди слідує моїм порадам, але на цей раз наші думки співпали. Захоплення міста та палацу дружини лорда Рала стане не тільки важливою військовою перемогою, але і сильним ударом в саме серце ворога.

Дженнсен дивилася на Себастяна новими очима, забоявшись, перед якою значною людиною вона опинилася. Ця людина змінювала хід історії. Долі націй і життя мільйонів людей залежали від його рішення.

— Імператор може захопити Палац сповідниць прямо зараз?

— Ні, — переконано відповів Себастян. — Поки погода проти нас, ми не будемо ризикувати життями наших людей, намагаючись досягти такої значної мети. Ми захопимо Ейдіндріл навесні, коли закінчиться ця проклята зима. Я думаю, ми з тобою зуміємо дістатися туди вчасно, щоб стати свідками такої великої події.

Дженнсен була в захопленні від самої думки, що побачить таку грандіозну подію. Сили вільних людей завдадуть нищівного удару лорду Ралу. Так, це буде початком кінця Д'хари. Але і кінцем зла.

Потріскував вогонь. Ця ніч була незвичайною у багатьох сенсах. Світ змінився, і вона, Дженнсен, повинна була стати його частиною. Вона теж змінилася цієї ночі.

Дженнсен відчувала тепло полум'я на щоці і раптом зрозуміла, що ніколи раніше не бачила Себастяна без сорочки. І їй сподобалося, як він виглядає.

Себастян м'яко взяв її за руки:

— Імператор Джеган буде радий зустрітися з тобою.

— Зі мною? Але я — ніхто!

— Ні, Дженнсен. Джеган Справедливий буде радий зустрітися з тобою, я тебе запевняю. Він буде радий зустрітися з хороброю жінкою, яка, заради вільного майбутнього людства, хоче допомогти нашим хоробрим людям, яка хоче покласти край насильству Дому Рала. Щоб побачити таку історичну подію, як взяття Ейдіндріла і Палацу сповідниць, сюди з Старого світу збирається приїхати сам брат Нарев. Я впевнений, він теж буде дуже радий побачитися з тобою.

— Брат Нарев…

Дженнсен міркувала про вир подій, про які вона до сьогоднішнього дня і не підозрювала. Тепер вона стала частиною цих грандіозних змін. Вона відчувала глибоке хвилювання, навіть трепет. Вона побачить Джегана Справедливого, справжнього імператора, і брата Нарева, самого видатного духовного лідера з усіх, які коли-небудь жили.

Без Себастяна це було б неможливо. У ньому все було незвичним: від чудових блакитних очей і пасом сивого волосся до чарівної посмішки і чудово гострого розуму.

— Оскільки спланував цю кампанію ти, Себастян, то я рада, що ти опинишся там і побачиш тріумф своєї стратегії. І це велика честь для мене — бути поруч із такою благородною і розумною людиною.

Хоча її супутник був як завжди скромний, Дженнсен помітила іскорки гордості в його очах. Втім, іскорки тут же зникли.

— Коли ми зустрінемося з імператором, не бійся того, що побачиш.

— У якому сенсі?

— Імператор Джеган відзначений Творцем. Він дарував імператору очі, які бачать набагато більше, ніж очі звичайних людей. Дурні часто лякаються. Я хочу попередити тебе заздалегідь. Ти не повинна боятися великої людини тільки тому, що він виглядає не так, як всі.

— Я не злякаюсь.

— Що ж, значить, все вирішено. — Дженнсен посміхнулася:

— Я згодна з твоїми планами. Вранці ми підем у Серединні Землі, до імператора і сестер Світла.

Себастян, здавалося, не чув її. Його погляд блукав по обличчю Дженнсен, її волоссю, знову і знову повертаючись до очей.

— Ти найкрасивіша жінка, яку я коли-небудь зустрічав.

Дженнсен відчула, як його руки стискають її все міцніше і міцніше.

— Ти лестиш мені, — почула вона власний голос.

Інакше й бути не могло. Її супутник був довіреним радником імператора, а вона — простим дівчиськом, яке виросло в лісі. Він управляв історією, вона від неї тікала. До сьогоднішнього дня…

Але зараз він був просто Себастян. Чоловік, з яким вона розмовляла, подорожувала, їла. Вона тисячу разів бачила, як він втомлюється, позіхає, засинає…

У ньому найбільш несподіваним притягаючим чином змішувалися благородство і простота. Його дратувало, коли перед ним схилялися, але самою манерою поведінки він, здавалося, не вимагав цього.

— Пробач за те, що мої слова звучать недостатньо вірно, — несміливо прошепотів він. — Я хотів сказати набагато більше, ніж сказав.

— Так? — У цьому короткому слові був не питання. Це було здивоване очікування.

Губи Себастяна квапливо торкнулися її губ. Його руки міцно обняли Дженнсен. Вона стояла непорушно, боячись обійняти його, бо тоді б їй довелося торкнутися його тіла. Вона завмерла в його обіймах, з безвольно повислими руками, вигнувшись назад під вагою його тіла. О-о, його губи були чудові. А руки не просто стискали її, вони захищали. Дженнсен закрила очі, віддаючись поцілунку. Його тіло здавалося таким напруженим, таким міцним… Він провів руками по її волоссю, а потім його язик несподівано проник в її рот. І голова Дженнсен закрутилася від чудових відчуттів.

Весь світ, здавалося, втратив точку опори, все перевернулося. Дженнсен відчула, що опинилася на руках Себастяна, а потім несподівано, під її спиною виникла ліжко. Дженнсен зніяковіла, усвідомивши, що вони з Себастяном лежать на ліжку, і не відомо, що робити і як реагувати.

Вона хотіла зупинити його, поки він не зайшов надто далеко. І в той же час вона боялася зробити щось, що б змусило його вирішити, що вона відкидає його.

Вона усвідомила, наскільки вони самотні зараз. Така ізоляція і турбувала її, і одночасно збуджувала. Тільки вони двоє в ліжку, і тільки вона може зупинити його. Її вибір вирішував не тільки її долю, вона могла управляти Себастяном. Це думка дала Дженнсен заспокійливе відчуття влади.

Це ж всього лише поцілунок. Більше, ніж той поцілунок, в палаці, але все одно лише поцілунок. Запаморочливий, хвилюючий…

Вона подалася до нього, відповідаючи на поцілунок, і була схвильована його палкою реакцією. Вона відчула себе жінкою, бажаною жінкою. Її пальці пробігли по його гладкій шкірі, вшановуючи рельєф м'язів, не прихованих тепер тканиною сорочки, відчуваючи, як його гнучке тіло все більше і більше притискається до її тіла. Приголомшена усіма цими новими почуттями, Дженнсен ледве могла дихати.

— Джен, — прошепотів Себастян, — я люблю тебе.

Дженнсен завмерла. Все здавалося нереальним. Неначе вона спала або перебувала в чужому тілі. Вона розуміла, що Себастян виголосив почуті нею слова, але це здавалося неправдоподібним.

Її серце билося так швидко, що стало страшно, як би воно не розірвалося. Себастян дихав рвучко, різко вдихаючи і видихаючи, немов бажання зводило його з розуму. Дженнсен вчепилася в нього, прагнучи знову почути ці три слова.

Вона боялася повірити йому, вона боялася дозволити собі повірити йому. Вона боялася повірити, що це сталося з нею наяву, що вона нічого не придумала.

— Але… ти ж не можеш. — Ці слова були захисною стіною.

— Можу, — видихнув він. — Дуже навіть можу. Я люблю тебе, Дженнсен.

Його тепле дихання лоскотало щоку, посилаючи по тілу хвилі тремтіння.

Чомусь у цей момент вона згадала про Тома. Вона уявила, як він, у звичайній для нього манері, посміхається. Він би повів себе зараз зовсім по-іншому. Дженнсен не знала, чому так впевнена в цьому, вона просто знала. Том би ніколи не заговорив про любов такими словами.

Чомусь вона відчула раптову біль за Тома.

— Себастян…

— Завтра ми підемо назустріч нашій долі…

Дженнсен кивнула, дивуючись, як пристрасно прозвучали ці слова. Їх загальна доля, їх загальний шлях…

Вона міцно пригорнулася до Себастяна, відчуваючи приємне тепло його руки, яка торкнулася її живота, талії, стегна… Вона готувалася до того, що він зараз скаже щось страшне, і в той же час молила, щоб цього не сталося.

— Але ніч наша, Джен, якщо тільки ти скористаєшся нагодою.

«Дженнсен».

— Себастян…

— Я люблю тебе, Дженнсен. Я люблю тебе.

«Дженнсен».

Вона хотіла, щоб образ Тома зник.

— Себастян, я не знаю…

— Я ніколи не думав про таке. У мої наміри не входили такі почуття, але я люблю тебе, Джен. Я не очікував цього… О Творець, я нічого не можу з собою вдіяти. Я люблю тебе.

Він почав цілувати її шию, і вона заплющила очі. Як було здорово чути його шепіт, слова визнання, змішані з жалем і гнівом на себе самого і наповнені відчайдушною надією.

— Я люблю тебе, — знову прошепотів Себастян.

«Дженнсен».

Дженнсен здригнулася від задоволення — від насолоди відчувати себе жінкою, від свідомості, що чоловіка хвилює саме її існування. Ніколи раніше вона не відчувала, що приваблива. Зараз же вона відчувала себе не просто красивою, а спокусливо красивою.

«Здавайся…»

Вона поцілувала шию Себастяна, і він стиснув її ще міцніше. Вона поцілувала його вухо і провела язиком навколо, як тільки що проробив з нею він. І його тіло просто запалало.

Рука його пірнула під сукню, пальці ковзнули по коліну до оголеного стегна…

«Вибір за тобою, — сказала собі Дженнсен. — За тобою».

Вона судорожно вдихнула, широко відкривши очі і втупившись на темні балки під стелею. Рот Себастяна накрив її губи перш, ніж вона змогла вимовити хоч слово, щоб зупинити його. Вона вперлася кулаком в його плече, в марній спробі дати собі можливість сказати це коротке важливе слово, в марній спробі відштовхнути його.

Але ця людина врятувала їй життя!.. Якби не він, її б вбили разом з матір'ю тієї дощової ночі. Вона була зобов'язана йому життям. І дозволити йому доторкатися зараз до неї було дрібницею в порівнянні з тим, що він для неї зробив. Що в цьому поганого? Це було дрібницею порівняно з тим, що він відкрив їй своє серце.

А крім того, він подобався їй. Такого чоловіка побажала б будь-яка жінка. Він був гарний, розумний і значний. Більше того, він любить її. Що ще можна було побажати?

І вона змусила себе викинути з голови образ Тома, сфокусувавши всю свою увагу на Себастяні та його дотиках. Вони робили її слабкою, це було майже хворобливе відчуття.

Його пальці були такими ніжними, що з її очей покотилися сльози. Вона забула слово, яке хотіла сказати, дивуючись, навіщо вона взагалі хотіла його вимовити.

Її пальці обійняли потилицю Себастяна, чіпляючись за нього, як за життя. Її долоні обхопили його спину, і вона скрикнула від того, що він з нею робив. І більше не могла нічого — тільки безпорадно дихати, насолоджуючись чудовою непристойністю того, що відбувається.

— Себастян! — Скрикнула вона. — О-о, Себастян…

— Я так тебе люблю, Джен. — Він розсунув її коліна і ковзнув між ніг. — Ти так мені потрібна, Дженнсен. Я не можу без тебе жити. Клянуся, не можу.

Передбачалося, що це її вибір. У всякому разі, так вона сказала собі.

— Себастян…

«Здавайся…»

— Так, — видихнула вона. — О милостиві духи, вибачте мене… Так.

35

Обі сперся плечем об стінку фургона, що стояв трохи осторонь від торгових рядів. Тримаючи руки в кишенях, він неквапливо вивчав безтурботний натовп. Люди, що снували між лотків, перебували у святковому настрої — можливо, тому що весна була вже поруч, хоча зима ще і не послабила своїх суворих обіймів. Незважаючи на пронизливий холод, всі балакали і сміялися, торгувалися і придивлялися, сперечалися і купували.

І ніхто з цього натовпу, що кинув виклик холоду, не знав, що серед них знаходиться дуже важлива людина. Обі посміхнувся. Серед них знаходиться Рал. Член правлячої сім'ї…

З тих пір як Обі зрозумів, що невразливий, під час довгої дороги на північ він став новою людиною, навченою чималим досвідом. Спочатку, після смерті мерзенної чаклунки і його божевільної матері, він був в захопленні від отриманої свободи і навіть не подумував про те, щоб відвідати Народний Палац. Але чим більше він розмірковував над подіями, над враженнями від них, над тим новим, що дізнавався, тим ясніше йому ставало, що ця подорож життєво необхідна. Все ще не вистачало якихось шматочків, і це цілком могло привести до неприємностей.

Та жінка, Дженнсен, сказала, що за нею полюють кводи. Кводи полюють тільки за важливими людьми. Обі тривожився, що вони можуть почати переслідувати і його, тому що він теж був важливою людиною. Як і Дженнсен, він був однією з дірок у світі. Латея не пояснила, що це означає, але «дірчастість» робила Дженнсен і Обі особливими. І якось зв'язувала їх.

Можливо, що лорд Рал дізнався від віроломної Латеї про існування Обі і тепер боявся, що в нього з'явиться законний суперник, здатний кинути йому, лорду Ралу, виклик. Зрештою, Обі ж теж був сином Даркена Рала. Нинішній лорд Рал володів магією, зате Обі був невразливий.

Загалом, неприємності назрівали, і в цих умовах Обі вирішив, що краще всього слідувати власним інтересам і відправитися до палацу предків, де і з'ясувати все, що тільки можливо.

Правда, на початку мандрівки у нього були деякі сумніви. Тим не менш, він насолоджувався подорожжю і дізнався багато нового. Він тримав у голові цілий список вражаючого: місця, люди, знаки. Все щось означало. У вільні хвилини він переглядав цей уявний список, порівнюючи, що підходило одне одному, які відкриття він міг передбачити. Він завжди вважав, як важливо тренувати розум. Він був сам по собі, сам приймав рішення, сам вибирав дорогу, але йому треба і далі рости і вчитися.

Тепер Обі не повинен більше годувати тварин, доглядати за садом, лагодити паркан, сарай і дім. Він більше не повинен тягати тюки, бігати з лопатою і виконувати кожен каприз своєї божевільної матері. Він більше не повинен терпіти огидні ліки докучливої чаклунки, знову ловити її хитрі погляди. Він більше не повинен вислуховувати тиради і глузування матері або піддаватися приниженню.

Одного разу в неї вистачило нахабства наказати йому прибрати купу замерзлого гною — йому, синові самого Даркена Рала. Обі не знав, як можна було змиритися з цим. Напевно, він — людина незвичайного терпіння, яке було одним з видатних рис його натури.

Божевільна мати завжди забороняла йому витрачати гроші на жінок. Обі відсвяткував своє визволення від тиранії тим, що, діставшись до великого міста, наніс візит найдорожчій шльондрі, яку тільки зміг знайти. І зрозумів, чому мати завжди була проти його спілкування з жінками — це було приємно.

Однак він з'ясував, що ці жінки теж можуть бути жорстокі по відношенню до чуйного чоловіка. Вони теж намагалися деколи змусити його відчути себе маленьким і нікчемним. Вони теж пильно розглядали його розважливими, безсоромними, оцінюючими поглядами, які він так ненавидів.

Обі підозрював, що і в цьому провина його матері. Він підозрював, що вона навіть могла проникнути зі світу мертвих у цей світ, через холодне серце повії, щоб отруїти йому найсолодші миті. Він підозрював, що її голос нашіптував злісні слова у вуха жінок. Це було дуже схоже на неї — навіть заспокоївшись навічно, вона не могла дозволити йому насолоджуватися життям.

Обі не був марнотратником, ні в якому разі. Але гроші, які належали йому по праву, забезпечували деякі цілком заслужені задоволення: чиста білизна, непогана їжа і питво, компанію гарненької жінки. Однак розпоряджався він грошима обережно, щоб не залишитися, врешті-решт, зовсім без гроша. І ще він знав, що люди заздрять його багатству.

Він дізнався, що просте володіння грошима притягує людей, особливо жінок. Якщо він купував їм напої і маленькі подарунки — на зразок шматка тканини на хустку, браслетів, щоб прикрасити зап'ястя, блискучих шпильок для волосся, — вони охоче погоджувалися приголубити його. Вони часто відводили його в якесь тихе місце, де можна було залишитися вдвох. Іноді це була вулиця, іноді пустельний ліс, іноді кімната.

Він підозрював, що деякі з них просто хочуть дістатися до його грошей. Але він не переставав дивуватися, скільки задоволення і приємних відчуттів можна отримати від жінки. У тому числі і за допомогою гострого ножа…

Ставши людиною, навченою досвідом, Обидва тепер знав про жінок все. У нього було багато жінок. Тепер він знав, як треба розмовляти з жінками, як з ними поводитися, як задовольнити їх.

Багато жінок продовжували чекати його, надіятися та молилися, щоб одного разу він знову до них повернувся. Деякі навіть залишали чоловіків, сподіваючись завоювати його серце.

Жінки не могли встояти перед ним. Вони пестили до нього, захоплені його зовнішністю, захоплені його силою, стогнали, коли він приносив задоволення. Деяким подобалося, коли він заподіював їм біль. Хтось інший, менш чутливий, ніж він, ніколи б не розпізнав, що ховається за їх сльозами.

Насолоджуючись суспільством якоїсь жінки, Обі знав, що завжди може дістати іншу, тому він ніколи не вступав в тривалі зв'язки. Більшість його зв'язків були короткими. Деякі — дуже короткими. Але зараз у нього на думці були важливіші справи, аніж жінки. Потім у нього будуть всі жінки, яких він тільки захоче. Як у його батька…

Нарешті він зміг поглянути на шокуючу пишність його справжнього дому — Народного Палацу. Коли-небудь палац буде належати йому. Голос підказував Обі це.

Поруч, перервавши приємні роздуми Обі, з'явився вуличний торговець:

— Амулети не потрібні, пане? Магічні. Удача — напевно.

Обидва подивився вниз, насупившись:

— Що?

— Спеціальні магічні амулети. Не підведуть. Всього один срібний пенні.

— Що вони роблять?

— Пане, все амулети чарівні, точно. Хіба вам не потрібно трошки магії, щоб полегшити настільки нестерпну боротьбу з життям? Щоб для різноманітності все йшло так, як ви хочете? Всього лише один срібний пенні.

Все і так йшло так, як хотів Обі, — з тих самих пір, як померла його божевільна мати. Але Обі завжди любив дізнаватися нове.

— На що здатна ця магія? Що саме вона робить?

— Чудові речі, пане! Просто чудові. Дасть вам силу. Силу і мудрість. Силу і мудрість, якої немає ні у одного простого смертного.

Обидва посміхнувся:

— У мене це все вже є.

Торговець втратив дар мови, але лише на мить.

Він озирнувся через плече, щоб упевнитися, що ніхто їх не підслуховує, потім присунувся, ткнувшись в бік Обі, і, задерши голову, підморгнув:

— Ці магічні амулети допоможуть вам з дівчатами, пане.

— Жінки і так бігають за мною. — Обидва почав втрачати інтерес.

Магія обіцяла те, що у нього і так є. Торговець міг з таким же успіхом сказати, що амулети дадуть Обі дві руки і дві ноги.

Брудний маленький торговець прочистив горло:

— Але ж, пане, ні одна людина не може мати достатньо багатства або найкрасивіших…

— Я дам тобі мідний пенні, якщо скажеш, де я зможу знайти чаклунку Алтею.

Дихання чоловічка було несвіжим, і Обі відштовхнув його. Торговець витягнув вгору скорчений палець і підняв схожі на тонку дріт брови:

— Пане, ви дійсно мудра людина. Я знаю. Я побачив у вас розум. Пане, ви знайшли єдину людину на цьому ринку, яка може розповісти вам те, що потрібно. — Він вдарив себе в груди. — Це я. Я можу розповісти вам все, що ви хочете знати. Але людина вашого розуму без сумніву розуміє, що така важлива і секретна інформація буде коштувати набагато більше, ніж мідний пенні. Так, пане, набагато більше, і інформація коштує того.

Обидва насупився:

— На скільки більше?

— Срібна марка.

Обі хрипко посміхнувся і відвернувся. У нього були гроші, але йому не подобалося, коли з нього намагаються зробити дурня.

— Я позапитую інших. Чесні люди можуть запропонувати мені допомогу і вказати шлях до чаклунки, не очікуючи за це нічого, крім поклону.

Торговець метушливо побіг за Обі. Поли його ветхого плаща ляскали, як прапори на вітрі, коли він ухилявся від людей, які вступалися перед Обі з дороги.

— Так, я бачу, ви — дуже мудра людина. Боюся, я вам і в підметки не годжуся, пане. Ви переграли мене, це правда. Але є деякі складності, про які ви не знаєте, складності, про які людина вашої чутливості повинна знати. Дещо, здатне забезпечити вашу безпеку в тому ризикованому підприємстві, яке, як я думаю, ви задумали. І лише небагато можуть вам про ці складнощі повідати.

Обидва дійсно був дуже сприйнятливим. Він втупився в чоловічка, що біг за ним, немов собака, випрошуюча недоїдки.

— Тоді срібний пенні, — зітхнувши, поступився той, — за цінну інформацію, яка вам потрібна, пане, і яку, я ручаюся, ви не дізнаєтеся більше ні від кого.

Обі зупинився, задоволений тим, що чоловічок визнав перевагу його інтелекту. Впершись руками в боки, він глянув на торговця, що облизував порепані від морозу губи.

Так легко з грошима Обі зазвичай не розлучався, але у нього було багато грошей, і, крім того, було присутнє в цій справі щось, що заінтригувало його. Він намацав у кишені шкіряний гаманець, запустив в нього два пальці, витягнув срібний пенні і кинув монету жалюгідному торговцю.

— Добре. — Коли чоловічок зловив монету, Обі міцно схопив його за кістляве зап'ястя. — Я дав ціну, яку ти просиш. Але якщо я вирішу, що ти кажеш неправду або щось приховуєш, я заберу монету, і вимию її в твоїй крові, перш ніж я поверну її в гаманець.

Чоловічок сковтнув, дивлячись в обличчя Обі.

— Пане, я не обману вас. Особливо, якщо я дав слово.

— Так, тобі краще мене не обманювати… Отже, де вона? Як я можу знайти Алтею?

— Вона живе на болоті. Я можу розповісти, як дістатися до неї, всього лише…

— Ти що, маєш мене за дурня? — Обидва вивернув зап'ястя торговця. — Мені відомо, що люди ходять до цієї чаклунки і що вона приймає їх на болоті, так що краще, щоб інформація складала щось більше, ніж шлях до її оселі.

— Так, так! — Торговець скорчився від болю. — Звичайно. Обі послабив хватку. Кривлячись і здригаючись, чоловічок квапливо продовжив:

— За ту щедру суму, яку ви заплатили, я розповім вам про таємний шляху на болото. Не про той, який знає всякий, а про секретний. Мало хто знає його, якщо знають взагалі. Все входить в цю суму. Я б не став нічого приховувати від такої благородної людини, як ви, пане.

— Який ще секретний шлях? — Розлютився Обі. — Якщо існує звичайний шлях, яким користуються всі люди, охочі побачити Алтею, навіщо мені потрібний секретний?

— Люди ходять до Алтеї за передбаченнями. Вона могутня чаклунка. — Торговець присунувся. — Але щоб ви могли отримати передбачення, вас повинні запросити. Ніхто не сміє прийти без запрошення. Люди ходять одним і тим же шляхом, щоб вона могла бачити тих, кого запросила, і прибрати лютих чудовиськ, що охороняють дорогу. — По спотвореному від болю лиці торгівця розпливлася посмішка. — Мені здається, якби ви були запрошені, ви б не стали розпитувати, як туди пробратися. У вас є запрошення, пане?

Обі несильно штовхнув торговця в плече:

— Значить, є й інший шлях?

— Так, є. Обхідний. Шлях, по якому можна пройти до неї, поки чудовиська охороняють головну дорогу. Розумна людина не стане добиратися до чаклунки на її умовах.

Обі озирнувся по сторонах, перевіряючи, чи не чують чи їх сторонні вуха.

— Мені не потрібно йти до неї по секретній дорозі. Я не боюся чаклунки. Але якщо вже я заплатив, то дослухаю все до кінця. І про дві дороги, і про саму чаклунку.

Чоловічок знизав плечима:

— Якщо ви в своєму розумі, просто скачіть на захід, як роблять усі, кого запросила Алтея. Ви проїдете рівнини і досягнете покритої снігом гори. Обійшовши її, повертайте на північ і спускайтеся в каньйон. Ідіть по ньому, поки не доберетеся до болота. А там тримайтесь протоптаної стежки. Залишайтеся на стежці, нікуди не звертаючи. Вона призведе до будинку чаклунки Алтеї.

— Але в цей час року болото замерзає.

— Ні, пане. Місце, де живе чаклунка і її грізна магія, нечисте. Болото алтеї взимку не замерзає.

Обі підняв зап'ястя торговця так, що той ледь не закричав.

— Ти думаєш, я дурень? Взимку всі болота замерзають.

— Запитайте будь-кого! — Запищав чоловічок. — Запитайте будь-кого, і вам скажуть, що місце, де живе Алтея, не підвладне зимі Творця. Воно гаряче цілий рік і не замерзає.

Обі опустив зап'ястя торговця:

— Ти сказав, є обхідний шлях. Де він?

Той завагався і знову облизав потріскані губи:

— Його нелегко знайти. Там є кілька знаків, проте їх важко виявити. Я можу розповісти, як знайти їх, але ви можете щось пропустити і подумаєте, що я збрехав вам. Ці знаки важко відшукати, якщо ви не знайомі з тамтешніми місцями.

— Я подумую про те, щоб повернути свою монету.

— Я дбаю про вашу ж безпеку, пане. — Торговець видавив з себе вибачливу посмішку. — Я не хочу, щоб така людина отримала тільки частину необхідного і не бажаю шкодувати про це все життя. Я виконую свої обіцянки сповна.

— Продовжуй.

Торговець прочистив горло, сплюнув убік, витер рот брудним рукавом.

— Гаразд, пане… Найкращий спосіб знайти обхідний шлях — це провести вас туди.

Обі глянув на літню пару, що проходила мимо, а потім потягнув чоловічка за собою:

— Відмінно. Йдемо.

Торговець уперся п'ятами в землю:

— Стривайте… Я погодився розповісти вам і зроблю це. Але ви не можете очікувати, що я кину мій бізнес і стану провідником. Я ж на довгий час втрачу заробіток.

Обі сердито подивився на нього:

— І скільки ти хочеш за те, щоб показати мені шлях?

Торговець важко зітхнув, складаючи про себе цифри.

— Ну, пане, — сказав він нарешті, піднімаючи вгору палець, що стирчав з в'язаної рукавички з подертими пальцями. — Гадаю, я зможу відлучитися на декілька днів, якщо мені заплатять золоту марку.

Обі розсміявся:

— Я не дам ні золотої, ні навіть срібної марки за роботу провідника. Я заплачу тобі ще один срібний пенні, і це все. Бери або повертай мій перший пенні і провалюй.

Торговець похитав головою, продовжуючи бурмотіти про себе. Нарешті він глянув на Обі покірно.

— Мої амулети останнім часом продаються не дуже добре. Якщо чесно, гроші б мені придалися. Ви знову перемогли, пане. Я покажу вам дорогу за срібний пенні.

Обі відпустив зап'ястя торговця:

— Йдемо.

— Шлях туди лежить через Азерітську рівнину. Нам потрібні коні.

— Тепер ти хочеш, щоб я ще купив тобі кінь? Ти в своєму розумі?

— Йти пішки важко. Я знаю людей, які продадуть пару коней. Якщо ми будемо поводитися з кіньми добре, я впевнений, що ці люди погодяться викупити їх, коли ми повернемося, за трохи меншу суму. Обі обдумав пропозицію. Він хотів потрапити в палац, але вирішив, що буде краще спочатку відвідати сестру Латеї. Потрібно дещо з'ясувати…

— Це звучить розумно. — Обі кивнув торговцю. — Підемо купимо коней і вирушаємо.

Вони рушили по головному торговому ряду, заповненому натовпом людей. Навколо було безліч привабливих жінок.

Деякі з них кидали погляди на Обі, який ясно бачив в їх очах поклик. Вони жадали відповідного погляду, і Обидва роздавав їм посмішки, як знаки того, що пізніше все може трапитися. Він бачив, що навіть ця обіцянка розбурхує їх уяву.

І тут йому спало на думку, що бродячі по ринку жінки напевно низькородні селянки. А ось у палаці знаходяться дами високого становища, і з ними цілком можна зустрітися. Адже він не заслуговує меншого.

Зрештою, він — Рал, майже принц або щось в цьому роді. А може, навіть більше ніж принц.

— До речі, як тебе звати? — Запитав він. — Раз вже ми будемо подорожувати разом…

— Кловіс.

Свого імені Обі називати не став. Йому подобалося, коли його називають «пан». Це було єдине гідне звернення.

— Стільки людей на ринку, — сказав Оба. — Чому ж амулети погано продаються? Чому в тебе важкі часи?

Торговець глибоко зітхнув, явно засмучений.

— Це сумна історія, і я не хочу обтяжувати вас, пане.

— Думаю, я задав просте питання.

— Так, пане. — Торговець прикрив від сонця очі долонею. — Розумієте, пане, деякий час тому, на початку зими, я зустрів красиву жінку.

Обі недовірливо глянув на цього згорбленого, зморшкуватого, розпатланого торговця, що дріботів поруч:

— Зустрів?

— Чесно кажучи, пане, я запропонував їй амулети. — Кловіс раптово зупинився, ніби наткнувся на якусь перешкоду. — Її очі… Її великі блакитні очі… незвичайно блакитного кольору. — Кловіс глянув на Обі. — Річ в тому, пане, що її очі дуже схожі на ваші.

— На мої? — Насупився Обі.

— Так, пане, — кивнув Кловіс. — У неї були такі ж очі, Як у вас. Подумати тільки. Щось у ній було… Щось дуже схоже, але ось що точно… важко сказати.

— Яке відношення вона має до твоїх труднощів? Ти віддав їй усі гроші, але так і не зміг прилаштуватися між її ніг?

Кловіса, здавалося, почуте просто шокувало.

— Ні, пане, нічого подібного. Я спробував продати амулети, щоб її супроводжувала удача.

Обидва скептично посміхнувся:

— Тримаю парі, вона плескала віями і посміхалася, запустивши руку в твою кишеню, а ти був надто збуджений, щоб зрозуміти, що ж вона насправді робить.

— Нічого подібного, пане, нічого подібного. — У голосі торговця зазвучала гіркота. — Вона підіслала до мене свою людину, і той відібрав всі мої гроші. Це зробив він, але напевно за її наказом, я впевнений в цьому. Вони вкрали мої гроші. Позбавили мене всього, що я заробив за рік.

В голові Обі як ніби щось кольнуло. Він почав переглядати свій уявний список дивних і незв'язаних вражень. І деякі з них починали зв'язуватися.

— Як же виглядала ця жінка з блакитними очима?

— О, пане, вона дуже красива, з рудим волоссям.

Навіть якщо ця жінка пограбувала торговця, позбавивши всіх заощаджень, вираз його очей підказав Обі, що цей тип все ще перебуває під владою її чар.

— Її обличчя — обличчя доброго духа, а фігура така, що захоплює подих. Але за цим диявольськи спокусливим рудим волоссям я повинен був здогадатися про її підступність.

Обі зупинився і схопив торговця за руку:

— Її звали Дженнсен?

Кловіс з жалем знизав плечима:

— Пробачте, пане, вона не відрекомендувалася. Але я не уявляю собі другої жінки з такою зовнішністю. Ці блакитні очі, ця вишуканість, ці локони рудого волосся…

Обі погодився: опис ідеально підходило Дженнсен.

Але чи мало це хоч якесь значення? Кловіс показав вперед:

— Туди, пане. Там людина, яка може продати нам коней.

36

Обі скоса глянув у темряву під покривом рослин. Важко було повірити, що під деревами-вежами біля підніжжя хребта може бути настільки темно, коли на лузі трохи вище — яскравий сонячний день. Крім того, дорога попереду виглядала сирою.

Перш ніж зробити крок під сплетіння рослини і звисаючі нитки моху, він глянув назад, на пологий майданчик на скелі, де він залишив Кловіса поруч з багаттям — охороняти коней і речі. Обі був радий, що хоч на деякий час позбувся рухомого чоловічка. Той був докучливим, як муха, що дзижчить над вухом. Поки вони їхали через Азерітські рівнини, маленький торговець базікав про все і ні про що. Обі волів би позбавитися від нього і їхати один, але той був правий: знайти дорогу до болота Алтеї виявилося дуже важко.

Принаймні, у торговця не було ні найменшого бажання вирушати в болото разом з Обі. Кловіс, здавалося, дуже нервував, коли його клієнт відправився в трясовину. Можливо, він хвилювався, що Обі не повірить йому, і палав бажанням довести свою чесність. Він чекав на вершині, спостерігаючи за Обі, потираючи руки в зношених рукавичках і нетерпляче очікуючи, коли Обидва заглибиться в болото.

Обі зітхнув і рушив уперед, насилу продираючись через чагарник і нагинаючись, щоб пробратися під низькими гілками. Він обережно ступав по корінню, там де міг, і переходив убрід невеликі калюжі стоячої води там, де коріння не було. Нерухоме повітря було вологим і пахло гниллю.

Дивні птахи кричали десь між деревами, за щільною завісою листя і гнилими стовбурами, які, як п'яні, звалилися на рослих здорових сусідів. Сюди, можливо, ніколи не потрапляло денне світло. У воді плавали неясні тіні. Чи були це птахи, рептилії або зачаровані чудовиська — невідомо. Загалом, місце Обі не подобалося. Ані трохи.

Він нагадав собі, що, діставшись до Алтеї, дізнається багато нового. Але навіть це не підбадьорило його. Він думав про дивних жуків і ящірок, яких вже бачив, і про тих, кого йому ще належало побачити. Це не додавало бадьорості. Йому все одно тут не подобалося.

Нахилившись, щоб в черговий раз пройти, під гілками, він змів убік павутину. Жирний павук, яких Обидва ніколи не зустрічав, гепнувся на землю і поспішив утекти. Але Обі був спритнішим і наступив на нього. Волохаті лапи сіпнулися в повітрі, перш ніж завмерти назавжди.

Обі посміхнувся. Йому починало тут подобатися.

Проте він тут же зморщив ніс. Чим далі він заглиблювався в болото, тим гірше пахло, дивною, задушливою, сирою гниллю. Він побачив, як серед дерев піднімається біла пара, і відчув, що потягнуло тухлими яйцями. Хоча, мабуть, запах був трохи більш кислим. І Обі знову перестало тут подобатись.

Він почав сумніватися, що ідея зустрітися з Алтеєю, пройшовши маршрутом, який порадив обірваний торговець, була гарною. Але повертатися тепер було нерозумно. Чим швидше він зустрінеться з Алтеєю, тим швидше зможе забратися з цього огидного місця. Чим швидше він закінчить справу з сестрою Латеї, тим швидше зможе відвідати будинок предків — Народний Палац. Розумно спочатку з'ясувати дещо, щоб передбачити, що можна очікувати від зведеного брата.

Обі дуже цікавило, чи зустрічалася вже з чаклункою Дженнсен і якщо зустрічалася, то про що дізналася. Обі все більше і більше переконувався, що його доля якимось чином пов'язана з долею Дженнсен. Занадто багато постійних нагадувань про неї, щоб це був простий збіг. Обі дуже ретельно стежив за тим, як пов'язані враження в його уявному списку. Інші люди не були настільки уважними, але їм і не потрібна була ця якість.

І він, Обі, і Дженнсен були дірами в світі. І у них було щось спільне у погляді, помічене Кловісом. Правда, що конкретно це було, торговець не міг пояснити, як не намагався Обі витягнути це з нього.

До того часу, коли ранок підійшов до кінця, Обі вже проробив великий шлях по переплетеному корінню, які зображували стежку і які, врешті-решт, вперлися в дзеркальну гладь темної води. Обидва зупинився, важко дихаючи. По його обличчю градом котився піт. Він озирнувся навколо, шукаючи окружний шлях туди, де знову піднімалася горбом земля. Виявилося, що шлях вперед пролягає через товсті стебла якоїсь рослинності. Але спочатку потрібно було перетнути водний простір. Втім, прохолонути було дуже навіть непогано…

Поблизу не виявилося коренів, які могли б витримати його, тому Обидва швидко зрізав масивний сук і очистив його від гілок, щоб зробити жердину.

З жердиною в руці Обі і вступив у воду. Очікуваної прохолоди він не знайшов. Вода жахливо пахла і кишіла коричневими п'явками. Обі йшов у воді, над його головою кружляли хмари кусючих жуків. Він зберігав контроль над собою, озирнувся тільки один раз і зрозумів, що це і справді єдиний шлях до твердої землі попереду.

Обидва знову відчув під ногами коріння дерев. Скоро він був у воді по груди, але не досяг і середини водяної перешкоди. Ставало все глибше. Коріння на дні стало слизьким, і він вже насилу зберігав рівновагу.

Обі був хорошим плавцем, але йому не подобалася думка, що поруч може плисти хтось ще, тому він вважав за краще йти. Нарешті, він майже вирішив відкинути жердину і проплисти залишок шляху, щоб змити з себе піт, коли щось раптом торкнулося його ноги. І перш ніж Обидва зміркував, що трапилося, його штовхнули і збили з ніг. А коли він занурився в темну воду, міцно обвернуло його ноги.

Обидва негайно згадав про живучі у болоті чудовиська. По дорозі Кловіс розважав його розповідями про монстрів і попереджав про обережність, але Обидва лише презирливо пирхав, впевнений у власній силі.

Тепер же він закричав і почав люто боротися, охоплений панікою, намагаючись звільнити ноги, але невідома тварюка тримала його міцно і відпускати не збиралася. Приблизно ось так його в дитинстві замикали в загоні, маленького, беззахисного і безпорадного… Крик Обі розносився над спіненою водою. У мозку билася єдина ясна думка — він занадто молодий, щоб вмирати, особливо таким чином. У нього було попереду стільки всього, заради чого варто було жити. Несправедливо, що він повинен померти…

Він знову закричав, борсаючись у воді і намагаючись вислизнути з мерзенних обіймів. Він хотів вирватися так само, як тоді, у загоні. Його крики не допомагали в дитинстві, не допомогли і зараз. Лише співчутливо відповідала луна.

Чудовисько раптово обвело його талію і потягнуло на дно.

Обі дуже вчасно встиг зробити глибокий вдих. І опинившись під водою з широко відкритими від страху очима, побачив луску свого супротивника. Це виявилася величезна змія, яких він ніколи не бачив. Тим не менш Обі відчув полегшення — подумаєш, змія!.. Нехай велика, але всього лише тварина, а зовсім не вогнедишне чудовисько.

І поки руки його були вільні, Обидва вихопив ніж з піхов. Він знав, що під водою у нього набагато менше можливостей, ніж на землі. І його єдиний шанс — встромити лезо в тіло змії. І він повинен зробити це перш, ніж потоне.

Але рятівна поверхня води віддалялася, а важкі кільця продовжували тягнути його вниз. Раптом ноги Обі торкнулися чогось твердого. І замість того, щоб рвонутися вгору, Обидва опустився на дно, зігнув ноги в колінах. А потім, ніби готова до стрибка деревна жаба, напружив м'язи і щосили відштовхнувся від дна.

Він вилетів з води, обмотаний кільцями змії, і приземлився на бік, прямо на сплутане коріння, однак зміїне тіло пом'якшило удар. І ситуація відразу змінилася. Змія явно не очікувала нічого подібного. Її зелена луска райдужно поблискувала в слабкому світлі. З обох супротивників повільно стікала смердюча вода.

Над плечем Обі з'явилася голова змії. Жовті очі пильно дивились на нього, затріпотів тонкий червоний язик.

Обі посміхнувся:

— Вперед, подружка!

Змія щільно обвила його тіло, але руки залишалися вільними. Якщо змії здатні сердитися, то ця явно була дуже сердита, і не слід було гаятися. Швидко, як блискавка, Обі схопив її біля основи черепа і стиснув м'язистою долонею. Ця дія нагадало йому про борцівські поєдинках, в яких він час від часу брав участь. Йому подобалася боротьба. Обі ніколи не програвав у боротьбі.

Змія зашипіла. Противники тримали один одного міцно. Змія спробувала оповитися навколо все ще вільних рук Оби. Це була страшна битва, в якій тільки один міг виявитися переможцем.

Обі згадав, що з тих пір як почав слухатися голосу, він став непереможним. Він згадав, як зовсім ще недавно його життям керував страх, страх перед матір'ю, страх перед могутньою чаклункою. Майже всі боялися чаклунки і майже всі боялися змій. Крім Обі, який не піддався грізній магії. Стара відьма наслала на нього вогонь і блискавку, магію, здатну пробивати стіни і знищувати на своєму шляху все, але він був невразливий. Що, в порівнянні з такою противницею, могла йому протиставити звичайна змія? Він із невдоволенням пригадав, як закричав від страху. Чого міг боятися він, Обі Рал?

Він перекотився по землі, тягнучи за собою змію. Вишкірився, підносячи ніж до лускатої щелепи.

Дуже обережно, тримаючи змію однією рукою за голову, другою він натиснув на лезо. Тверді лусочки, схожі на блискучі обладунки, знехотя піддалися. Затихла було змія стрепенулася і знову вступила в боротьбу — вже не з метою перемогти, але для того, щоб втекти. Важкі кільця, обвиваючі ноги, розтулилися, тіло змії почало метатися по землі, намагаючись зачепитися за коріння, за стовбури дерев. Обидва підтягнув до себе змію ногою.

Гостре лезо ножа, на яке Обі натискав щосили, раптово прорвало товсту луску і увігналося в щелепу змії. Обі зачаровано спостерігав, як по його руці побігла кров. Змія збожеволіла від болю і страху. Тепер вона хотіла тільки вирватися й утекти й вкладала в це відчайдушне бажання всі свої сили.

Але Обі виявився сильнішим. Ніхто не міг утекти від нього.

Він перетягнув змію, яка звивалася і корчилася в агонії, трохи далі від берега. Потім, закричавши від гніву, підняв її і одним потужним ударом встромив ножа в дерево, пришпиливши змію лезом, що стирчав із нижньої щелепи, немов довга третє ікло.

У жовтих очах змії тепер світилася безпорадність. Обидва витягнув з чобота другий ніж. Він хотів поспостерігати за тим, як життя буде повільно залишати ці ще хвилину тому злісні оченята.

Він зробив розріз на блідому череві, в складці між рядами лусочок. Не дуже довгий розріз, від якого швидко не вмирають. Просто розріз, щоб помістилася людська рука.

— Ну, ти готова?

Змія дивилася на нього.

Обидва закатав рукав і засунув руку в розріз. Спочатку пальці, потім зап'ястя, потім всю руку — в живе тіло, все далі і далі. Змія засмикалась, і Обі притиснув тіло коліном до стовбура, наступивши чоботом на метляючий хвіст.

І весь світ навколо Обі зник. Він уявляв собі, як бути змією. Він уявляв, що став цією тварюкою. Він відчував її шкіру навколо своєї плоті, її живе тіло, мокрі нутрощі, які стискали руку, яку він продовжував проштовхувати вперед. Рука занурювалася все глибше. Обидві довелося притиснутися до змії, поки, нарешті, його очі не опинилися в дюймі від зміїних.

І дивлячись в ці жовті очі, він насолоджувався, відчуваючи в них не лише жорстокий біль, але і чудовий жах.

Обі відчував, як у слизьких нутрощах пульсує те, до чого він прагнув. І, нарешті, намацав його — живе серце. Воно люто завовтузилося у його руках. Не відриваючи погляду від очей змії, Обі стиснув пальці в кулак. З м'яким бульканням серце лопнуло. Змія здригнулася, стрепенулась і, смикнувши в останній раз хвостом, затихла.

Обидва продовжував дивитися в очі змії, поки вони не згасли. Це було не те ж саме, що спостерігати за смертю людини — не вистачало зв'язку з людською свідомістю, не було складних людських думок, які Обі міг вгадати. Але все одно це було хвилююче видовище — спостерігати за тим, як смерть входить в живе тіло.

Мабуть, йому все-таки подобалося це болото.

Торжествуючий і закривавлений, Обі пошкандибав до води, щоб змити кров і вимити ножі. Це зіткнення було несподіваним, хвилюючим і збудливим, хоча — він повинен був визнати — і менш хвилюючим, ніж із жінкою. З жінкою додавалося почуття статевого збудження, відчуття того, що, коли до неї приходила смерть, всередині жінки виявлялися не тільки його руки.

Більшої близькості не існувало. Це було священнодійство…

Коли Обі закінчив митися, вода стала червоною. Цей колір змусив його згадати про руде волосся Дженнсен.

Обі випростався і перевірив, чи все на місці, чи не втратив він чогось у боротьбі. Поплескав себе по поясу і похолов.

Гаманця не було.

У паніці він засунув руку в кишеню, але гаманця не виявилося і там. Обидва зрозумів, що втратив його, коли боровся зі змією під водою. Гаманець був прив'язаний шнурком до пояса, і Обі був упевнений, що гроші не загубляться. Він не розумів, як міг розв'язатися або ослабнути вузол на шкіряному шнурку.

Обі з люттю кинувся до мертвої змії, що валялася біля коріння дерева. Кричачи від гніву, він схопив змію і взявся бити млявої головою по стовбуру — поки в усі сторони не полетіли бризки.

Важко дихаючи і знесилений, Обі, нарешті, зупинився. Слизька мертва маса знову осіла на землю.

У відчаї Обі вирішив, що доведеться пірнути у воду і пошукати зниклі гроші на дні. Але перевірив пояс ще раз.

І, придивившись, зрозумів, що шкіряний шнурок зовсім не розв'язався.

Обі намотав короткий відрізок шкіри на палець. Шнурок був обрізаний.

Обі обернувся назад, звідки прийшов.

Кловіс!..

Кловіс весь час крутився поруч, балакуча настирлива муха, що дзижчить над вухом… Кловіс бачив гаманець, коли Обі купував коней…

Загарчавши від злості, Обі оглянув болото.

Почався дощ, краплі вдарялися об листя і немов нашіптували щось. Обі відчув їх прохолоду на розпаленому лиці.

Що ж, він уб'є злодюжку. Дуже, дуже, дуже повільно…

Без сумніву, Кловіс буде зображувати невинність. Він стане запевняти, що невинен. І найімовірніше сховає гроші, щоб повернутися за ними пізніше.

Обидва змусить його зізнатися. У цьому немає ніяких сумнівів. Кловіс думає, що він розумний, але він не зустрічався раніше з такими, як Обі Рал.

Обі зробив крок до води і зупинився. Ні, він витратив багато часу, щоб добратися сюди. Він вже близько до Алтеї. Не можна дозволити, щоб гнів узяв зараз верх над ним. Потрібно подумати. Обі розумний. Розумніший матері, розумніший чаклунки Латеї, розумніший худого маленького злодія. Він буде діяти обачливо, не підкоряючись сліпому гніву.

Він займеться Кловісом, коли розбереться з Алтеєю.

І в похмурому настрої Обидва продовжив шлях до будинку чаклунки.

37

Через пелену дощу Обі розглядав будинок, складений з кедрових колод і оточений невідомими йому рослинами. Біля будинку нікого не виявилося. На березі маленького озера було безліч відбитків чобіт. Сліди були старими, але вони вивели Обі на стежку, яка і привела його до будинку. З труби в стоячому вологому повітрі ліниво вився димок.

Будинок, неабияк зарослий мохом і кучерявими рослинами, напевно належав чаклунці. Ніхто б інший не наважився жити в такому незатишному місці.

Обі обережно піднявся на галерею і прокрався до дверей. Кедрові колони підтримували низький дах. Прямо до входу вела широка стежка, без сумніву саме цим шляхом запрошені відвідувачі підходили до будинку.

Розлючений втратою гаманця, Обі навіть не намагався бути ввічливим і відкрив двері без стуку, ривком. Приміщення з двома вікнами і невеликим вогнищем було освітлено досить тьмяно. В осередку палало полум'я. На стінах висіли чудернацькі різьблені вироби, в більшості своїй тварини, іноді прості, іноді розфарбовані, деякі позолочені. Навряд чи Обі став би вирізати тварин. Обстановка була краща за ту, в якій він виріс, але не така приємна, до якої він вже звик.

Поруч з вогнищем на майстерно виготовленому стільці, як королева на троні, сиділа жінка з великими темними очима. Вона спокійно спостерігала за увійшлим поверх чашки, з якої потягувала якийсь напій. Хоча довге золоте волосся жінки було іншого відтінку і на обличчі її не було виразу зарозумілості і суворості, Обі відразу впізнав ці риси. Це була сестра Латеї.

Очі!.. Ось що він завжди запам'ятовував і зберігав у своєму уявному списку.

— Я — Алтея, — сказала вона, віднімаючи від губ чашку. Голос її був зовсім не схожий на голос сестри. У ньому теж були присутні нотки владності, але не було дзвінкої зарозумілості. Втім, вона не встала. — Боюся, ти прибув раніше, ніж я очікувала.

Заклопотаний в першу чергу власною безпекою, Обі проігнорував зауваження і попрямував в інші кімнати, для початку перевіривши ту, де знаходився робочий стіл. Кловіс розповідав, що Алтея живе не одна: у неї є чоловік Фрідріх. У майстерні повинні знаходитися різці, ножі, дерев'яні молотки. Кожен з цих інструментів цілком міг стати в умілих руках смертельною зброєю.

— Мій чоловік пішов до палацу, — сказала чаклунка. — Ми одні.

Обі перевірив спальню, щоб переконатися в цьому остаточно. Чаклунка говорила правду. У будинку було тихо, тільки стукотів по даху дощ. Вони дійсно знаходилися тут одні.

Нарешті впевнений, що їм ніхто не перешкодить, Обі повернувся у велику кімнату. Чаклунка спостерігала за ним, не усміхаючись, не хмурячись, не хвилюючись. Обі подумав, що якщо у неї є мізки, вона повинна бути, принаймні, схвильована. Але Алтея виглядала тільки стомленою і сонною. Ймовірно, болото з його важким вологим повітрям робило людей млявими.

Недалеко від стільця на підлозі лежала прикрашена позолотою квадратна дошка. Це нагадало Обі про якийсь пункт з його уявного списку вражень. Поруч з дошкою лежала купка гладких темних камінчиків, а біля ніг чаклунки розмістилися червона і золота подушки.

Обі мовчав, раптово усвідомивши зв'язок між пунктом з його списку і позолоченим малюнком на дошці. Прикраса нагадувала висушену серцевину гірської троянди — однієї з трав, які Латея клала в його ліки. Більшість зілля було зазвичай перемелено заздалегідь, але це — ніколи. Латея перетирала серцевину перед тим як покласти в зілля. Такий зловісний збіг міг бути тільки попередженням про небезпеку. Обі не помилився у своїх припущеннях — ця чаклунка являла собою загрозу.

Обидва стиснув кулаки і навис над жінкою, дивлячись на неї згори вниз.

— О милостиві духи! — Прошепотіла Алтея. — Я думала, мені ніколи більше не доведеться дивитися в ці очі.

— У які очі?

— В очі Даркена Рала, — відповіла чаклунка. В її голосі було присутнє якесь почуття — не то жаль, не то безнадія, а, може бути, навіть жах.

— Очі Даркена Рала… — Обі посміхнувся. — Дякую за комплімент!

Навіть тінь посмішки не торкнулася лиця чаклунки.

— Це зовсім не комплімент. — Посмішка Обі застигла.

Його не дуже здивувало те, що Алтея знає, що він син Даркена Рала. Адже вона була чаклункою. А крім того, вона була сестрою Латеї. Хто знає, що могла розбовтати набридлива відьма, навіть перебуваючи у світі мертвих.

— Ти вбив Латею.

Це було не питання, а звинувачення.

Обі почував себе впевнено, оскільки був невразливий, але залишався насторожі. Він боявся чаклунку Латею все своє життя, хоча, в кінці кінців, вона й виявилася менш страшною, ніж він припускав, однак Латею ні в якому разі не можна було навіть порівнювати з цією жінкою.

І щоб не відповідати на звинувачення, Обі сам поставив питання:

— Що таке діра в світі?

Алтея загадково посміхнулася і зробила запрошувальний жест:

— Не хочеш присісти і випити зі мною чаю? Обі вирішив, що у нього є час. Він доб'ється свого, він був упевнений в цьому. І не варто поспішати. Іноді він шкодував, що поспішив з Латеєю, — треба було спочатку отримати відповіді на питання. Однак, що зроблено, те зроблено… Тут буде інакше. Алтея відповість на всі його питання. Він витратить достатньо часу, щоб переконатися у всьому. Вона навчить його багато чому, перш ніж вони закінчать. Потрібно повільно смакувати цю давно очікувану насолоду і не поспішати.

Він обережно опустився на стілець. На простому столику, що розмістився між двома стільцями, не було другої чашки.

— О, прости! — Сказала Алтея, зрозумівши, що шукають його очі. — Підійди, будь ласка, до буфету і візьми собі чашку.

— Ти ж господиня… Чому б її не дістати тобі? — Тонкі пальці жінки викреслювали спіральні візерунки на підлокітниках стільця.

— Я — каліка і не можу ходити. Я можу тільки з труднощами проволочити непотрібні ноги по будинку і зробити деякі прості речі.

Обі дивився на неї, не знаючи — вірити їй чи ні. На лобі чаклунки виступив рясний піт — вірна ознака чогось дивного. Напевно вона налякана присутністю людини, яка покінчила з її сестрою. Можливо, вона намагається відвернути його, сподіваючись втекти, як тільки він повернеться спиною.

Алтея взялася за поділ вказівними і великими пальцями обох рук і витончено підвела його, відкриваючи ноги до колін.

Обидва нагнувся. Її ноги були такими, немовби померли багато років тому, та так і не були поховані. Обі вирішив, що вони виглядають цікаво.

Алтея підвела брову:

— Я ж сказала, каліка.

— Чому?

— Робота твого батька.

Це було вже щось.

Вперше Обі відчув з батьком відчутний зв'язок.

У нього було важкий ранок, і він мав повне право випити чашку чаю.

Крім того, він знайшов пропозицію про чай дуже своєчасною. Те, що він замишляв зробити, викличе спрагу. Обидва перетнув кімнату і вибрав найбільшу чашку з усіх, що стояли на полиці. Коли Обі поставив її на стіл, чаклунка до країв наповнила чашку темним густим чаєм.

— Це особливий чай, — пояснила вона, помітивши на його обличчі недовіру. — Жити на болоті, серед цієї вологості і спеки, не дуже-то приємно. Такий чай дуже допомагає прояснити думки після напруженого ранку. А крім того, він вижене втому з м'язів, натруджених, наприклад, довгою ходьбою.

Голова Обі дійсно була важкою після напруженого ранку. Він змив всю кров, і одяг встиг висохнути, і тепер йому було цікаво, як Алтея здогадалася про те, що сталося. Він не знав, що вміла ця жінка, однак зовсім не хвилювався. Він був непереможний, це довела смерть Латеї.

— Твій чай допомагає всім?

— Зрозуміло. Це потужний тонізуючий засіб. Ти переконаєшся в цьому сам.

Обі помітив, що вона пила той же самий темний чай. Обі зрозумів, що крапельки поту на її лобі з'явилися саме з цієї причини. Вона допила чашку і налила другу, підняла її на рівень очей:

— За солодке життя, поки воно у нас є!

Обі подумав, що це дивний тост. Він звучав так, ніби вона знала, що скоро повинна померти.

— За життя, — сказав Обі, теж піднімаючи чашку, щоб цокнутись. — Поки ми живемо…

Він зробив ковток і зморщився. Це був чай з гірської троянди. Обидва навчився визначати цей гіркий смак з тих самих часів, коли Латея клала його в зілля.

— Пий, — сказала господиня. Її дихання стало утрудненим. Вона зробила кілька довгих ковтків. — Як я вже говорила, чай вирішує багато проблем. — Вона спустошила чергову чашку.

Обі знав, що Латея, незважаючи на свій мерзенний характер, іноді допомагала хворим людям. Чекаючи, коли вона приготує зілля для нього і матері, він бачив, як вона розтирала гірську троянду. А ось тепер і Алтея пила настій троянди цілими чашками, очевидно, вона вірила у цілющі властивості цієї огидної рослини. І незважаючи на гіркоту, Обидва зробив ще один ковток, сподіваючись, що настій допоможе втомленому тілу і приведе до ладу думки.

— У мене є питання.

— Деякі з них ти вже поставив, — сказала Алтея, дивлячись на нього поверх чашки. — І впевнений, що я на них відповім.

— Так.

Обі відпив з чашки ще трохи і знову скривився. Він не розумів, чому чаклунка називала це питво «чаєм». У чашці не було чаю. Всього лише розмелена суха гірська троянда і трохи гарячої води. Темні очі господині простежили за тим, як він поставив чашку на стіл.

Знявся вітер, по склу застукали краплі дощу. Обі подумав, що дуже вчасно добрався до будинку чарівниці. Прокляте болото!..

— Так що ж таке діра в світі? — Повторив Обі. — Твоя сестра сказала, ніби ти можеш бачити діри в світі.

— Вона так сказала? З якого це дива вона стала говорити про це?

— Мені довелося переконати її, — сказав Оба. — Невже доведеться переконувати і тебе?

Він сподівався, що доведеться. Він тремтів, смакуючи наперед. Але поспішати не варто було. У нього є час. Він насолоджувався, бавлячись з живими. Це допомагало йому зрозуміти, як вони думають, і, коли наставала час, він дивився в їхні очі і міг краще уявити собі, про що вони думають, коли наближається смерть.

Алтея кивнула в бік столу:

— Чай не допоможе, якщо вип'єш мало. Пий ще! Обидва відмахнувся і присунувся ближче, спершись на підлокітник.

— Я проробив довгий шлях. Відповідай на моє запитання. Алтея відвела очі і, використовуючи руки, перебралася з крісла на підлогу. Це було важко. Обидва не став їй допомагати. Йому подобалося дивитися, як люди справляються з труднощами. Чаклунка підтягла себе до подушки, тягнучи по підлозі нерухомй ноги, потім сіла і акуратно поклала ноги перед собою. Це було дуже нелегко, але вона виконала усі дії точними відпрацьованими рухами, які видавали довгу практику. Ці зусилля спантеличили Обі.

— Чому ти не використовуєш магію?

Алтея подивилася на нього своїми темними очима, наповненими мовчазним презирством.

— Твій батько зробив з моєю магією те ж, що і з ногами.

Обі здивувався. Невже його батько теж був непереможний? Можливо, Обі — справжній спадкоємець Даркена Рала. Можливо, це його голос розшукав його, щоб надати Обі шанс.

— Ти хочеш сказати, що ти чаклунка, не володієш магією?

По болоту прокотився гуркіт грому. Алтея вказала на підлогу. Коли Обі сів, вона підтягла ближче дошку з позолоченим малюнком.

— У мене збереглися здатності передбачати події, — сказала вона. — І більше нічого. Ти міг би задушити мене однією рукою, тримаючи в іншій чашку чаю. І я не змогла б зупинити тебе.

Обі розраховував, що йому передбачається непогана розвага. Боротьба завжди була самою хвилюючою частиною будь-якої подібної зустрічі. Шкода, що ця безнога каліка не зможе довго боротися! Але ж залишаються ще жах в очах, агонія і спостереження за приходом смерті, цього він чекав з особливим нетерпінням.

— Однак пророкувати ти можеш, так? Ось, значить, як ти дізналася, що я прийду!

— У якомусь сенсі… — Алтея важко зітхнула, немов спроба дістатися до подушки абсолютно виснажила її сили. Але, глянувши на дошку, вона, здавалося, звільнилася від втоми. — Я хочу показати тобі одну річ, — сказала вона довірчим тоном. — Це, можливо, пояснить тобі дещо.

Обі нахилився вперед, задоволений, що чаклунка так мудро вирішила розкрити секрети. Він любив дізнаватися нові речі.

Він спостерігав, як Алтея розбирає купку каменів. Вона уважно оглянула кілька штук, перш ніж знайшла той, який потрібний.

Решту вона відклала убік в якомусь їй одній зрозумілою порядку, хоча Обі здавалося, що всі камені абсолютно однакові.

Потім чаклунка піднесла обраний камінь до очей Обі.

— Це ти, — сказала вона.

— Я?.. Що значить «я»?

— Цей камінь зображує тебе.

— Чому?

— Він так вирішив.

— Ти хочеш сказати, що ти вирішила, що він буде представляти мене.

— Ні. Я хочу сказати, що камінь вирішив, що він буде представляти тебе. Або, скоріше, так вирішило те, що контролює вирішення каменів.

— А що контролює камені?

Обі здивувався, побачивши посмішку, яка повільно виникла на обличчі Алтеї і через кілька секунд переросла в злісний оскал. Навіть Латея ніколи не виглядала такою злісною.

— Магія контролює, — прошипіла чаклунка. — Вона і вирішує!

Обі довелося нагадати самому собі, що він непереможний. Він зробив непевний жест рукою, намагаючись зберегти спокій.

— А як щодо решти? Хто тоді вони?

— Я думала, ти хочеш дізнатися про себе, а не про інших. — Чаклунка нахилилася до Обі з виразом зверхності і впевненості на обличчі. — Інші люди не значать для тебе нічого, правда ж?

Обидва розглядав її посмішку.

— Так.

Алтея потрясла камінь у кулаці. Не відриваючи погляду від очей гостя, вона кинула камінь на дошку. У вікнах блиснула блискавка. Камінь прокотився по дошці і зупинився за зовнішнім колом. За стінами прогуркотів грім.

— Ну? — Запитав Оба. — І що це означає?

Не відповідаючи йому і не дивлячись на дошку, чаклунка схопила камінь.

Її погляд був прикутий до Обі. Вона знову потрясла камінь і без єдиного слова кинула на дошку. Яскраво спалахнула блискавка. Неймовірно, але камінь покотився туди ж, що і в перший раз. Точно на те ж саме місце… Дощ тарабанив по даху, сухий тріск грому рознісся по болоту.

Алтея схопила камінь і кинула його в третій раз. Блискавка тепер блиснула зовсім близько. Обидва облизав губи, чекаючи, куди впаде зображає його камінь.

За його тілу побігли мурашки: камінь і цього разу встав на те ж саме місце. А коли зупинився, грянув грім.

Обі поклав руки на коліна і відкинувся назад:

— Це якийсь фокус.

— Це не фокус, — сказала Алтея. — Це магія.

— Мені здавалося, ти більше магією не володієш.

— Не володію.

— Тоді як ти це робиш?

— Я ж сказала тобі, що не я це роблю. Це роблять самі камені.

— Добре… І що ж означає те, що камінь зупинився три рази на одному місці.

Обі усвідомив раптом, що злісна посмішка чаклунки зникла.

Алтея вказала пальцем на камінь.

— Це місце означає нижній світ, — глухо сказала вона. — Світ мертвих.

Обидва намагався виглядати не дуже зацікавленим.

— І яке відношення це має до мене?

Темні очі дивилися прямо в його душу.

— Ось звідки йде голос, який ти чуєш, Обі.

Він похолов:

— Звідки ти знаєш моє ім'я?

Алтея нахилила голову, і лице її наполовину занурилося в тінь.

— Одного разу, дуже давно, я допустила помилку.

— Яку помилку?

— Я допомогла врятувати твоє життя. Я допомогла твоїй матері втекти з палацу, перш ніж Даркен Рал зміг виявити твоє існування і вбити тебе.

— Ти брешеш! — Обидва схопив камінь з дошки. — Я — його син! Навіщо йому вбивати мене!

Вона не відвела від нього пронизливого погляду.

— Можливо, йому було відомо, що ти станеш слухатися голосу, Обі. Убивши тебе, він би зупинив це. Він думав, так буде краще…

— Ти була подругою моєї матері?

— Ні. Я не знала її. З нею була знайома Латея. Твоя мати виявилася однією з молодих жінок, які потрапили в положення і яким загрожувала смертельна небезпека. Я допомогла їм. За це Даркен Рал зробив мене калікою. Якщо ти сумніваєшся в його намірі щодо тебе, то можеш тішитися кожною відповіддю, яку сам придумаєш.

Обі обдумав її слова, зіставляючи їх з подіями зі свого уявного списку. Прямого зв'язку не було.

— Ви з Латеєю допомагали дітям Даркена Рала?

— Ми з Латеєю були дуже близькі один час. Ми обидві взяли на себе зобов'язання допомагати тим, хто потрапив у біду. Але Латея стала ненавидіти подібних тобі нащадків лорда Рала через ту біду, яку він наслав на мене. Вона не могла дивитися на мої страждання і поїхала. Я знала, що вона не зможе пересилити себе. Я любила її і ніколи не просила відвідати мене, хоч і дуже нудьгувала. Ми ніколи більше не зустрічалися. Єдина добра справа, яку я могла зробити для неї, — це дозволити їй втекти. Я передбачала, що вона не дуже добра до тебе. У неї були на це причини, хоч, можливо, і не дуже вагомі.

Розповідь не викликала в Обі ніякого співчуття до цієї жахливої жінки. Він уважно розглянув темний камінь і простягнув його Алтеї.

— Ці три рази… це просто випадковість. Кинь знову.

— Ти б не повірив мені, навіть виконай я це сотню разів. — Вона повернула йому камінь. — Кинь сам.

Обі ретельно потряс кулаком, в якому знаходився камінь, — так само, як робила чаклунка. Алтея відкинулася назад, спершись спиною об ніжку стільця. Очі її потьмяніли.

Обі жбурнув камінь на дошку з такою силою, щоб той викотився за її межі і довів, що чаклунка помиляється. Коли камінь вилетів з його руки, блиснула блискавка — так сліпуче, що Обидва здригнувся і подивився на стелю, побоюючись, що вона вдарила в дах. Тут же грянув грім, стрясаючи будинок до самої основи. Потім все затихло, і тільки дощ продовжував люто бити у вікна і по даху.

Обі полегшено посміхнувся, подивився на дошку і побачив проклятий камінь на тому ж місці, що і в попередні три рази. Хлопець підскочив, наче його вжалила змія, і витер раптово спітнілі долоні об стегна.

— Фокус, — сказав він. — Всього лише фокус. Ти чаклунка і всього лише проробляєш магічні фокуси.

— Цей фокус проробив ти сам, Обі. Ти сам відкрив свою душу пітьмі.

— І що з того?

Алтея посміхнулася з цього визнання:

— Ти можеш слухатися голосу, але обраний не ти. Ти всього лише його слуга, не більше. Він повинен обрати посередника, якщо хоче принести темряву в світ.

— Ти не знаєш, про що говориш!

— Ні, знаю. Ти здатний бути дірою в світі, але тобі не вистачає одного компонента.

— Якого?

— Грушдева…

Обидва відчув, як на потилиці заворушилися волосся, хоча і не зрозумів значення цього слова…

— Безглузде слово. Воно нічого не значить.

Чаклунка зміряла його поглядом, якого він злякався, тому що за ним стояв цілий світ таємних знань. По залізній рішучості, яка світилася в її очах, Обі зрозумів, що ножем це знання не вирвеш.

— Давним-давно, далеко звідси, — спокійно сказала Алтея, — одна чаклунка навчила мене дечому з мови Володаря. Це одне з його слів, а мова дуже древня. Якщо ти не чув раніше цього слова, то обраний не ти. Грушдева. Воно означає помста. Ти не той, кого він обрав.

Обі почав злитися. Вона, напевно, просто сміється над ним…

— Ти поняття не маєш, які слова я чув. Ти не знаєш про це нічого. Я — син Даркена Рала. Законний спадкоємець. Ти не знаєш, що я чув. У мене буде сила, яку ти й уявити не можеш.

— Свобода — ось чим платиш при угоді з Володарем. Ти продав те безцінне, що належало тільки тобі, за жменьку сміття. Ти продав себе в найгірший вид рабства, Обі, всього лише за ілюзію власної значущості. Ти не обраний. Обраний хтось інший. — Алтея витерла піт з чола. — Але все ж ще багато чого можна змінити.

— І ти насмілюєшся думати, ніби можеш змінити зроблене мною? Ніби можеш диктувати мені, що робити? — Ці слова здивували самого Обі. Вони вирвалися перш, ніж він подумав, що хоче сказати.

— Такі речі не підвладні таким, так я, — визнала Алтея. — У Палаці Пророків я навчилася не втручатися в те, що вище за мене і некероване. Грандіозність життя і грандіозність смерті — законні території Творця і Володаря. — Чаклунка здавалася задоволеною. — Але своєю волею я керувати можу.

Обидва вислухав вже достатньо. Вона намагалася заплутати його, збити з пантелику, а він непереможний… І тим не менше він не міг змусити схвильоване серце битися повільніше.

— Що таке діри в світі?

— Вони — кінець для таких, як я, — відповіла чаклунка. — Вони кінець всього, що я знаю.

Це було типово для чаклунки — відповідати безглуздими загадками.

— Кого зображують інші камені? — Вимогливо запитав Обі.

Нарешті чаклунка відвела від нього виразні очі і глянула на камені. Рухи її здавалися дивно-незграбними. Тонкі пальці вибрали один з каменів. Алтея взяла його, тут же підняла другу руку і приклала до живота.

Обидва зрозумів, що їй боляче.

Вона робила все можливе, щоб приховати це, але більше вже не могла. І бісеринки поту на її лобі були від болю. І короткий стогін — від болю. Обидва спостерігав за чаклункою з цікавістю.

Потім, мабуть, їй стало легше. З зусиллям вона випросталась і витягнула руку долонею вгору. У центрі долоні лежав камінь.

— Це, — сказала вона, насилу дихаючи, — я.

— Ти? Цей камінь — ти?

Алтея кивнула і кинула камінь на дошку, навіть не подивившись на нього. Камінь покотився по дошці, на цей раз без блискавок і грому.

Обидва відчув себе дурнем через те, що був наляканий цими ефектами. Тепер він посміхався. Це все — лише дурна гра, а він невразливий.

Камінь зупинився в кутку квадрата.

— Ну і кого ж він зображує? — Махнув рукою Обі.

— Захисника, — видавила Алтея, задихаючись. Тремтячими пальцями вона схопила камінь і простягла руку прямо до обличчя Обі. Камінь, її камінь, лежав на долоні. Вона пильно дивилася на нього.

А коли на нього глянув Обидва, камінь розсипався в прах.

— Чому він зробив це? — Прошепотів Обі, округляючи очі.

Алтея не відповіла. Вона несподівано хитнулася, нахилилася і впала, широко розкинувши руки. Прах в її руці розсипався по підлозі.

Обі скочив на ноги, весь покрившись мурашками. Він бачив достатньо смертей, щоб зрозуміти, що Алтея мертва.

Замиготіли рвані спалахи блискавок, прокресливши небо несамовитими сліпучими зигзагами. Світло їх вривалося в вікна, кидаючи сліпучі відблиски на розпростерте тіло мертвої чаклунки. По щоці Обі скотилася велика крапля поту.

Він стояв, не рухаючись, і дивився на чаклунку нестерпно довгу мить. А потім розвернувся і побіг.

38

Задихаючись і майже без сил Обі вискочив їх густих заростей на луг і примружився, раптово засліплений яскравим денним світлом. Він зголоднів, був наляканий і готовий розірвати злодюгу на шматочки.

На лузі нікого не було.

— Кловіс! — Крик повернувся луною. — Кловіс! Де ти?!

Відповіддю був лише стогін вітру між скелями, що підносилися, як башти. Обі подумав, що злодюга, напевно, злякався і ховається десь, боячись, що господар виявив пропажу грошей і підозрює, хто їх украв.

— Кловіс! Виходь! Нам пора в дорогу! Мені потрібно потрапити в палац! Кловіс!

Обі чекав відповіді, глибоко дихаючи. Потім, стиснувши кулаки, знову викрикнув ім'я малорослого злодюги.

Не дочекавшись відповіді, він опустився на коліна біля кострища, де Кловіс вранці розпалив вогонь, і попробував пальцем попіл. На лузі не було дощу, але попіл був холодним.

Обі встав, вдивляючись у вузьку ущелину, через яку вони проїхали рано вранці.

Холодний вітер куйовдив його волосся. Обі провів руками по волоссю, немов намагався зберегти голову після того, як усвідомив правду.

Він зрозумів, що Кловіс не став ховати вкрадений гаманець. Це не входило в його плани. Він вкрав гроші і втік, як тільки Обі вступив під склепіння густої рослинності.

Спустошений Обі зрозумів масштаби всього, що сталося. Ніхто не користувався цим обхідним шляхом. Кловіс привів його сюди, бо знав: Обі загине в проклятому болоті. Кловіс був упевнений, що Обі заблукає і болото поглине його. Або його зжеруть чудовиська, що охороняють Алтею…

Кловісу не потрібно було ховати гроші, він вирішив, що Обі загинув, і просто втік з грошима.

Але Обі невразливий. Він вижив в болоті. Він убив змію. Після цього жодне чудовисько вже не наважилося кинути йому виклик.

Можливо, Кловіс думав, що навіть якщо болото і не прикінчить Обі, то існують ще дві смертельні небезпеки, на які можна покластися. Алтея не запрошувала Обі. Кловіс, напевно, подумав, що чаклунка відноситься до непроханих гостей без особливої привітності. У неї була страхітлива репутація.

Але Кловіс не знав, що Обі невразливий.

Тільки одне рятувало Кловіса від люті Обі — Азерітські рівнини. І це була друга смертельна небезпека. Обі застряг в пустельному місці. У нього немає їжі. Вода поруч є, але немає посуду, щоб захопити її з собою. І коня теж немає. Навіть коричневу вовняну куртку, яка була не потрібна на болоті, Обі залишив злодюзі. Перетнути рівнину без їжі і теплого одягу по зимовому холоді — це прикінчить будь-кого. Навіть того, хто зумів пережити болото і візит до Алтеї…

Обі не міг змусити свої ноги зробити хоч крок вперед. Він знав, що якщо спробує відправитися в шлях по рівнинах, то помре. Незважаючи на холод, він відчував, як піт стікає по шиї. Заболіла голова…

Обі обернувся і подивився на болото. У будинку Алтеї повинні бути їжа, одяг, посуд для води. У будинку каліки їжа завжди повинна бути під руками. Чоловіка чаклунки поки що немає і, може, не буде кілька днів. Він повинен був залишити дружині їжу.

Обі потрібен теплий одяг, щоб перетнути холодні рівнини. Алтея сказала, чоловік пішов до палацу. У нього повинен бути теплий одяг, і, цілком можливо, що є запасний. А якщо й ні, Обі може використати ковдри — упакувати в них їжу і використати, як накидки.

Однак залишалася можливість, що чоловік Алтеї вже повернувся додому. У цій частині Азерітських рівнин сліди були відсутні, так що, швидше за все, він підійде до будинку з іншого боку. І виявить тіло дружини… Хоча це Обі не дуже турбувало. Він здатний впоратися з такою перешкодою, як скорботний чоловік. А може, той навіть буде задоволений, що позбувся дратівливої каліки-дружини. Який з неї толк? Чоловік повинен бути радий, що позбувся її. Можливо, він навіть запропонує Обі випити, щоб відсвяткувати таку подію… Втім, Обі не хотів святкувати. Алтея зіграла з ним злий жарт і позбавила задоволення, якого він так довго чекав і яке заслужив після довгої подорожі…

Обі зітхнув. Принаймні, вона тепер постачить його всім, що потрібно, щоб з'явитися в будинок предка.

Але коли він повернеться до Народного Палацу, у нього не буде грошей, якщо тільки він не знайде Кловіса. Обі знав, що це — марна надія. У Кловіса тепер були гроші, і він міг податися в інші місця, щедро витрачаючи багатство, нажите нечесним шляхом. Жалюгідний злодюжка напевно був вже далеко.

А у Обі немає навіть мідного пенні. Як йому бути?.. Він не може повернутися до того злиденного життя, яким він жив разом з матір'ю. Тільки не зараз, коли підтвердилося, що він — Рал, майже принц…

Ні, він не може повернутися до колишнього життя. І не повернеться!..

Киплячи від гніву, Обі кинувся в зарості. Тут рано темніє. У нього немає зайвого часу.

* * *

Обі не став торкатися тіла. Він не відчував відрази до мертвих. Навпаки, мертві притягували його. Він провів багато часу поруч з мертвими тілами. Але ця жінка кидала його в дрож. Навіть мертва, вона, здавалося, спостерігала за тим, як він обшукує її будинок, скидаючи одяг і запаси в купу в центрі кімнати.

Було щось страшне в цій жінці, яка розпростерлася на підлозі. Навіть мухи, що дзижчали в кімнаті, не сідали на неї. Латея теж була грізною, але ця жінка зовсім відрізнялася від неї. Алтея зіграла з ним злий жарт і не відповіла на запитання, а він, проробивши таку довгу подорож, заслужив відповіді.

Обі розлютився, подумавши про те, якими нестерпними можуть бути чаклунки. Принаймні, ця забезпечить його всім необхідним, щоб повернутися в будинок предків. У цій жінці було щось дуже й дуже страшне. Вона змогла заглянути в нього, Обі. Латея ніколи не була здатна на таке. Звичайно, вона думала, що бачить його наскрізь, але не бачила. А її сестра дійсно побачила Обі наскрізь.

Вона побачила голос усередині нього.

Обі не був упевнений, що знаходиться в безпеці навіть зараз, коли Алтея мертва. Хоча ці думки були просто грою багатої уяви — адже Обі невразливий. Він не знав жодної людини, якої йому слід було побоюватися.

У спальні він знайшов дві теплі вовняні сорочки. Вони виявилися замалі, але, розірвавши подекуди шви, він зміг їх надіти. Сорочки були досить теплими, щоб захистити його від холоду. Потім до купи речей на підлозі він додав ковдри.

Обі дуже дратувало те, що господар ще не повернувся.

Крім того, йому хотілося відволіктися від тіла чаклунки, яка ніби спостерігала за його роботою. Тому Обі почав будувати плани, як би когось убити, щоб не зійти з розуму. Потрібно відігратися на комусь за все, через що йому довелося пройти. Інакше все це нечесно. Нечесно!..

За вікном майже стемніло. Обі довелося запалити масляну лампу, щоб продовжити пошуки. Йому пощастило, у низенькій шафці він знайшов бурдюк для води. Стоячи на колінах, він рився в старому ганчір'ї, серед потрісканих чашок, зламаних кухонних приладів і запасів воску і гнотів. З дальнього кутка витягнув рулон полотна. Перевірив його на міцність і вирішив, що зможе зробити з нього мішок для речей. Навколо було досить тканини, щоб змайструвати лямки. Приладдя для шиття теж виявилися під рукою, на низько висячій полиці.

Обі зауважив, що всі необхідні жінці речі розташовувалися на полицях нижнього ряду, щоб покалічена чаклунка могла діставати до них.

Невже може існувати чаклунка без магії? Малоймовірно. Вона просто заздрила, бо голос говорив з Обі, а не з нею. Вона явно щось замишляла…

Обидва знав, що знадобиться якийсь час, щоб зібрати речі і зшити мішок для них. Він не повинен йти з дому вночі. Неможливо пробиратися по болоті в темряві. Обі був невразливим, але не дурним.

Поставивши поруч із собою масляну лампу, він взявся за шиття мішка. Алтея спостерігала за ним з підлоги. Вона була чаклункою, та Обі знав, що навіть ковдра, накинута на її голову, не допоможе. Якщо вона здатна спостерігати за ним зі світу мертвих, то звичайна ковдра не закриє неживі очі. Обидва повинен просто насолоджуватися тим, що вона спостерігає за його заняттям.

Закінчивши з мішком, він перевірив якість роботи, сів на лавку і почав упаковувати їжу і речі. У чаклунки знайшлися сушені фрукти і в'ялене м'ясо, а також ковбаса, сир і печиво — все, що буде легко нести. Він не став брати напівфабрикати, бо знав, що на Азерітських рівнинах нема з чого розвести багаття, і вже, звичайно, не збирався нести з собою паливо. Він буде подорожувати без нічого і дійде до палацу за кілька днів.

Що він буде робити, діставшись до палацу, як він буде жити, не маючи грошей, — Обі не знав. Спочатку він подумував про крадіжку, але швидко відкинув цю ідею. Він не був злодієм і не опуститься до того, щоб стати злочинцем. Він не знав точно, як потрапити в палац, він просто знав, що повинен там опинитися.

Закінчивши упаковку речей, Обі закрив очі і кілька разів позіхнув. Він спітнів від роботи і теплої одежі. Навіть вночі це місце виглядало похмуро. Обі не розумів, як чаклунка могла жити в такому місці. Не дивно, що її чоловік втік до палацу. Потягує ель зараз, напевно, та скаржиться якомусь приятелеві, що має повертатися до дружини на болоті.

Обидві не подобалася ідея спати в одному будинку з чаклункою, але, принаймні, вона була мертва. Хоча він як і раніше не довіряв їй. Можливо, вона провернула якийсь фокус… Обі знову позіхнув і витер з лоба піт.

На підлозі в спальні лежали два добре набитих сінники. Один був заправлений акуратно, другий більш неохайно. Судячи з усього, акуратно заправлений сінник належав чоловікові Алтеї, а другий — самій чаклунці. Обі не відчував незручності від того, що буде спати на чужих матрацах.

Звичайно, чоловік чаклунки не повернеться додому вночі, тому Обі не боявся, що прокинеться з ножем біля горла. Однак про всяк випадок вирішив підперти двері стільцем, перш ніж влягтися. Прийнявши всі запобіжні заходи, Обі позіхнув і ліг на матрац.

Хоча він і дуже хотів спати, але весь час прокидався. Його переслідували сновидіння. У будиночку було жарко. Оскільки зараз стояла зима, він встиг відвикнути від такої спеки. Зовні дзижчали комахи, вили і кричали якісь тварини. Обі крутився, намагаючись сховатися від погляду чаклунки і її всезнаючої посмішки. Вони переслідували його, як би він не крутився, не давали заснути міцно…

Остаточно Обі прокинувся, коли стало світати.

Він лежав на ліжку Алтеї.

Перевернувся на живіт і тільки тут відчув, що на підлозі, під матрацом, щось не в порядку. Стривожений, Обі відкинув сінник, щоб перевірити, який сюрприз приготувала йому чаклунка. Вона точно щось замишляла.

Одна дошка підлоги виявилася не закріплена. При найближчому дослідженні виявилося, що вона гойдається. І це було все. Ніяких предметів під матрацом не виявилося.

Обі обережно натиснув на один кінець дошки. Другий підвівся. Під дошкою лежала дерев'яна шкатулка. Обі витягнув її і спробував відкрити, але вона була замкнена. Ні замкової щілини, ні щілини, що показувала, де кришка, не спостерігалося. Ймовірно, шкатулка відкривалася за допомогою якогось фокусу. Вона була важкою. Обі потряс її й нічого не почув.

Тримаючи шкатулку в руці, Обидва перейшов в майстерню і сів на лавку.

У ящиках під лавкою він виявив інструменти, які зберігалися в мішечках. У трьох гарних шкіряних мішечках знаходилися рубанки. Ймовірно, шкіряні мішечки використовувалися для того, щоб інструменти не потьмяніли і не заіржавіли. У мішечках з тканини лежав набір циркулів, в інших — набір допоміжних інструментів. Чоловік чаклунки був дуже акуратною людиною. Напевно, життя на болоті з чаклункою зробило його божевільним.

Обидва вибрав серед інструментів молоток зі стамескою і озирнувся. Чаклунка і раніше лежала на підлозі і дивилася на нього.

— Що в скриньці? — Запитав Обі.

Звичайно ж, вона не відповіла. У неї не було ні найменшої схильності до співпраці. Побажай вона йому допомогти, вона б відповіла на питання замість того, щоб падати замертво після того, як камінь перетворився на прах. Обі здригнувся, згадавши про те, що трапилося. Щось було в цьому ворожінні, про що б варто було поміркувати…

Він намагався відкрити скриньку за допомогою стамески. Він перевірив вістрям кожен сантиметр, але шкатулка не піддавалася. Він заходився бити по ній молотком, але тільки зламав його ручку. Він зітхнув, вирішивши, що шкатулка — не вмістилище чого б то не було, а просто зброя проти непроханих гостей. Вдариш такою штукою по потилиці, і дух геть!..

Обі піднявся з лавки, щоб перевірити, чи все він взяв. У нього накопичилося достатньо загадок, залишених Алтеєю, над якими варто було поміркувати. Треба поспішати!..

І тим не менше Обі затримався. Якби ця важка штука, схожа на шкатулку, служила зброєю, її б тримали під руками. Ні, це саме шкатулка, і в ній знаходиться щось важливе, інакше б її не ховали під підлогу.

Обі знову покопався в інструментах, підібравши вузький різак і ще один молоток. Він вставив лезо під виступ, оперізуючий шкатулку по всіх чотирьох сторонах.

З носа Обі почав капати піт. Крекчучи від зусиль, він бив по кінці різака, намагаючись дорватися до вмісту.

Раптово дерево тріснуло, і шкатулка відкрилася. Золоті та срібні монети посипалися з неї, ніби нутрощі з розкроєного ножем тіла. Обидва завмер і мовчки дивився на потік золота, падаючого на лавку. Шкатулка не бряжчала тому, що була набита золотом до країв.

Це було справжнє багатство.

Тут налічувалося разів у двадцять більше золота, ніж вкрав цей шахрай Кловіс. Обі думав, що з вини боягузливого злодюги став жебраком, а насправді виявився навіть багатше, ніж міг мріяти. Він дійсно був невразливий.

Він пройшов через випробування і нещастя, які зламали би більш слабку людину, і доля справедливо винагородила його за всі неприємності. Що це, якщо не знак згори?..

Обі посміхнувся жінці, яка як і раніше лежала посеред кімнати і спостерігала за його тріумфом, витер піт з чола і згріб всі монети в одну купу в центрі лавки. Він розділив їх на рівні купки і ретельно перелічив, щоб точно знати, скільки у нього грошей.

Закінчивши підрахунок, він звільнив мішечки від інструментів, розклав гроші по мішечках, а мішечки прилаштував у різні місця. Для більшого збереження він обв'язав кожен мішечок двома шкіряними шнурками і прив'язав їх кілька разів до пояса. Два маленьких мішечка він прив'язав під штани до ніг. І нагадав собі, що відтепер йому слід побоюватися пристрасних дамочок і їх ласкавих рук, щоб вони не отримали більше того, що він мав намір дати.

Кловіс дав йому гарний урок. З цього часу він більше не буде тримати всі гроші в одному місці. Такий багатий чоловік, як він, повинен вміти захищати своє багатство. У світі повно злодіїв.

39

Обі нарешті добрався на окраїн ринку. Після самотності безплідних рівнин метушливість натовпу просто збивала з пантелику. Трохи пізніше він із задоволенням подивиться на цю штовханину, але зараз йому не до того.

Обі дізнався, що можна зняти кімнати у самому палаці. Це було якраз те, чого він хотів — потрапити в Народний Палац та знайти підходящу кімнату. Після хорошої їжі і відпочинку він купить новий одяг і обдивиться палац. Але зараз він мріяв тільки про тиху кімнату і відпочинок. Думка про їжу чомусь викликала нудоту.

Йому здавалося принизливим те, що Рал повинен знімати кімнату в палаці своїх предків, але з цим він розбереться пізніше. Зараз він хотів тільки лягти. Голова була важкою.

В очах спалахувала біль, як тільки він намагався подивитися на що-небудь. Тому Обі повільно йшов, опустивши голову і намагаючись стежити тільки за курною дорогою під ногами.

Він проробив подорож від болота до палацу на одній силі волі. Незважаючи на холод, він постійно пітнів. Можливо, він перестрахувався, надівши на себе занадто багато теплих сорочок. Адже на носі весна, і вже не так холодно, як посередині зими, коли божевільна мати дала йому те принизливе завдання — прибрати купу замерзлого гною.

Обі відчув, що тканина зібралася в складки і тисне на пахви. Сорочки були малі, і йому довелося розпороти подекуди шви. Під час подорожі рукави розірвалися, і внутрішні шари зібралися в гармошку, а зовнішній край бовтався, як роздертий прапор. Мішок з тканини, зшитий в поспіху, продерся, так що шматок коричневої вовняної ковдри висовувався назовні і хитався за Обі під час ходьби.

Обвішаний різнокольоровими ганчірками і коричневою ковдрою, яку він використав як накидку, Обидва розумів, що, мабуть, виглядає волоцюга волоцюгою. Хоч в нього достатньо грошей, щоб купити весь ринок дюжину разів… Пізніше він придбає собі гарний одяг. Але спочатку — кімната і сон.

І ніякої їжі. Обі абсолютно не хотів їсти. У нього все боліло. Навіть моргати було боляче. А шлунок горів просто нестерпно.

Коли він був тут востаннє, від апетитних запахів текла слина. Тепер від багаття, на якому готували, його нудило.

Може, це тому, що тепер у нього більш вишуканий смак?..

Обі подумав, що, можливо, діставшись до палацу, зможе знайти щось смачне. Але навіть ця думка не викликала апетиту. Він не був голодний, просто втомився.

Опустивши очі, Обидва повільно брів по шумних торгових рядах. Він прямував до плоскої височини попереду. Мішок на його спині важив, як три людини. Можливо, це підступи болотної відьми, що наслала якісь чари. Знаючи, що він прямує до неї, вона цілком могла за допомогою магії додати ваги в ковбасу…

Думка про ковбасу змусила шлунок стиснутися.

Вдивляючись в виблискуючий на сонці палац, Обі раптово наткнувся на якогось чоловічка і вже зібрався було відіпхнути його вбік, коли той обернувся і вилаявся.

Це був Кловіс.

Обі і оком моргнути не встиг, як Кловіс прошмигнув у нього під ногами і проскочив між двома проходячими повз чоловіками. Обі просто розкидав їх по сторонах. Коли вони відлетіли, Обі рвонувся вперед, намагаючись зберегти рівновагу і наздогнати злодюгу. Кловіс пригальмував, глянув наліво, потім направо. Це був шанс, і Обі кинувся вперед, але верткий торговець рвонувся в інший ряд якраз вчасно, щоб вислизнути з рук Обі. Обі гепнувся обличчям у бруд, встигнувши тільки відірвати шматок рукава злодюги.

Коли Обі піднявся на ноги, Кловіс перестрибнув через вогонь, на якому готували шматки м'яса, нанизані на прути, і побіг між прив'язаними кіньми. Для такого коротуна він тікав на диво швидко. Як дим на вітрі… Але Обі був більший і сильніший. Він завжди пишався легкістю, з якою бігав. Він теж пролетів над вогнищем і між кіньми, намагаючись не випустити з уваги свою здобич.

Коні злякано іржали і шарахалися. Кілька особливо наляканих встали на диби, обірвали прив'язі і понесли. Сторожі сипали прокльонами й погрозами, яких Обі не помічав. Всі його увага була сконцентрована на Кловісі. Якась розсерджена людина сунулася до нього, і Обі попросту ударив його в обличчя, відкидаючи з дороги, і продовжив погоню за злодієм.

Ні, йому не потрібні були гроші. У нього тепер малося ціле багатство. У нього було стільки грошей, що він навряд чи б міг витратити їх, навіть будучи вполовину менше обережним. Він переслідував злодія не через гроші, а заради розплати. Обі довіряв йому і був обманутий.

Навіть гірше!.. Його виставили дурнем. Мати завжди казала, що він дурень. Обі-придурок — ось як вона зазвичай називала його. Обі не збирався дозволяти кому б то не було робити з нього дурня. Він не збирався дозволяти, щоб божевільна мати виявилася права.

Те, що Обі повернувся з болота навіть багатшим, ніж був, сталося не завдяки Кловісу. Це сталося завдяки власним зусиллям Обі.

Кловіс задумав свій план заздалегідь і кинув Обі вмирати. Він мав намір убити Обі. Обі вижив не завдяки Кловісу. Кловіс був убивцею, якщо подумати. Самим справжнім вбивцею!.. Жителі Д'хари повинні бути вдячні Обі Ралу, коли він звершить швидкий і невблаганний суд над брудним злочинцем…

Кловіс завернув за ріг намету, в якому були виставлені сотні предметів, зроблених з баранячих рогів. Обі за інерцією пролетів мимо, а коли спробував повернути, послизнувся на купі кінського гною. За допомогою величезних зусиль і спритності йому вдалося втриматися на ногах. Обі провів роки в такому бруді. Він виконував будь-яку роботу в будь-яких умовах, при будь-якій погоді, включаючи і ожеледицю.

У якомусь сенсі, всі минулі роки можна було вважати практикою, яка і дозволила Обі втриматися на ногах в ситуації, де будь-який інший чоловік такою вагою виявився би виваляним в багнюці. Кловіс обернувся з глузливою посмішкою, будучи впевненим, що так і сталося. І був дуже вражений, коли побачив, що Обі на повній швидкості мчить за ним.

Підхльоснутий жахом Кловіс шмигнув у черговий торговий провулок. Але Обі був вже у нього за спиною. Він схопив за лахміття на плечі, що розвівалося і сильно смикнув. Злодюга спіткнувся і вирячив очі. Спочатку від здивування, а потім від того, що Обі міцно схопив його за горло.

Забувши про втому, Обі схопив коротуна під ліктики і заштовхнув між двома фургонами. Парусинові дахи затемнювали вузький прохід. На іншому його кінці перебувала стіна з дерев'яних ящиків. Спина Обі заблокувала щілину між фургонами, закриваючи простір від поглядів не менш надійно, ніж тюремні двері.

Обі чув, як позаду нього розмовляють про справи люди, як сміються і снують туди-сюди. Трохи віддалік хтось торгувався з продавцями. Простукали копита коня. По рядах бродили торговці, розписуючи переваги своїх товарів, намагаючись привернути покупців.

Кловіс, на відміну від них, мовчав, але не з власної волі. Він широко відкривав рот, намагаючись сказати щось, але не видав ні звуку. Обі підняв його над землею, і коротун почав крутити очима, явно бажаючи покликати на допомогу. Він подивився на потужну руку, пальці якої охопили його шию, і спробував розтиснути залізну руку правосуддя, але брудні нігті зламалися. І тоді його очі стали майже такими ж великими, як золоті марки, які він вкрав у Обі.

Притиснувши злодюгу спиною до ящиків і тримаючи його однією рукою за горло, Обі другою рукою обшукував кишені Кловіса, але нічого не знайшов. Кловіс в розпачі вказав на свої груди. Обидва відчув щось під поношеним ганчір'ям. Розірвавши сорочку, він побачив знайомий товстий гаманець, що висів на шиї злодія.

Шкіряний шнурок врізався в шкіру. Обидва тягнув його, поки не обірвав.

Потім Обі поклав гаманець у кишеню. Кловіс спробував посміхнутися, зробити перепрошуюче обличчя, немов тепер все було в порядку.

Але Обі не збирався його прощати. І дав волю своєму гніву. Утримуючи Кловіса за плечі, він з усієї сили вдарив злодія в живіт. Лице Кловіса посиніло. Обі тяжко вдарив його в обличчя і відчув хрускіт кістки, і знову вдарив, прямо в брехливий рот, і вибив усі передні зуби. Загарчавши від гніву, наніс один за одним три швидких удару. З кожним ударом голова Кловіса смикалася назад, залишаючи криваві сліди на дерев'яних ящиках.

Обидва продовжував перебувати в люті. Він зазнав приниження, ставши жертвою злодія, який залишив його помирати. На нього напала велетенська змія. Він ледве не потонув. Його обхитрила чаклунка. Вона заглянула йому прямо в душу. Вона не відповіла на його запитання, намагалася применшити Обі в його ж очах і померла раніше, ніж він встиг убити її. Він насилу перетнув Азерітські рівнини в убогих лахміттях. І все це відбувалося з ним, з Обі Ралом, практично членом королівської родини!..

Обі ледве міг повірити, що нарешті знайшов того, хто відповість за всі недавні біди.

Опустивши Кловіса на землю і поставивши йому на груди коліно, він дав повну волю справедливому гніву і помсті. Він не відчував ударів, згадуючи весь свій біль і всі приниження, з якими йому довелося миритися. Він проклинав маленького злодія і продовжував творити правосуддя, перетворюючи Кловіса на криваве місиво.

По обличчю Обі котився піт. Задихаючись, він ковтнув повітря і, нарешті, відступив назад. Руки були немов налиті свинцем. Він відчув, що спустошений, що моторошно болить голова, і насилу сфокусував погляд на предметі своєї помсти.

Земля почервоніла від крові. Те, що було Кловісом, тепер стало абсолютно невпізнаним. Щелепа роздроблена і звернута в сторону. Одна очниця втиснута. Грудна клітка проломлена. Як це було чудово!..

Обі відчув, що за його одяг чіпляються руки. У нього не залишилося сил на опір. Коли його витягли з щілини між фургонами, він побачив натовп людей, що стоять півколом, у всіх на обличчях був вираз жаху. Обі це сподобалося, оскільки означало, що Кловіс отримав те, що заслуговував. Заслужені покарання за скоєні злочини повинні лякати людей і служити гарним прикладом. Так говорив його батько.

Обі придивився до людей, які витягли його на світло. Його оточувала стіна з шкіряних обладунків та металевих кольчуг. На сонці блищали списи, мечі та сокири. Вони були спрямовані на Обі. А він міг тільки стояти, занадто втомлений, щоб підняти руку і відмахнутися від них.

Без сил, задиханий, залитий потом, Обі не міг навіть тримати голову. Він зробив крок до зброї, яке його оточувала, і раптово на нього обрушилася темрява.

40

Фрідріх втомлено опустився на коліна, спираючись на лопату, потім сів на п'яти і дозволив лопаті впасти на землю. Холодний вітер ворушив його волосся і здіймав хвилями високу траву навколо тільки що викопаного грунту.

Світ перетворився на попіл.

Засліплений горем, Фрідріх не міг зосередитися на якій-небудь конкретній думці.

Його душили ридання. Він боявся, що зробив щось неправильно. Тут було холодно. Він боявся, що алтеї може бути холодно. Фрідріх не хотів, щоб їй було холодно.

Зате тут було сонячно. Алтея любила сонячне світло. Вона завжди говорила, що любить промені сонця на своєму обличчі. Незважаючи на спеку в болоті, сонце рідко пробивалося туди, і вона не могла бачити його зі своєї в'язниці.

Її волосся само нагадувало Фрідріху сонячні промені. Вона зазвичай сміялася над подібними сантиментами, але іноді, якщо він не згадував про це довго, невинно питала, чи добре виглядає її волосся і чи добре причесане до зустрічі з черговим візитером. Вона завжди вміла зберігати безневинний вираз обличчя, домагаючись того, чого хотіла. Тоді він говорив, що її волосся схоже на сонячні промені. А вона червоніла, як дівчинка, і шепотіла:

— О, Фрідріх!..

Тепер сонце не буде світити йому ніколи.

Фрідріх вирішив, що для неї краще тут, на лузі, за межами болота. Вже якщо він не міг забрати її з болота за життя, то, принаймні, міг принести її сюди зараз. Сонячний луг — набагато краще, ніж її колишня в'язниця.

Він віддав би все, щоб привести Алтею сюди раніше, показати їй красиві місця, побачити її безтурботну посмішку в сонячному світлі… Але вона не могла покинути болото. Для всіх, включаючи і його самого, було безпечно ходити тільки по стежці, що веде до будинку. Іншого шляху між темними закляттями, створеними її чарами, не було. А для неї самої не було навіть цього безпечного шляху.

Фрідріх знав, що для тих, хто ризикнув пройти по болоту іншою дорогою, наслідки були жахливі. Декілька разів на рік особливо легковажні або ненормальні візитери сходили зі стежки або намагалися пройти обхідним шляхом, де не смів ходити навіть він. Для Алтеї було мукою усвідомлювати, що її чари позбавляють життя невинних людей. І як змогла Дженнсен, не постраждавши, пройти цей шлях, не розуміла навіть сама Алтея.

Під час цієї, останньої подорожі Фрідріх ніс Алтею окружним шляхом. Дорога по болоту, як символ повернутої свободи…

Чудовиська Алтеї зникли, тепер вона з добрими духами.

А він тепер один.

Фрідріх нагнувся над свіжою могилою, і сльози потекли по його щоках. Світ став порожнім, одиноким, мертвим. Пальці Фрідріха лежали на землі, яка приховала його любов. Його охопило почуття провини, тому що його не виявилося поруч, щоб захистити її. Він був упевнений, що якби він поруч, дружина б залишилася живою. Це було все, чого він хотів. Щоб Алтея не померла. Щоб Алтея повернулася. Щоб Алтея була з ним…

Він завжди із задоволенням повертався додому і розповідав їй про те, що бачив: про птаха, що скакає по полю; про дерево з листям, поблискуючими на сонці; про схожу на змійку дорогу, що в'ється між двох пагорбів, — про все, що могло принести хоч трохи тепла в її в'язницю.

Спочатку він не хотів нагадувати їй про зовнішній світ. Він думав, що якщо стане розповідати про те, чого їй не судилося більше бачити, вона буде відчувати себе нещасною, самотньою і покинутою. Але одного разу Алтея посміхнулася йому своєю особливою усмішкою і сказала, що він не правий, що вона хоче знати кожну деталь, оскільки так вона порушує заборону Даркена Рала, який хотів сховати її у в'язницю. Вона сказала, що Фрідріх стане її очима і з їх допомогою вона зможе тікати зі своєї в'язниці. Розповіді чоловіка були для неї справжнім ковтком свободи.

Тому Фрідріх відчував себе спокійно, коли йшов з болота, а вона повинна була залишатися. Він не знав, хто кому допомагає. Алтея завжди чинила так. Вона примушувала його думати, ніби він робить щось для неї, а насправді допомагала йому самому знайти опору.

Тепер Фрідріх не знав, що йому робити. Життя зупинилося. Без Алтеї в житті не було сенсу. Дружина доповнювала його, робила цільним. Без неї все стало непотрібним.

Фрідріх не знав, як обірвалося її життя. Алтею не чіпали, але будинок був перевернутий догори дном. Пограбування було дивним: забрали гроші, які вони з дружиною збирали все життя, їжу і старий непотрібний одяг. А цінні речі не чіпали — позолочені різьблені вироби, золотий аркуш і дорогі інструменти. Фрідріх, як не намагався, не міг зрозуміти, в чому тут справа.

Ясно було одне: Алтея отруїла себе. І на столі стояла ще одна чашка. Значить, дружина намагалася отруїти ще когось. Можливо того, хто прийшов без запрошення.

Фрідріх тільки тепер зрозумів, що Алтея очікувала когось і зберігала це в таємниці від чоловіка. Тому й запропонувала йому сходити до палацу і продати різьблені вироби. Вона дуже наполягала, і Фрідріх тоді подумав, що, оскільки вона нікого не запросила з любителів передбачень, то, напевно, хоче залишитися на деякий час одна. Або бажала, щоб він, виконавши подорож, розповів їй про новини, оскільки він давно не вибирався з болота. І те, і інше бажання незвичайними не були. Ось тільки обіймала і цілувала вона його незвично довго…

Тепер він знав правду. Довгий поцілунок був прощальним. Вона хотіла, щоб він виявився далеко і в безпеці.

Фрідріх витягнув з кишені лист, який вона залишила йому. Колись він зробив дружині позолочену чашу, яку Алтея тримала на підлозі під стільцем. Туди вона клала різні пам'ятні записки. Там виявився і прощальний лист. Він обережно розправив лист і знову прочитав його, хоча давно вже знав кожне слово напам'ять.

«Мій улюблений Фрідріх!

Я знаю, що ти нічого зараз не розумієш, але я не порушила свій обов'язок, пов'язаний з недоторканністю життя, я швидше виконала його. Я розумію, що тобі буде нелегко, але повір мені: я повинна була так вчинити.

Моя душа в іншому світі. Я прожила довге життя, набагато довше будь-якої іншої людини. І найкращі роки я провела з тобою. Я любила тебе з того самого дня, як ти увійшов в моє життя, розбудивши моє серце. Не дозволяй горю розбити твоє: ми будемо разом в наступному світі, разом назавжди.

Але в цьому світі ти, як і я, один із чотирьох захисників — чотирьох каменів в кутах мого Милосердя. Пам'ятаєш, при моєму останньому прогнозі ти питав, хто вони такі?

Я сказала тоді, що два камені — це Латея і я. Вибач, я не сказала, що ти теж один з них, але тоді я не наважилася. Я сліпа до більшості з того, що відбувається, але знаю, що повинна зробити все, що можу, інакше для інших буде назавжди втрачена сама можливість жити і любити.

Знай, ти завжди в моєму серці і будеш зі мною навіть тоді, коли я пройду через завісу, щоб бути з добрими духами.

Ти потрібен світу живих, Фрідріх. Твоя боротьба тільки починається. Я благаю — коли тебе покличуть, виконай своє призначення.

Твоя навіки Алтея.»

Фрідріх витер сльози і знову перечитав листа, подумки чуючи її голос, наче вона була поруч. Він боявся відпустити від себе цей голос… І все ж, нарешті, обережно згорнув папір і поклав у кишеню.

І здригнувся: поряд стояв високий чоловік.

— Я був знайомий з Алтеєю, — сказав він урочисто і щиро. — Дуже співчуваю вашій втраті. Я прийшов, щоб принести свої співчуття.

Фрідріх повільно підвівся, дивлячись в очі людини.

— Звідки ви знаєте?.. Звідки ви знаєте, що трапилося? — У ньому розгорався гнів. — Яке ви маєте до цього відношення?

— Зараз я сумний свідок того, що я не міг змінити. — Чоловік втішаюче поклав руку на плече Фрідріха. — Я знав Алтею з тих пір, як вона прийшла вчитися в Палац Пророків.

— Ви не відповіли на моє запитання. Звідки ви знаєте?

— Я Натан, пророк.

— Натан-пророк?.. Натан Рал? Чарівник Рал? — Людина кивнула і прибрала руку під темно-коричневий плащ. Фрідріх злегка схилив голову на знак поваги, але не зміг змусити себе поклонитися по-справжньому. Нехай навіть перед ним стояв чарівник, нехай навіть він виявився Ралом…

Чоловік був одягнений у коричневі вовняні штани і чоботи — мало підходяще вбрання для чаклуна. Зовсім не так, як, за уявленнями Фрідріха, повинен був би виглядати чаклун. І він зовсім не був схожий на людину, якій, як говорила Алтея, близько тисячі років. Сильна щелепа, чисто виголене обличчя, пряме довге біле волосся торкалося широких плечей. Він не був сутулим, навпаки, виявився гнучкий і рухливий, як солдат, хоча меча при ньому і не було. І від нього віяло силою.

А ось очі, що виблискували з-під густих брів, були такими, як і очікував Фрідріх. Очі Рала…

Фрідріх відчув укол ревнощів. Ця людина знала Алтею задовго до того, як з нею познайомився він, Фрідріх; цей чоловік знав її, коли вона була молода і привабливо красива. Тоді вона була чаклункою в розквіті сил, жінкою, за якою упадали і волочилися багато чоловіків. Жінкою, яка знала, чого хоче, і домагалася цього з усією пристрастю. Фрідріх не був такий наївний, щоб повірити, ніби він був першим чоловіком у її житті.

— Ми розмовляли кілька разів, — сказав Натан, немов відповідаючи на невисловлене питання і примушуючи Фрідріха задатися новим (чи не може людина таких здібностей читати думки?). — У неї був винятковий дар провісниці, особливо для чаклунки. Але в порівнянні з справжніми пророками вона була схожа на дитину, що намагається грати в недитячі ігри. — Колдун пом'якшив свої слова посмішкою. — Я не хочу применшити її розум або здібності, кажу просто для того, щоб все розставити по місцях.

Фрідріх відірвався від очей чаклуна і подивився на могилу.

— Ви знаєте, що трапилося? — Відповіді не було, і він знову глянув на високого чоловіка. — І якщо ви знали, то чи могли зупинити її?

Натан обдумав питання:

— Ви колись бачили, щоб Алтея змінювала свої рішення після того, як кинула камені?

— Ні, — подумавши, визнав Фрідріх.

Кілька разів він утішав дружину, коли вона плакала від того, що побачила, і від того, що не могла нічого змінити.

Вона часто говорила йому, коли він питав, що все далеко не так просто, як може здатися людям без дару. Фрідріх не міг зрозуміти багатьох складнощів, пов'язаних з її здібностями, але знав: часом передбачення тиснули на неї нестерпно болісним вантажем.

— Ви знаєте, чому вона так вчинила? — Запитав він, сподіваючись отримати пояснення, яке пом'якшить біль. — Хто був причиною того, що вона зробила?

— Вона зробила вибір, як померти, — просто сказав Натан. — Ви повинні вірити, вона зробила це з доброї волі і з дуже вагомих причин. Ви повинні зрозуміти, що вона зробила це тому, що так було краще не лише для неї і для вас, але і для інших людей.

— Для інших? Що це значить?

— Ви обидва знаєте, що любов дає життя. Своїм вибором вона зробила все можливе, щоб і в інших був шанс пізнати життя і любов.

— Я не розумію.

Натан подивився вдалину і повільно похитав головою:

— Я знаю тільки фрагменти того, що сталося, Фрідріх. У цій історії я відчуваю себе сліпим, я ніколи не відчував такого раніше.

— Ви хочете сказати, що ця подія якось пов'язано з Дженнсен?

Брови Натана зійшлися, він глянув на Фрідріха і різко запитав:

— Дженнсен? — В його голосі звучало підозра.

— Одна з дірок у світі… Алтея говорила, що Дженнсен — дочка Даркена Рала.

Чаклун відкинув назад плащ і уперся рукою в стегно:

— Значить, її звуть Дженнсен… — Він посміхнувся. — Я ніколи не чув терміну «діра в світі», але бачу, що він дуже підходить для мови чаклунки з обмеженим даром. — Чарівник похитав головою. — Незважаючи на талант, Алтея не могла зрозуміти, що пов'язано з такими як Дженнсен. Вона розуміла одне: обдаровані не можуть побачити різні аспекти життя подібних людей. Тому і називала їх «дірками». Але це — все одно що бичачий хвіст. Хвіст — найменш важливий орган бика. Діра — не зовсім точно. Вакуум, порожнеча — було б краще.

— Не думаю, що ви маєте рацію. Алтея спілкувалася з такими, як Дженнсен, довгий час. Можливо, вона була більш обізнана, ніж ви думаєте. Вона пояснювала мені і Дженнсен, що вона знає не надто багато, але найважливіше — те, що обдаровані незрячі по відношенню до них.

Натан коротко посміхнувся, віддаючи данину поваги жінці, поруч з могилою якій він знаходився.

— Так, Алтея знала набагато більше. Всі ці розмови про дірки були лише ширмою для того, що знала Алтея.

Фрідріх не заперечував чарівникові. Чаклунки і справді зберігали секрети, ніколи не розкриваючи повністю того, що знають. І Алтея чинила так само. Навіть з Фрідріхом. І зовсім не через брак поваги чи любові, просто такими були всі чаклунки. Його не ображало те, що було частиною її натури.

— Значить, з такими, як Дженнсен, все набагато серйозніше?

— О так… У бика є не тільки хвіст, але і роги. — Натан зітхнув. — Однак, хоча я і знаю більше Алтеї, моїх знань теж недостатньо, щоб я розумів події, що відбуваються. Ця частина пророкувань мені неясна. Але я знаю достатньо, щоб розуміти: те, що відбувається може змінити саму природу існування нашого світу.

— Ви ж — Рал. Звідки ви можете знати про такі речі?

— У дитинстві сестри Світла забрали мене в Старий світ, і я був фактично ув'язнений у Палаці Пророків. Я — Рал, але я мало знаю про землю моїх предків, про Д'хару. Багато чого я дізнався з книг пророцтв. Пророцтва мовчать про таких, як Дженнсен. Я тільки недавно почав розуміти, чому так відбувається, і усвідомив всі жахливі наслідки. — Чарівник сховав руки за спину. — Значить, ця дівчина, Дженнсен, приходила до Алтеї? Звідки вона дізналася про неї?

— Дженнсен і була причиною того, що сталося з Алтеєю. — Фрідріх відвів погляд, не знаючи, як поставиться чаклун до його слів про родича, але вирішив сказати все, навіть якщо це викличе гнів Натана. — Коли Дженнсен була маленькою, Алтея намагалася сховати її від Даркена Рала. За це Даркен Рал зробив Алтею калікою і ув'язнив серед боліт. І позбавив всієї її магії, крім дару передбачення.

— Я знаю, — прошепотів Натан, явно засмучений. — Хоча причини я ніколи не знав, але про те, що трапилося, мені розповідали.

Фрідріх ступив до нього:

— Тоді чому ви не допомогли їй? На цей раз Натан відвів погляд:

— Я намагався. За це мене і ув'язнили в Палаці Пророків, коли вона прийшла до мене…

— Чому ув'язнили?

— Тому що боялися. Я — винятковий пророк. Мене боялися, як дивовижі, як божевільного, як руйнівника. Все тому, що я бачу те, чого не бачать інші. Часами я не можу втриматися щоб не змінити побачене.

— Якщо це пророцтва, як їх можна змінити? Якщо їх зміниш, значить, пророцтво вже не пророцтво, воно стає неправдою.

Натан подивився на холодне небо. Вітер кидав йому в обличчя довге біле волосся.

— Я не зможу повністю пояснити це необдарованим, тільки маленьку частину. Існують книги пророцтв, їм багато тисяч років. У них описуються події, які ще не трапилися. Для того, щоб існувала вільна воля, вибір, повинні залишатися відкриті питання. Це частково досягається за допомогою подвійних прогнозів, розвилок.

— Розвилок? Це означає, що події можуть йти двома шляхами?

Натан кивнув:

— Щонайменше… зазвичай шляхів багато. Це ключові події. У книгах містяться передбачення для декількох ліній, що можуть стати результатом вільного вибору. Коли вибирається певна лінія, вона реалізується, а інші втрачають сенс. До цього ж моменту вони всі — діючі передбачення. Якби був зроблений інший вибір, реалізувалася б інша гілка. Інші гілки засихають, хоча книги з цими передбаченнями залишаються. Пророцтво, таким чином, пов'язане з мертвими гілками минулих століть, з усіма нереалізованими можливостями, з усім, що могло б статися, але не сталося.

Під Фрідріхові знову піднявся гнів.

— І ви знали, що станеться з Алтеєю? Значить, ви могли попередити її?

— Коли вона приходила до мене, я розповів їй про розвилку. Я не знав, коли вона досягне розвилки, але знав, що на обох дорогах її чекає смерть. З тією інформацією, яку я дав їй, вона могла дізнатися, коли прийде її час. Я сподівався, що вона зуміє знайти інший шлях. Іноді бувають приховані розвилки, які ми не бачимо. Я сподівався, що у неї той самий випадок, і вона зуміє знайти інший шлях.

Фрідріх не міг повірити тому, що почув.

— Ви могли зробити хоч що-небудь! Ви могли запобігти трагедії!

Натан вказав на могилу:

— Це і є результат спроб змінити те, що повинно було трапитися. Не спрацювало.

— Але якби…

Очі Натана застережливо блиснули.

— Для вашого ж спокою я скажу вам дещо, але лише зовсім небагато. На іншій дорозі було вбивство, таке болісне, криваве й жорстоке, що, виявивши те, що від неї залишилося, ви б покінчили з собою, щоб не жити з тим, що побачили. Будьте вдячні, що цього не сталося. Але не сталося не тому, що вона боялася такої смерті, а тому що любила вас і не хотіла, щоб ви страждали. — Натан знову вказав на могилу. — Вона вибрала цю дорогу.

— Ви говорили їй про цю розвилці? Погляд Натана пом'якшав.

— Не зовсім. Лінія, яку вона вибрала, вела до смерті. Просто вона вирішила, як померти.

— Значить… значить… вона могла вибрати ту, де залишилася б жива?

Натан кивнув:

— На деякий час. Але якби вона вибрала таку дорогу, ми всі скоро опинилися б в лапах Володаря. Раз з цим пов'язані діри, в кінці цієї лінії закінчувалося все. Вибір, який вона зробила, залишає шанс.

— Шанс? Який шанс?

Натан зітхнув. Фрідріх підозрював, що за цим зітханням стоять події набагато більш грізні і страшні, ніж те, що бачила його дружина.

— Алтея купила трохи часу для інших, щоб вони змогли зробити правильний вибір, коли прийде їхній час діяти з власної волі. Цей вузол в пророцтві, на відміну від інших, дуже неясний. Але більшість ниток ведуть в нікуди.

— У нікуди? Я не розумію. Що це значить?

— Існування всього живого під загрозою. — Натан підняв брови. — Більшість пророкувань кінчаються в порожнечі, у світі мертвих.

— Але ви бачите вихід?

— Вузол попереду — велика загадка для мене. Тут я відчуваю себе абсолютно безпорадним. Тепер я знаю, як почуває себе необдарований. Я все одно, що сліпий. Я навіть не зможу побачити тих, хто зробить вирішальні кроки.

— Це повинна бути Дженнсен. Якби ви знайшли її… але Алтея сказала, що обдаровані незрячі по відношенню до необдарованих нащадків Даркена Рала.

— Це стосується нащадків будь-якого Рала. Дар не працює при визначенні місцезнаходження необдарованих нащадків. Немає відомостей, де вони знаходяться. Якщо тільки не зібрати всіх людей в усьому світі, щоб вони постали перед обдарованими… Іншого шляху виявити їх немає. Фізична близькість — єдина можливість для обдарованих виявити їх, оскільки те, що бачать очі, не збігається з тим, що бачить дар. Як тоді, коли я випадково помітив Дженнсен.

— Ви думаєте, що Дженнсен якимось чином пов'язана з цим?

Натан запахнув плащ, захищаючись від пронизливого вітру.

— Багато віщунів думають, що такі, як Дженнсен, навіть не існують. Я не знаю, чи є інші, а якщо є, то скільки їх. Я не уявляю, яку роль вони відіграють в тому що відбувається, знаю тільки, що часто ключову. Я знаю деяких з тих, хто стане учасником вирішальних подій і хто буде приймати життєві рішення на розвилках. Але, як я вже сказав, більшість таких розвилок дуже заплутані.

— Але ви провісник, справжній пророк, так говорила Алтея. Чому ви не знаєте, про що говорить пророцтво, якщо воно існує?

Натан оцінююче подивився на нього блакитними очима.

— Постарайтеся зрозуміти те, що я скажу. Небагато людей можуть вловити це. Можливо, це допоможе вам впоратися з горем, тому що саме тут Алтея знайшла себе.

Фрідріх кивнув:

— Розповідайте.

— Пророцтво і вільний вибір існують спільно. Вони існують в протилежності. Але вони взаємопов'язані. Пророцтво — це магія. Все магічне потребує балансу, рівноваги. Рівновага для пророцтва, що дозволяє існувати пророцтву, — вільний вибір.

— Але це безглуздо. Вони знищують один одного.

— Зовсім ні, — сказав Натан, хитро посміхнувшись. — Вони взаємозалежні і протилежні. Як магія Приросту і магія Збитку. Кожна служить для того, щоб урівноважити іншу. Творіння і руйнування, життя і смерть. Щоб функціонувати, магії потрібен баланс. Пророцтво існує завдяки існуванню своєї протилежності — вільної волі.

— Ви — пророк, і самі говорите мені про існування вільного вибору, який позбавляє пророцтва сенсу?

— Хіба смерть позбавляє життя сенсу? Навпаки, вона виділяє сенс і таким чином створює з життя цінність.

Фрідріх мовчав. Все почуте здавалося йому нісенітницею, яку було важко прийняти. А крім того, для нього нічого не змінилося. Смерть забрала дорогоцінне життя Алтеї. Її життя — ось єдина цінність. Біль охопила його, поглинувши всі інші почуття. Попереду була тільки порожнеча.

— Я прийшов з іншої причини, — тихо сказав чарівник Рал. — Я повинен закликати вас, щоб ви теж взяли участь у цій боротьбі.

Фрідріх зовсім знесилів і більше не міг стояти. Він опустився на землю біля могили Алтеї.

— Ви помилилися, я не той, хто вам потрібен.

— Ви знаєте, де лорд Рал?

Фрідріх підняв голову, мружачись від яскравого сонця:

— Лорд Рал?

— Так. Лорд Рал. Ви — житель Д'хари, ви повинні це відчувати.

— Здається, я відчуваю цей зв'язок. — Фрідріх махнув на південь. — Він там. Але зв'язок слабкий. Він, напевно, далеко. Набагато далі, ніж зазвичай.

— Правильно, — сказав Натан. — Він у Старому світі. Ви повинні відправитися до нього.

— У мене немає грошей на подорож, — огризнувся Фрідріх.

Це була найпростіша причина для відмови. Натан кинув шкіряний мішечок, який з глухим дзвоном впав на землю поруч із Фрідріхом.

— Я знаю. Я ж пророк, ви пам'ятаєте? Тут більше, ніж у вас вкрали.

Фрідріх зважив мішечок на долоні. Він дійсно був важким.

— Звідки це?

— З палацу. Вам належить державна справа, і Д'хара забезпечує вас грошима на витрати.

Фрідріх похитав головою:

— Спасибі за те, що прийшли, спасибі за співчуття. Але я не той, хто вам потрібен. Знайдіть іншого.

— Повинні йти саме ви. Алтея знала це. Вона повинна була залишити вам лист, в якому сказала, що ви вступаєте в гру. Вона повинна була попросити вас не відмовлятися, коли покличуть. Ви потрібні лордові Ралу. Я закликаю вас.

— Ви знаєте про лист? — Запитав Фрідріх, встаючи з землі.

— Це одне з небагатьох знань, якими я володію в цій справі. З книг я знаю, що повинні відправитися саме ви. Але ви повинні відправитися з власної волі. Я закликаю вас зробити вибір.

Фрідріх похитав головою, на цей раз з ще більшим переконанням.

— Я не можу зробити це. Ви не розумієте. Я боюся, що мені вже все одно.

Натан витягнув з складок плаща і простягнув Фрідріху предмет. Фрідріх побачив, що це маленька книга.

— Візьміть її! — У голосі чарівника зазвучали владні нотки.

Фрідріх взяв книгу, пробіг пальцями по старовинній шкіряній палітурці, подивився на назву, обрамлену золотим листям. На обкладинці було два слова, зовсім незнайомих Фрідріху.

— Ця книга була написана під час великої війни, тисячі років тому, — сказав Натан. — Я тільки недавно знайшов її в Народному Палаці, після відчайдушних пошуків серед тисяч томів. Виявивши її, я одразу поспішив сюди. У мене не було часу перевести її, я навіть не знаю, що в ній написано.

— Вона на якійсь незнайомій мені мові.

Натан кивнув:

— Це древнєд'харіанська мова. Я допомагав Річарду вчити її.

— Річарду?

— Лорду Ралу.

Тон, яким чарівник вимовив це ім'я, змусив Фрідріха похолодіти.

— Якщо ви не читали її, то звідки знаєте, що це та сама книга?

— За назвою.

Фрідріх провів пальцями по таємничих словах. Позолота добре збереглася.

— Можу я запитати, як називається книга?

— «Стовпи Творіння».

41

Обі відкрив очі, але це чомусь не допомогло — він як і раніше нічого не бачив. Його охопив страх. Він лежав горілиць, відчуваючи спиною щось схоже на грубий холодний камінь. І було повною загадкою, де він знаходиться і як тут опинився. Найпершим почуттям став страх, що він осліп. Тремтячи з голови до п'ят, Обі моргнув, намагаючись сфокусувати погляд, але так нічого і не побачив.

Прийшов новий страх, набагато гірше першого, що викликав паніку — він, Обі, напевно, знову в тому загоні.

Він боявся поворухнутися і утвердитися у своїх підозрах. Він не знав, як вони зуміли, але ці три жінки — дві жахливі чаклунки і його божевільна мати — якимось чином замкнули Обі в його темній дитячій в'язниці. Вони, напевно, замислили свої підступи, лежачи в могилах, і, поки він спав, раптово напали на нього.

Дивно навіть, що, паралізований жахом, він здатний розсудливо мислити…

Почувся шум. Обі повернув голову на звук і помітив рух. Сфокусувавши погляд, він зрозумів, що навколо просто темна кімната, а ніяка не загородка. Його охопило величезне полегшення, а слідом прийшла досада. Про що він думав?.. Він, Обі Рал… Він же невразливий. Як про це можна було забути?!

Тим не менш розсудливість змушувала його бути обережним. Це місце виглядало підозріло і небезпечно. Обі зосередився, намагаючись зрозуміти, що трапилося і чому він опинився в холодному темному місці, але нічого не зміг згадати. У пам'яті плавали лише туманні уривки.

Запаморочення, слабкість, головний біль, нудота… Його несуть, навколо руки… світло, яке ріже очі, і темрява…

Обидва почував себе розбитим, наче був весь у синцях.

Поруч хтось закашляв. Звідкись крикнули, щоб той перестав. Обі лежав тихо, але все тіло його було напружене. Він збирався з силами і обмацував поглядом темну кімнату. Вона зовсім не була повністю темною, як йому здалося спочатку. На стіні навпроти було слабке сяйво, схоже на тремтяче світло свічки, що проходить через квадратний отвір. На зображенні були дві темні вертикальні риси.

Голова Обі все ще боліла, але він відчував себе набагато краще, ніж раніше. Поволі згадуючи, що сталося, він подумав, що так і не зрозумів, що просто захворів. У дитинстві у нього один раз була лихоманка. Напевно, він знову підчепив її після візиту на болото, до Алтеї…

Обі сів, але у нього тут же закрутилася голова, і він сперся спиною об стіну з грубого каменю, таку ж, як підлога. Потер холодні затерплі ноги, потім випрямив спину. Кісточками пальців помасажував очі, намагаючись вигнати з голови туман. Уздовж стіни сиділи щурі, сіпаючи вусами. Незважаючи на рідкісний сморід, Обидва відчув голод. У кімнаті пахло потом, сечею і чимось ще більш неприємним.

— Подивіться-но, бичара прочумався, — сказав хтось.

Голос був звучним і глузливим.

Обі придивився і побачив кілька чоловіків, що розглядали його. Їх було п'ятеро. Всі вони виглядали справжніми голодранцями. Той, хто сказав останню фразу сидів на підлозі, в правому куті. Його усмішка, в якій не було ні краплі веселощів, оголила криві зуби. Зубов явно не вистачало.

Обі оглянув усіх п'ятьох.

— Ви схожі на злочинців, — сказав він. По кімнаті рознісся сміх.

— Так, — погодився хтось. — Ми займалися своїм бізнесом, а стражники схопили нас ні за що ні про що і кинули сюди. Замкнули, як звичайних злочинців.

Послідував новий вибух сміху.

Обі думав зовсім не про те, що йому не подобається знаходитися в одній кімнаті зі злочинцями; йому взагалі не подобалося перебувати в замкненій кімнаті. Це було дуже схоже на той загон. Побіжне обмацування показало, що його підозри виправдалися — гроші зникли. Через усю кімнату на нього дивилася очками-намистинками щурі, що сиділи під тріщиною в дверях.

Обі відірвав очі від щура і подивився на сяючий отвір. Тепер він зрозумів, що дві вертикальні смужки — це грати.

— Де ми?

— У палацовій в'язниці, бичара, — сказав тип з кривими зубами. — Чи ти думаєш, що це першокласний бордель?

Решта засміялися з його жарту.

— Напевно, такий любить відвідувати борделі, — додав інший, і сміх став ще голосніше.

З іншого боку на людей дивився ще один щур.

— Я хочу їсти. Коли нас будуть годувати?

— Бичара хоче їсти, — передражнив один з стоячих і презирливо сплюнув. — Вони годують нас, коли захочуть. Спочатку потрібно поголодувати.

Один з чоловіків присів перед Обі навпочіпки.

— Як тебе звуть?

— Обі.

— Що привело тебе сюди, Обі? Позбавив цноти стару діву?

Всі зареготали.

Обі не думав, що це смішно.

— Я не зробив нічого поганого, — відповів він.

Йому не подобалися ці чоловіки. Вони були злочинцями.

— Значить, ти невинний, так?

— Я не знаю, за що мене кинули сюди.

— Ми чули інше, — сказав сидячий перед ним чоловік.

— Так, — погодився той, який був у кутку. — Ми чули, як стражники говорили, ніби ти голими руками забив одну людину до смерті.

Обі нерозуміюче насупився:

— Чому вони схопили мене? Той чоловік був злодієм. Він пограбував мене і кинув помирати в безлюдному місці. Він отримав по заслугах.

— Це ти так говориш, — сказав кривозубий. — А ми чули, що саме ти пограбував його.

— Що? — Обидва не міг повірити своїм вухам. — Хто це сказав?

— Вартові, — була відповідь.

— Значить, вони брешуть.

Оточуючі засміялися.

— Кловіс був злодієм і вбивцею, — наполягав Обі.

Сміх вщух. Щури припинили бігати і зупинилися, тривожно нюхаючи повітря подригуючими носами.

Сидячий у кутку встав:

— Кловіс? Ти сказав — Кловіс? Людина, яка продавала амулети?

Обі напряг пам'ять. Він хотів навісити на Кловіса побільше.

— Точно, Кловіс, торговець амулетами. Він пограбував мене і кинув помирати. Я не вбивав його, я тільки звершив правосуддя. Мене потрібно нагородити за це. Вони не можуть кидати мене в тюрму за те, що я здійснив правосуддя, він заслужив це за свої злочини.

Чоловік вийшов з кута і наблизився, інші теж підійшли ближче.

— Кловіс був одним з нас, — сказав Кривозуба. — Він був нашим другом.

— Невже? — Сказав Обі. — Я перетворив його в криваву кашу. Якби у мене був час, я б розрізав його на дрібні шматочки, перш ніж розтрощити йому голову.

— Хоробрий вчинок для здорового хлопця!.. Побити маленьку сутулу самотню людину!..

Один із злодіїв плюнув на нього. В Обі прокинувся гнів. Він хотів дістати ніж, але виявив, що його немає.

— Хто взяв мій ніж? Хто з вас, злодії, вкрав мій ніж?

— Його забрала варта, — вищирився кривозубий. — Ти що, дурень, так?

Обі глянув на чоловіка, що стояв тепер посеред кімнати. Той стиснув кулаки, його потужна грудна клітка при кожному подиху піднімалася і опускалася. Голена голова надавала йому загрозливого вигляду. Він зробив ще один крок до Обі.

— Ось ти хто, бичара. Обі-придурок. Решта засміялися. Обі повільно закипав, слухаючи їхні голоси. Він хотів вирізати їм язики, а потім гарненько з ними побавитися. Він волів проробляти такі штуки з жінками, але ці недобрі типи заслужили це. Було б забавно послухати, як вони будуть ридати й стогнати, подивитися в їхні очі, коли смерть увійде в їх тіла, що будуть дрижати…

Коли його оточили, Обі згадав, що у нього немає з собою ножа, тому він не зможе отримати задоволення. Потрібно було повернути ножа. І взагалі, йому набридло це місце. Він хотів на свободу.

— Вставай, Обі-придурок, — прогарчав кривозубий. Прямо перед Обі прошмигнула щур. Обі швидким рухом схопив її за хвіст. Щур звивався і смикався, але не міг звільнитися. Другою рукою Обі схопив пухнастого звіра впоперек тулуба. А потім встав і відкусив щуру голову. Повністю випроставшись, він виявився на добру голову вище Кривозуба і пильно оглянув оточуючих його людей. Єдиним звуком був хрускіт щурячих кісток у Обі на зубах.

Всі типи позадкували.

Обидва, не перестаючи жувати, підійшов до дверей і заглянув в забраний гратами отвір. Він побачив двох стражників, які стояли в коридорі і тихо розмовляли.

— Гей, ви, там! — Крикнув Обі. — Сталася помилка! Мені потрібно з вами поговорити!

Стражники припинили розмову.

— Невже? — Запитав один з них. — І що ж за помилка?

Обі подивився на них, але це був уже не його погляд. Це був погляд того, кому належав голос всередині Обі.

— Я — брат лорда Рала. — Обі знав, що вперше вимовляє вголос те, чого нікому раніше не говорив. І продовжував: — Я помилково поміщений у в'язницю за те, що справедливо, як того вимагають мої обов'язки, поступив із злодієм. Лорд Рал не потерпить мого ув'язнення. Я хочу побачитися з братом. — Він озирнувся і побачив, що недобрі типи дивляться на нього з подивом. І знову сунувся до загратованого вікна: — Ідіть і скажіть йому.

Обидва стражника моргнули від того, що побачили в його очах, і без подальших розмов пішли геть.

Обі знову обернувся до тих, хто був замкнений разом з ним. Глянув на недобрих типів і відірвав у щура задню лапу. Типи стали осторонь, даючи йому простір, а він, пережовуючи, хрустів кістками. Потім знову виглянув у віконце, але нікого не побачив. Обі зітхнув. Палац був величезним. Могло пройти багато часу, перш ніж стражники повернуться і випустять його.

Він повернувся до свого місця біля стіни, напроти дверей, і сів. Недобрі типи відійшли назад, і стоячи, дивилися, як він їсть. Обі втупився в двері і відірвав від щура ще один шматок.

Він справив на типів враження і знав про це. Адже він був майже принц. Він був Ралом. Напевно вони ніколи не бачили людини такого високого становища і тепер були охоплені благоговінням.

— Ви сказали, нас не будуть годувати. — Обі махнув шматком щура в сторону недобрих типів. — Я не збираюся голодувати. — Він відірвав хвіст щура і відкинув убік. Тварини їдять і щурячі хвости, але він не тварина.

— Ти не придурок, — спокійно і презирливо сказав кривозубий. — Ти просто зійшлий з розуму покидьдок.

Обі пронісся по кімнаті і схопив його за горло перш, ніж інші встигли здивовано зітхнути. Обі підняв брикаючого ногами Кривозуба так, щоб заглянути йому в очі, а потім одним рухом пожбурив його на стіну. Кривозуб гепнувся, обм'як і сповз на підлогу.

Обі озирнувся і побачив, що інші всі стоять біля дальньої стіни. Кривозуб стогнав, обмацуючи руками розбиту голову. Обі втратив до нього інтерес. У нього були важливіші справи, ніж вибивати мізки з цього типа, навіть якщо той був злочинцем. Треба над дечим помізкувати…

Обі повернувся до стіни і ліг на холодний камінь. Він був хворий і, можливо, ще не зовсім оговтався. Потрібно поберегти себе. Він повинен відпочити.

Обі підняв голову:

— Розбудіть мене, коли вони прийдуть, — сказав він типам, що дивилися на нього.

Його потішило, якими здивованими вони стали, побачивши значну людину. Хоча все одно… Вони прості злочинці, і він карає їх.

— Нас п'ятеро, — сказав один із злочинців. — З чого ти взяв, що прокинешся? — Він виразно говорив загрозливим тоном.

Обі вишкірився.

Голос всередині вишкірився разом з ним.

Очі злочинця розширилися. Він сковтнув і позадкував, поки не наткнувся на стіну. Тоді він по стіні потерся у бік. Діставшись до дальнього кута, він сповз униз, обхопив коліна. Щось бурмочучи, зі сльозами, текучими по щоках, він відвернув обличчя і закрив його руками. Тільки посмикувалися плечі…

Обидва поклав голову на витягнуті руки і заснув.

42

Обі розбудили кроки, що пролунали з-за дверей. Він відкрив очі, але не поворухнувся і не видав жодного звуку. Злочинці скупчилися біля дверей.

Коли кроки зазвучали голосніше, четверо відсунулися назад, п'ятий залишився спостерігати за коридором. Він встав на носки, схопився за прути і притиснувся до них обличчям. Обі чув, як десь далеко брязкають і скриплять двері. Ув'язнений біля дверей якийсь час стояв нерухомо, потім раптово відступив.

— Вони йдуть сюди, — прошепотів він.

Всі п'ятеро з'юрмилися біля дальньої стіни камери і почали перешіптуватися.

— Але ж там Морд-Сіт, — прошепотів один.

— Плювати, — сказав інший. — Я дещо знаю про них. Їх магія призначена, щоб ловити людей з даром. Вони захищені від магії, а не від мускулів.

— Але їхня зброя діє на нас, — сказав перший.

— Тоді ми просто скрутимо її і відберемо зброю, — переконано відповів другий. — Нас п'ятеро. І ми сильніші.

— Але що, якщо…

— А ти уявляєш, що вони з нами зроблять? — Зло прошепотів третій. — Якщо ми не використовуємо цей шанс, нам кінець. Іншого шансу вже не буде. Думаю, ви всі це розумієте.

Решта кивнули, погоджуючись. Злочинці випростались і розійшлися по різних кутках камери, вдаючи, що їм нема про що розмовляти один з одним. Обі зрозумів: вони щось замишляють.

Один з ув'язнених глянув у дверне віконце і швидко відійшов від дверей.

Інший штовхнув ногою Обі:

— Вони повернулися. Прокидайся. Ти чуєш?

Обі застогнав, прикидаючись сплячим. Злочинець знову штовхнув його ногою:

— Ти просив розбудити, коли вони повернуться. Прокидайся.

Обидва потягнувся і позіхнув, вдаючи, ніби щойно прокинувся. Усі ув'язнені дивилися на Обі, крім того, що вже побачив в його очах більше, ніж хотів. Вони прийняли недбалі пози і з усіх сил намагалися виглядати байдужими.

У коридорі розмовляли двоє. Обі не міг розібрати слів, але по тону можна було сказати, що розмова виключно ділова. Кроки замовкли прямо за дверима. Ув'язнені кидали на неї швидкі погляди. Зовні стражник закректав від натуги, повертаючи запор. Двері рипнули, піддаючись, і впустили світло.

Обі з подивом побачив в дверному отворі силует жінки.

Зовні високий стражник запалив від свічки лампу на стіні. Жінка спокійно стояла в дверях. Стражник вніс лампу в камеру і повісив її на стіну збоку. Лампа кинула світло на лиця ув'язнених і непроникні стіни з грубо обтесані каменю.

Обі побачив, як злобно і огидно виглядають ув'язнені. Їхні шахрайські мавпячі очиці стежили за жінкою.

У тьмяному світлі лампи Обі побачив, що та одягнута абсолютно неймовірним чином — в щільно облягаюче тіло червону шкіру. Жінка була високою, з гарною фігурою, з розпущеним світлим волоссям. З зап'ястя її щось звисало на тонкому ланцюжку. Обі помітив це, коли жінка поклала руку на стегно. Зростом вона була не вище в'язнів, але випромінювала таку впевненість, що здавалося, ніби вона підноситься, як вежа, як грізний суддя, який прийшов, щоб судити все живе в останні години його життя.

Вона суворо хмурилася. Обі ніколи не бачив такого виразу обличчя навіть у своєї матері.

Але ще більше Обидва був вражений тим, що вона тут же відпустила стражника. Однак самого стражника це анітрохи не здивувало. Той подивився на ув'язнених довгим поглядом, потім штовхнув важкі двері, закрив їх і замкнув. Обі чув, як його кроки застукотіли по кам'яній підлозі, віддаляючись.

Жінка холодно вивчала чоловіків — одного за іншим, оцінюючи кожного, відкидаючи кожного, поки не добралася до Обі. Проникливий погляд вивчив і його.

— Милостиві духи… — прошепотіла вона, побачивши його очі.

Очі.

Обі посміхнувся. Вона збагнула, що він говорив правду. Вона по його очах побачила, що він — син Даркена Рала.

Очі.

Раптове розуміння ковзнуло в його мозок. Як клинок у піхви…

Але тут, заревівши по-звірячому, п'ятеро ув'язнених стрибнули на неї. Обі очікував, що жінка закричить з переляку чи покличе на допомогу. Але вона залишилася на місці і спокійно зустріла атаку.

Обі побачив, як предмет, що висів на зап'ясті, прямо-таки стрибнув у її руку. Це було щось на зразок червоного жезла. Коли до неї наблизився перший злочинець, вона сильним ударом у груди відкинула його назад. Тип з глухим звуком, як лантух, упав на кам'яну підлогу.

Миттю пізніше на неї накинулися інші — з усіх боків, дико розмахуючи кулаками. Жінка відступила вбік, без зусиль уникнувши пастки. А коли чоловіки почали нову атаку, вона, рухаючись з упевненою грацією, методично і з неймовірною люттю відповіла кожному по черзі.

Не повертаючись, вона вдарила ліктем в обличчя найближчого супротивника, який намагався схопити її ззаду. Обі почув гучний хрускіт, голова злочинця відкинулася назад, стіну зросив струмінь крові.

Третій отримав легкий стусан у шию червоним жезлом. І тут же скарлючився, тримаючись за горло і намагаючись щось викрикнути. Але з рота його хлинула кров, і він розпростерся на підлозі, звиваючись, як та змія на болоті. Ухилившись від чергового удару, жінка встигла впечатати каблук чобота прямо йому в обличчя, після чого він перестав смикатися. А вона, розвернувшись, завдала три швидких удару по шиї четвертого. Його очі закотилися, і він почав повільно осідати на підлогу. Але вона вдарила його по ногах, і він упав обличчям вперед, з нудотним хрускотом в'їхавши лобом в камінь.

За економними рухами жінки в червоному, за її спритними нирками і швидкими і жорстокими контратаками було приємно спостерігати.

Останній кинувся на неї всім своїм тілом. Вона розвернулася і потужно зустріла його ногою в обличчя, так що він закрутився, як дзига. Потім вона схопила його за волосся, ударила обличчям об його ж коліно і легенько стукнула червоним жезлом по спині.

Останнім виявився кривозубий.

Такого крику Обі не чув ніколи в житті. Він був захоплений умінням жінки заподіювати біль. Вона тримала кривозубого за волосся, а той, стоячи перед нею на колінах, волав, безуспішно намагаючись вирватися з її рук.

Потім вона спокійно подивилася прямо в очі Обі й притиснула червоний жезл до основи черепа Кривозуба. Руки злочинця безглуздо сіпнулися, а тіло здригнулося так, немов він був вражений блискавкою. Потім Кривозуб обм'як, з його вух побігла кров.

Жінка відпустила його волосся і дозволила впасти на підлогу. По тому, як м'яко опустилося тіло, Обі зрозумів, що людина вже мертва.

Все було скінчено. Вся камера заляпана кров'ю. В'язнені лежали на підлозі, розтягнувшись в дивних позах. А у жінки в червоній шкірі навіть дихання не почастішало.

Вона підійшла ближче:

— Мені шкода тебе розчаровувати, але ти так легко не втечеш.

Обі посміхнувся. Вона хотіла його.

Він наблизився до неї і схопив її за ліву грудку.

З гнівною гримасою вона приставила дивний червоний жезл до його плеча поруч з шиєю.

Другою рукою Обі схопив її за праву грудку і міцно стиснув, продовжуючи посміхатися.

— Як ти смієш… — вона замовкла, і на її обличчі з'явився вираз якогось глибокого розуміння.

Обі сподобалася її груди. Таких приємних він раніше не тискав. Вона була незвичайною жінкою. І у Обі було відчуття, що він дізнається з нею багато нового.

Її кулак виринув з нізвідки з шаленою швидкістю.

Обидва зловив його своєю долонею. Щільно стулив навколо її зап'ястя пальці, стискаючи все сильніше, і розвернув жінку так, що її спина зігнулася, і вона притулилася до нього плечима. Тоді вона вдарила його ліктем в живіт, але Обі чекав цього. Він схопив її за лікоть, вивернув його за спину і схопив тією ж рукою, якою тримав зап'ястя.

Тепер вільною рукою він міг сповна насолоджуватися її чудовими формами. Долонькою він провів по її животику, намагаючись проникнути під шкіряний одяг. Жінка звивалася з усієї сили, намагаючись звільнитися. Вона знала, як можна використовувати метод важеля, щоб вирватися з обіймів супротивника, але сили для цього у неї виявилося недостатньо. І Обі ковзнув пальцями під шкіряні штани, відчувши її гладку шкіру.

Сучка вдарила його в гомілку. Обидва скрикнув і відсахнувся, але не відпустив її. Однак вона тут же розгорнулася, пірнула в нього між рук і вирвалася з хватки. І замість того, щоб бігти, спробувала вдарити його по шиї.

Обі в останній момент майже ухилився від удару, але все одно було боляче. Це його розлютило. Він втомився від гри в ввічливість. Він схопив жінку за руку і почав викручувати, поки вона не закричала. Тоді він збив її з ніг і всією своєю вагою кинувся зверху, ледь не вибив з неї дух. І тут же, перш ніж вона зуміла відновити дихання, дав хороший стусан у сонячне сплетіння. По її очах було видно, як їй боляче.

Обі збирався побачити в її очах багато чого, перш ніж він закінчить з нею.

У боротьбі на підлозі у Обі була явна перевага, і він використовував її. Він почав зривати з неї одяг У неї не було наміру полегшити цей процес. Вона боролася з усіх сил, але робила це, на думку Обі, незвично. Вона боролася не для того, щоб втекти, а щоб зробити йому боляче.

Обидва знав, як відчайдушно вона його хоче.

І хотів дати їй задоволення, якого вона жадала. Дати їй те, чого вона ніколи раніше від чоловіка не отримувала.

Його потужні пальці розірвали верх шкіряного одягу, але заважали надіті тугі ремені з пряжками, занадто міцні, щоб їх розірвати. Замість цього Обі примудрився зсунути їх вище, на ребра. Вид голої плоті збудив його. Йому довелося боротися з її руками, ногами і навіть головою, коли вона спробувала вдарити його в обличчя.

Незважаючи на запеклий опір, він зумів стягнути штани з її стегон. Вона почала боротися ще більш люто, використовуючи кожен рух, щоб зробити Обі боляче. Обі відчував: вона так сильно його хоче, що ледве може контролювати себе.

Він був зайнятий спробами повністю стягнути з неї штани, коли її зуби вп'ялися в його передпліччя. Він застиг від болю. Але замість того, щоб відкинути її, садонув передпліччям прямо їй в обличчя, припечатавши голову жінки до підлоги. Другий удар об підлогу значно послабив її опір, і Обі зміг звільнити одну руку.

Однак він не хотів, щоб вона була без свідомості. Він хотів її живою і все розуміючою. Він дивився їй в очі, навалившись всім тілом і розсунувши колінами її стегна. Йому було приємно бачити, як вона скрипить зубами.

Повне усвідомлення того, що відбувалося, було складовою частиною експерименту. Було необхідно, щоб вона усвідомлювала, що з нею діється, щоб вона осягала всі трансформації, які відбуваються в її тілі. Щоб вона усвідомлювала, що смерть поруч, чекає, спостерігає… А Обі було необхідно спостерігати за почуттями та емоціями в її виразних очах.

Він лизнув її шию за вухом, тонкі волоски налипли на язик. Потім його зуби пройшли шлях вниз по шиї. Шия була чудова на смак. Він знав, що їй подобається дотик його губ і зубів, але вона повинна була продовжувати вдаваний опір, щоб не здатися доступною. Все це було частиною гри. По тому, як вона боролася, Обі знав: вона просто горить від нетерплячки. Продовжуючи цілувати шию, він розв'язав її штани.

— Ти завжди хотіла цього, — хрипко прошепотів він, і сам сходячи з розуму від бажання.

— Так, — майже беззвучно відповіла вона. — Так, ти розумієш.

Це було щось нове. Він ніколи раніше не був з жінкою, яка ставилася до власних бажань достатньо спокійно, щоб визнати їх вголос. Як правило, це був спектакль з стогонів і криків. Обі переконався, що вона теж сходить з розуму від бажання, раз відкинула удавання і готова визнати свої почуття. Це тільки посилило спрагу володіння нею.

— Будь ласка, — видихнула вона в плече, притиснуте до її щелепи. — Давай, я допоможу тобі.

— Допоможеш мені? — Це теж було новим.

— Так, — зізналася вона, квапливо видихнувши в його вухо. — Давай, я розстебну твої штани, а ти торкайся мене там, де мені хочеться.

Обі з задоволенням піддався її безсоромним бажанням. Якщо вона буде розстібати його штани, у нього будуть вільні руки. Вона — чудове створіння, підходяща жінка для такого, як він, для Рала, майже принца. У нього ніколи ще не було такої дивної й несподіваної пригоди. По-видимому, знання того, що він королівської крові, змусило її піддатися неконтрольованим бажанням.

Обі посміхнувся її безсоромним бажанням, а її жадібні пальці, плутаючись, розв'язували пояс на його штанах. Він підняв стегна, щоб звільнити їй простір для пальців, і продовжував досліджувати її тіло.

— Будь ласка, — знову видихнула вона йому у вухо, впоравшись з брюками. — Дозволь мені торкнутися тебе там, внизу. Будь ласка?

Вона була так збуджена, що відкинула всю гордість. Але Обі повинен був визнати, що це не охолодило його. Кусаючи її шию, він пробурмотів:

— Так, звичайно.

Він повернувся так, щоб вона дісталася до предмета свого бажання. І застогнав від задоволення, коли вона ковзнула гнучким тілом по його торсу. А потім відчув, як її довгі прохолодні пальці обхоплюють саму інтимну частину його тіла.

Охоплений непереборною пристрастю, Обі знову вкусив її чудову шию. Вона застогнала і накрила долонею його мошонку. Ох, він винагородить її самою повільною смертю, яку тільки зможе придумати…

І тут вона крутонула його господарство з таким шаленством, що Обі майже осліп від гострого болю.

Це було немов удар блискавки. Обі ледве зміг зітхнути. А вона вчепилася в нього ще міцніше. І знову немилосердно крутонула Очі Обі вилізли з орбіт, він здригнувся. Його тіло застигло. Думки змішалися. Він не міг ні чути, ні бачити, ні дихати. Він був просто паралізований.

Все навколо перетворилося в пульсуючу довгу біль. Вона все продовжувалася і тривала. Рот Обі округлявся, Обидва намагався крикнути, але не видав ні звуку. Здавалося, минула вічність, перш ніж до нього повернулася реальність.

Раптово кімната закрутилася. Перекидаючись по підлозі, Обидва зміркував, що отримав удар у бік достатньої сили, щоб позбутися залишків свідомості. Як вона це зуміла?.. Він врізався в стіну і гепнувся на підлогу. Тільки після декількох безуспішних спроб йому вдалося дихнути. В боці бушувала біль, немов корова брикнула, але це було ніщо в порівнянні зі палаючим пеклом в паху.

І тут Обі побачив стражника. Той повернувся. Це він вдаривв Обі в бік. Він, а не вона. Вона ж усе ще була розпростерта на підлозі, виставивши напоказ чудову дражливу плоть.

Стражник опустився на одне коліно біля жінки:

— Пані Ніда! Пані Ніда, з вами все гаразд?

У руці його був меч.

Жінка застогнала і, спотикаючись, встала на карачки. Стражник скоса стежив за Обі. Схоже, він боявся допомогти жінці, боявся навіть подивитися на неї, але явно не боявся Обі. Обі лежав на спині біля стіни, збираючи сили і спостерігаючи за жінкою.

Вона навіть не намагалася прикрити свої оголені стегна і груди. Обі знав, що це — продовження гри; просто, оскільки тут знаходиться стражник, вона не може показувати свої почуття. Так, вона, напевно, збожеволіла від бажання, якщо продовжує провокувати Обі таким чином…

Він зібрався з силами, відновлюючи ясність думки. До онімілих кінцівок почали повертатися відчуття, Він спостерігав за жінкою. Пані Ніда, як назвав її стражник, насилу піднялася на ноги.

Обі лежав тихо, слухаючи те, що йому шепоче голос, і спостерігаючи, як по шкірі Ніди стікає піт. Вона була божественна. Обі міг багато чого взнати з такою жінкою. Ще не всі задоволення були випробувані.

Поступово зібравшись з силами, Обі встав і сперся об стіну. Ніда провела тильною стороною долоні по губах, стираючи кров. Другою рукою вона потягнула вниз шкіряний одяг, намагаючись прикрити груди. Без сумніву, вона була здивована силою свого бажання і не могла приховати цього — тремтячі руки не слухалися її. З трудом утримуючи рівновагу, вона зробила кілька судомних коротких кроків. Здавалося, вона могла тільки стояти і нічого більше. Обі здивувався, що, беручи до уваги їх коротку, але люту любовну сутичку, її кістки взагалі цілі. Хоча для цього ще буде час.

З шиї Ніди стікала кров від його любовних укусів. Обі зауважив, що світле волосся на її потилиці — теж у крові, і порадив собі не забувати про свою силу, щоб не закінчити гру завчасно. Таке траплялося раніше. Треба бути акуратним: жінки — дуже тендітні створіння.

Він стояв і намагався відновити дихання, все ще охоплений пульсуючим між ніг болем. Потім глянув на стражника. Ця людина, враховуючи, що він знаходиться в присутності Рала, зберігала завидну присутність духу.

Їхні погляди зустрілися. Стражник ступив уперед.

Очі голосу теж подивилися на стражника.

Той завмер.

Обі посміхнувся.

— Пані Ніда, — прошепотів стражник, дивлячись на Обі. — Я думаю, вам краще піти звідси.

Жінка насупилася при цих словах, намагаючись натягнути шкіру на тугі стегна. Вона все ще стояла невпевнено, але вже хотіла повернути на місце свій шкіряний комбінезон.

— Ми не хочемо, щоб вона йшла, — сказав Обі. Стражник широко відкрив очі.

— Ми не хочемо, щоб вона йшла, — повторив Обі в унісон з голосом. — Ми можемо насолодитися нею разом.

— Ми не хочемо, щоб вона йшла, — слухняно повторив стражник.

Пані Ніда припинила спроби привести одяг в порядок і глянула на Обі.

— Веди її сюди, — наказав Обі, здивований тим, про що думає голос, і захоплений пропозицією. — Веди її сюди, і ми здобудемо її разом з тобою.

Жінка, все ще нетвердо стоячи на ногах, простежила за поглядом Обі і подивилася на стражника. Побачивши його обличчя, вона спробувала схопити свій червоний жезл. Стражник вчепився в її зап'ястя і не дозволив. Друга його рука обвилася навколо її талії. Жінка намагалася чинити опір, але стражник був міцним чоловіком, а вона — майже без сил.

Обі посміхався, дивлячись, як стражник тягне до нього Ніду, яка шалено відбивалася. Пальці стражника бродили по її голій плоті так само, як пальці Обі кілька хвилин тому.

— Вона прекрасна, як ти думаєш? — Запитав Обі.

Стражник посміхнувся і кивнув, продовжуючи тягнути Ніду в кут, де чекали Обі і голос.

Коли вони достатньо наблизилися, Обі підійшов до неї. Настав час закінчити те, що розпочато. І закінчити добре.

Ніда раптом схопилася за одяг стражника.

Для опори, зрозумів Обі, але зробити нічого не встиг.

З неймовірною швидкістю тіло Ніди злетіло у повітря, вигнулось, і з нізвідки вилетів каблук її чобота і, як блискавка, встромився в обличчя Обі.

І світ навколо зник, поглинений новим вибухом болю.

43

Обі відкрив очі. Навколо було темно. Він лежав на спині, на кам'яній підлозі. Лице пульсувало болем. Він підтягнув коліна, щоб заспокоїти іншу біль, в паху.

Ця сучка Ніда виявилася не просто жінкою. Обі жодного разу ще не зустрічався з такими. Хоча його все життя мучили неприємні баби. Вони завжди ревнували його до його власної величі. Вони намагалися принизити його.

Крім того, Обі втомився прокидатися в холодних темних місцях.

Він ненавидів їх все своє життя і завжди прокидався в обмеженому просторі. Ці місця завжди були або занадто холодними, або занадто жаркими. Жодне місце, де замикали Обі, не було затишним.

Він питав себе, чи не мали відношення до цього його померлаа мати, мерзенна Латея і її болотна сестриця. Вони були егоїстками і, без сумніву, жадали помсти. Те, що сталося носило сліди помсти з боку цієї зарозумілої трійці.

Хоча вони вже мертві… Ну і що?

Обі не був повністю впевнений, що смерть оборонила його від цих трьох гарпій. Вони були хитрі і верткі, і малоймовірно, щоб смерть змінила їх.

Однак чим більше Обі думав про подію, тим більше переконувався, що найімовірніше це було справою рук сучки Ніди. Вона розумно удавала, що у неї паморочиться голова і що вона зовсім без сил, поки стражник не підтяг її досить близько до Обі. І тоді вона вдарила його. Ні, вона — неймовірна жінка. Важко сердитися на жінку, яка так сильно хотіла його. Жаль, що нічого не вийшло, і звело Ніду з розуму. Обі вважав, що звинувачувати її не варто.

Тепер, коли він публічно оголосив своє королівське походження, треба пам'ятати, що з'являться пристрасні жінки, які захочуть мати все, що він зможе запропонувати. Він повинен бути готовий жити згідно з вимогами, які пред'являються до теперішнього Рала.

Постогнуючи від болю, Обі перекинувся. Потім, притримуючись за стіну, встав. Його власний дискомфорт тільки підсилить задоволення від постійної боротьби з коханками. Він звідкись знав це. Можливо, підказав голос.

Випроставшись, Обидва побачив слабку світлу пляма, набагато меншу, ніж дверне віконце в камері. Це допомогло зібратися з думками. Обмацуючи холодну стіну, Обі почав досліджувати приміщення. Майже миттєво він намацав другий кут. Провів рукою далі по холодному каменю і був стривожений, коли знову намацав кут. З зростаючим занепокоєнням він обійшов усю кімнату і з жахом зрозумів, що вона зовсім крихітна. Напевно, він лежав на підлозі по діагоналі, оскільки інакше б не зміг в ній поміститися.

Задушливий страх замкнутого простору піднявся в ньому, погрожуючи поглинути душу. Обі відчув, що не може зітхнути. Він притиснув руку до горла, намагаючись примусити себе набрати в груди повітря. Він був упевнений, що зійде з розуму, якщо залишиться в цьому склепі.

А може, винна не тільки Ніда?.. ТЕ, що відбулося носило всі сліди причетності його підступної матері. Ймовірно, вона стежить за ним зі світу мертвих, радісно плетучи інтриги. Напевно їй допомагає мерзенна чаклунка. Без сумніву, і болотна відьма запропонувала свої послуги. Утрьох ці три жінки змогли дотягнутися до нього зі світу мертвих і допомогли сучці Ніді замкнути його в цій комірчині.

Обидва метався по крихітній камері, жахаючись того, що вони могли з ним зробити. Він був занадто великим для цієї кімнати, він не може тут навіть дихнути як слід. У страху, що він витратить все повітря і задихнеться, Обі притиснув обличчя до віконця, намагаючись дихати повітрям зовні. Плачу від жалю до самого себе, він хотів у цей момент тільки одного — знову розколоти голову своїй божевільній матері.

Через деякий час він прислухався до голосу, який заспокоював його, і почав збиратися з думками. Він розумний. Він взяв верх над усіма, хто замишляв проти нього недобре, незважаючи на всю їх злобу. Він вибереться. Обов'язково. Треба взяти себе в руки і діяти згідно своєму положенню.

Він — Обі Рал. Він — невразливий.

Обі глянув у дверне віконце, але побачив перед собою лише тьмяно освітлені другі двері. І знову почав кричати і ридати від жаху перед стінами навколо.

Як вони могли бути такими жорстокими? Адже він — Рал. Як могли вони так вчинити з високопоставленою людиною? Чому з ним так обходяться? Спочатку замкнули, як простого злочинця, за скоєний ним гуманний вчинок, за те, що він здійснив правосуддя, позбавляючи землю від нікчемного злодія. А тепер це жахливе заточення!..

Треба відволіктися. Обі згадав вираз обличчя Ніди, коли вона вперше подивилася йому в очі. Вона відразу зрозуміла, хто він такий. Ніда зміркувала, що перед нею син Даркена Рала, просто подивившись йому в очі. Не дивно, що вона так відчайдушно хотіла його. Він знаменитий. Егоїстичні люди завжди такі — вони хочуть бути поряд з великими, а потім хочуть принизити їх. Вона йому заздрила. Ось чому його замкнули — через дрібну заздрість. Все дуже просто…

Ах, як на нього при зустрічі дивилася Ніда!..

Вираз впізнавання на її обличчі викликав нові спогади і роздуми, які допомогли йому зібрати разом розрізнені шматочки.

Дженнсен доводиться йому сестрою. Вони вдвох були дірами в світі.

Погано, що вона виявилася родичкою. Вона зухвало прекрасна. Її руді локони дуже привабливі, навіть якщо це вказує на якісь магічні здібності.

Обі зітхнув, намалювавши в розумі її портрет. Він був занадто принциповий, щоб думати про неї як про можливу коханку. У них один батько. Незважаючи на її спокусливу зовнішність і на те, що думка про неї викликала біль в паху, натура Обі не дозволяла такого порушення пристойності. Він — Обі Рал, а не яка-небудь тварина.

Даркен Рал — і її батько. Це дивно. Обидва не знав, що й думати. Вони були пов'язані. Вони удвох протистояли світу ревнивих людей, які заздрили їх величі. Лорд Рал послав полювати за Дженнсен свої кводи. Значить, вона була дуже значною персоною. Чи не може вона стати цінним союзником?..

З іншого боку, Обі згадав занепокоєння в її очах, коли вона дивилася на нього. Можливо, вона розпізнала по його очах, що він — теж нащадок Даркена Рала. Можливо, у неї вже були свої плани, в які він не входив. Можливо, її взагалі не влаштовувало, що він існує. Можливо, вона теж була супротивником і хотіла дістати все сама.

Лорд Рал, брат, хотів принизити їх, тому що вони були важливими людьми. Лорд Рал не бажає ділити багатства, які по праву належать Дженнсен і Обі. Невже Дженнсен така ж егоїстична? Егоїстичні спонукання завжди правили сім'єю. Дивно, як він, Обі, зміг уникнути впливу такої поганої спадковості!..

Обі помацав кишені, згадавши, що він робив те ж саме в попередній камері, але кишені були як і раніше порожні. Люди лорда Рала позбавили його багатства, перш ніж зачинити. Ймовірно, вони все привласнили. Світ повний злодіїв, і все полюють на зароблені Обі гроші.

Обі крокував з кутка в куток, намагаючись не думати про те, наскільки мала камера. І весь цей час слухав поради голосу. Чим більше він слухав, тим більше речей знаходили сенс, тим більше подій в його уявному списку ставали на свої місця. Грандіозна мішанина брехні і обману, що так бентежила його, тепер в'язалось в широку панораму. І почали з'являтися рішення.

Мати завжди знала, ким був Обі. Спочатку вона прагнула принизити його. Вона замикала його в загоні, тому що ревнувала. Вона ревнувала свого малюка. Вона була хвора жінка.

Латея теж знала і змовилася з матір'ю отруїти його. Ні в однієї не було достатньо сміливості, щоб просто задушити його. Вони були з іншого тіста. Вони ненавиділи його за велич, насолоджувалися тим, що змушували його страждати, і хотіли повільно отруїти його. Вони називали отруту ліками, щоб заспокоїти совість.

Мати весь час принижувала його дріб'язковими причіпками, ставилася до нього з презирством, зривала на ньому злість і, врешті-решт, відправила до Латеї, щоб він приніс отруту для себе самого. Він був люблячим сином, мирився з їх диявольськими планами, довіряв їх словами і повчанням, ніколи не підозрював, що його мати була жорстокою брехухою або замишляла щось.

Сучки! Хитрі брехливі сучки!.. Вони отримали все, чого заслуговували.

А тепер лорд Річард Рал намагається заховати Обі від світу, заперечуючи саме його існування. Обі крокував по камері, обдумуючи все це. Він все ще багато чого не знав.

Через деякий час він, як і радив голос, заспокоївся. Підійшов до дверей і притиснувся до отвору. Не варто забувати, що він невразливий…

— Ти потрібен мені, — сказав він у темряву.

Він не кричав, бо голос всередині і так донесе слова.

— Прийди до мене, — сказав він порожній тиші за дверима.

І здивувався спокійній впевненості і владності, що прозвучала в його власному голосі. Його дивували власні безмежні таланти. Чого ще можна чекати від менш обдарованих, крім заздрості?..

— Прийди до мене, — повторили він і голос.

Не потрібно було кричати. Темрява без зусиль несла їх голоси, як тіні, які подорожують на крилах сутінків.

— Прийди до мене, — сказав він, підпорядковуючи ні про що не підозрюючі розуми своїй волі.

Він — Обі Рал. Він великий. Йому потрібно зробити багато важливих речей. Він не може залишатися тут і грати в їх нікчемні гри. З нього досить цієї нісенітниці. Настав час зірвати покрив не тільки з власного походження, але і з унікальних здібностей.

— Прийди до мене, — сказав він і голос, і їх голоси повільно просочилися через тріщини старої вежі.

Він продовжував кликати, неголосно, так як знав, що його чують. Він не квапився, бо знав, що до нього прийдуть. Він не впадав у відчай, тому що знав, що йому підкоряться. Минав час, але це не мало значення.

— Прийди до мене, — пробурмотів він в нерухому темряву.

Здалеку долинули слабкі звуки кроків.

— Прийди до мене, — прошепотів він, притягаючи тих, хто міг слухати.

Десь відчинилися двері. Кроки стали голосніше, ближче.

— Прийди до мене, — манили він і голос.

Вже зовсім близько човгали по кам'яній підлозі чужі ноги. Тінь впала на маленьке дверне віконце.

— Що треба? — Запитав стражник звично грубо.

— Ти повинен підійти до мене, — сказав Обі. Стражник вагався.

— Прийди до мене, — сказав Обі, і голос наказав це з незаперечною владністю.

Обі почув, як повернувся ключ.

Важкі двері відчинилися. Стражник вступив в простір між дверима. Дверний отвір заповнила тінь другого стражника. Перший стражник підійшов до комірчини, в якій чекав Обі. Широко розплющені очі дивилися на в'язня.

— Що вам потрібно? — Невпевнено запитав стражник.

— Ми хочемо піти, — сказали Обі і голос. — Відкрий двері. Нам пора йти звідси.

Стражник нахилився вперед і почав возитися із замком. Голосно клацнув замок, і металева луна розкотилася по коридору. Двері відчинилися, скриплячи іржавими петлями.

З-за спини першого виступив другий стражник. На його обличчі був такий же млявий вираз.

— Що ви хочете, щоб ми зробили?

— Ми повинні піти, — сказали Обі і голос. — Ви вдвох виведете нас звідси.

Стражники кивнули і поступилися, щоб випустити Обі з темної камери. Його більше ніколи не будуть замикати в тісних темних місцях. У нього є голос, щоб допомогти йому. Він, Обі, невразливий. Як добре, що він згадав про це…

Алтея помилялася щодо голосу. Вона просто заздрила, як і всі інші. Обі був живий, і голос допоміг йому вижити. Вона ж мертва. Цікаво, що вона тепер думає про це?

Обі наказав стражникам замкнути двері порожньої комірчини. Так було більш імовірно, що пройде деякий час, перш ніж його виявлять. У нього буде невелика перевага, щоб уникнути хватки лорда Рала.

Стражники вели Обі по лабіринту вузьких темних коридорів. Вони рухалися впевнено і уникали місць, де Обі чув людські голоси. Він не хотів, щоб про те, що він іде, знали зайві люди. Краще вислизнути без сутичок.

— Мені потрібні мої гроші, — сказав Обі. — Ви знаєте, де вони?

— Так, — сказали стражники млявими голосами.

Вони пройшли через залізні двері і через коридори, оброблені грубо витесаними кам'яними блоками. Потім повернули в прохід, де по обидві сторони розташовувалися камери. Люди з обох сторін кашляли, чхали, вигукували прокльони. Коли вони проходили по коридору, брудні руки тяглися до них з усіх боків. Байдужих стражників, які несли лампи, ув'язнені хапали за плечі, плювали в них або вигукували лайки. Коли проходив Обі, всі замовкали. Руки зникали в камерах. Тінь огортала Обі, як темний плащ.

Нарешті, вони дісталися до сходів. Піднялися по вузьких кривих сходинках, один стражник попереду, другий позаду Обі. На майданчику його провели в замкнену кімнату.

Лампи, які несли стражники, кидали незграбні тіні на ряди полиць, завалених різними предметами: одягом, зброєю, особистими речами, всім чим завгодно — від консервних банок до флейт. Обидва здогадався, що все це забирають в ув'язнених перед тим, як кинути їх в камери.

На краю однієї полиці він зауважив ручку свого ножа. За ножем лежала купка поношеного одягу, який він забрав з будинку Алтеї, щоб перетнути Азерітські рівнини. Тут же знаходився ніж, який він зберігав в чоботі. Поруч були звалені мішечки, в яких знаходилося його незліченне багатство.

Отримавши назад свої гроші, Обі піднісся духом. Ще більше він зрадів тому, що знову зможе провести пальцями по гладкій ручці ножа.

— Ви будете моїм ескортом, — повідомив він стражникам.

— Куди вас провести? — Обі задумався:

— Я тут перший раз. Я хочу побачити палац. Він утримався від того, щоб назвати палац своїм.

Всьому свій час. Зараз є інші справи, які потрібно зробити в першу чергу.

Він пішов за стражниками через численні сходи, коридори, перехрестя і проходи. Солдати, які несли дозор, не звертали уваги на двох стражників і людину між ними.

Дійшли до якихось залізних дверей. Один із охоронців відімкнув їх, і вони вступили в зал з полірованою мармуровою підлогою. Обі сподобалася пишність залу, колони з світильниками уздовж стін і арочною стелею. Вони рушили по залу, освітленому срібними лампами.

Черговий коридор вивів їх у величезний внутрішній двір неймовірної краси, який затьмарював пишність залу, в якому вони тільки що побували. А зал виявився самим красивим з того, що Обі коли-небудь бачив. Він стояв, відкривши рот, і дивився на відкритий басейн і дерева навколо, наче це був лісовий ставок. Тільки басейн знаходився у палаці, ставок був оточений низькими лавками з полірованого помаранчевого мармуру, а сам ставок був оброблений блакитний глазурованою плиткою. У ставку плавали золотисті рибки. Справжні рибки. У справжньому палаці…

Ніколи в житті Обі не був так вражений величчю, красою, справжньою магією місця.

— Це палац? — Запитав він стражників.

— Тільки крихітна його частина, — відповідали йому.

— Крихітна частина, — здивовано повторив Оба. — Решта так само прекрасно, як ця частина?

— Ні. Більшість приміщень ще величніші, зі стелями, що губляться в висоті, арками і величезними колонами між балконами.

— Балкони? Усередині?

— Так. Люди можуть дивитися на нижні поверхи, на великі внутрішні двори і чотирикутні дворики.

— На деяких поверхах торговці продають товари, — сказав інший стражник. — Деякі приміщення призначені для публіки. Деякі — казарми для солдатів або слуг. Є і приміщення, де відвідувачі можуть зняти кімнату.

Обі слухав і дивився на добре одягнених людей, які йшли по палацу, на скло, мармур і поліроване дерево.

— Після того як я огляну палац, — повідомив він стражникам, — мені знадобиться тиха відокремлена кімната, розкішна, але там, де мене не помітять. Спочатку мені потрібно купити пристойний одяг і запаси. Ви будете охороняти мене. Упевніться, що ніхто не знає, де я перебуваю, поки я буду приймати ванну і спати.

— Скільки нам потрібно охороняти вас? — Запитав стражник. — Нас почнуть шукати, якщо ми зникнемо надовго. Почнуть шукати і виявлять, що камера порожня. Тоді вас теж почнуть шукати і скоро дізнаються, що ви тут.

Обі подумав:

— На щастя, завтра я можу піти звідси. Спохопляться вас до того часу?

— Ні, — відповів стражник, його очі були позбавлені будь-якого виразу, крім бажання виконати накази Обі. — Ми прийшли на початку нашої варти. Нас не будуть шукати до завтра.

Обі посміхнувся. Голос викликав їх правильно.

— До того часу я вже буду в дорозі. Але до того часу хочу отримати задоволення від відвідин палацу. — Пальці Оби погладили ручку ножа. — Може бути, я навіть захочу, щоб за вечерею мені склала компанію жінка. Шляхетна жінка.

Обидва стражники вклонилися. Перш ніж покинути палац, Обі збирався залишити від цих двох лише купку попелу в покинутому коридорі. І ніхто не дізнається, чому його камера виявилася порожньою.

А потім… що ж, вже майже весна, а весною, хто знає, куди поверне його примха?

Тільки одне було відомо точно: він збирався знайти Дженнсен.

44

Почуття подиву в Дженнсен притупилося. Вона вже втомилася від виду незліченної колони людей, дуже схожої на чорну річку. Величезна армія протоптала рівнину між двома пагорбами, перетворивши землю в одноманітну коричневу суміш. Незліченну кількість наметів, фургонів, коней і солдати, солдати, солдати… Монотонний шум натовпу весь час змінювався вереском, гиканням, закликами, свистом, гуркотом возів, стуком копит, тріском возів, дзвоном молотків об сталь, іржанням коней і окремими викриками, які, як здавалося Дженнсен, видавали жінки, — все це можна було чути за багато миль.

Зверху це було схоже на неймовірно величезне місто, але без будинків і вулиць, як ніби всі будинки пропали і залишилися тільки самі люди, які чомусь перетворилися в напівдикунів. І тепер під темними хмарами вони боролися з силами природи, і їм це надсилу вдавалося.

Це було не найгірше з того, що бачила Дженнсен. Кількома тижнями раніше і ближче до півдня вони з Себастяном пройшли по місцевості, де зимувало військо Імперського Ордена. Земля з труднощами переносила армію такого величезного розміру. Дженнсен була шокована: чим довше це тривало, тим гірше було землі. Пройдуть роки, поки величезна кривава рана в ландшафті затягнеться.

Мало того, безліч людей, знесилених важкоо суворою зимою, хворіли. Похмуре місце стоянки залишилося надовго відзначене безладно розташованими численними могилами, які відмічали тих, хто залишився, коли живі переміщалися вперед. Жахливо було бачити такі величезні втрати від хвороб. Дженнсен боялася уявити собі бійню, якою обернеться боротьба за свободу.

Зрештою морози закінчилися, і земля висохла достатньо, щоб армія змогла залишити зимовий табір і почати похід на Ейдіндріл, осередок влади в Серединних Землях. Себастян сказав Дженнсен, що сили, які прийшли із Стародавнього світу, так величезні, що коли головні частини розташовуються на нічліг, проходять години, перш ніж зупиняються на ніч в ар'єргарді. Вранці авангард величезної армії починає шлях, а в хвості повинні чекати, щоб з'явився простір, куди їм іти.

Просування на північ було не швидким, але невблаганним. Себастян одного разу сказав, що коли люди відчують здобич, їх пульс і крок прискорюються.

Нестерпно було думати, що жага влади з боку лорда Рала призвела до зіткнення, і ця мирна долина повинна бути віддана в жертву війні.

Настала весна, і рослини почали повертатися до життя. Пагорби, що обрамляли долину з обох сторін, виглядали так, немов були покриті живим зеленим оксамитом. На пологих схилах зеленіли дерева. Але вдалині, на заході і півночі, кам'яні піки все ще були покриті важкими білими мантіями. Гірські річки, набряклі від розтанулого снігу, з гуркотом стікали по кам'яних схилах і текли далі, на схід, впадаючи у велику річку, яка плавно звивалася по величезній, покритій буйною рослинністю рівнині. Земля була тут такою чорною і родючою, що, як здавалося Дженнсен, навіть скелі пускали коріння.

Добираючись до величезної армії, подорожні проїжджали через землі такої краси, яких Дженнсен ніколи в своєму житті не бачила. Вона всім серцем хотіла дослідити ці ліси і уявляла, що могла б провести під цими деревами всю решту життя. Важко було уявити, що Серединні Землі — зосередження злої магії.

Себастян сказав, що це небезпечні місця, де бродять чудовиська і ховаються ті, хто володіє магією. Дженнсен дізналася дуже багато і боролася зі спокусою ризикнути і залишитися. Але вона знала й те, що лорд Рал знайде її навіть у цих, здавалося б, нескінченних і непрохідних лісах…

Їх помітив черговий загін, який розгорнув спостережний пост на вершині пагорба, і рвонув по схилу, щоб перехопити можливих шпигунів. Побачивши пасма білого волосся Себастяна і почувши знайоме вітання, солдати розвернулися і поспішили назад, готувати вечерю.

Як і більшість солдатів Імперського Ордена, вартові виглядали неохайно, в поношеному одязі з хутра і шкур.

У долині багато солдатів сиділи біля вогнищ поряд з невеликими наметами, зробленими зі шкір або промасленої тканини. Намети розташовувалися так, немов господарі встановлювали їх в першому-ліпшому місці. Серед наметів попадалися штаби, столові зі столами, склади зі зброєю, фургони з запасами, загороди з кіньми і навіть кузні з ковалями, працюючими біля похідних горнів. Там і тут були розкидані невеликі торгові палатки, де люди обмінювали або купували товари.

Зустрічалися навіть кістляві проповідники, що закликали до чогось невелике число вільних від справ глядачів. Про що конкретно вони говорили, Дженнсен чути не могла, але вона й раніше бачила, як проповідують. Як казала їй мати, проповідника, який пророкує долю і обертає в свою віру, не сплутаєш ні з ким.

Коли подорожні заглибилися в табір, почали зустрічатися люди, зайняті різними справами. Хтось чистив зброю, хтось — збрую. Деякі стояли кружком, поклавши руки на плечі сусідів, і співали пісні. Інші готували, а хтось стояв біля столів, очікуючи їжі. Деякі чистили коней. Хтось грав в карти і відчайдушно сперечався. Цілий табір виглядав брудним, гучним, неприємно пахне і лякаюче некерованим.

Дженнсен завжди відчувала себе незатишно в натовпі, але цей здавався їй нічним кошмаром. Дженнсен весь час охоплювало бажання бігти в зворотному напрямку. Тільки непохитна рішучість домогтися свого утримувала її від цього кроку. Вона зважилася на вбивство, і шляху назад не було.

Солдати не носили форми, але не дуже відрізнялися одягом — шкіра зі шнурками, хутро, ланцюжки, шерстяні плащі, кольчуги, шкури і брудні куртки. Майже всі чоловіки були брудними, неголеними і похмурими. І було зрозуміло, чому Себастяна відразу впізнавали і відразу йому підкорялися, хоча Дженнсен не переставала дивуватися тому, що кожен зустрічний салютував йому. Супутник її був серед них, як лебідь серед качок.

Себастян пояснив, як важко було зібрати для захисту рідної землі таку величезну армію і як важко було відправити її в такий довгий похід. Він сказав, що ці люди знаходяться далеко від дому, що їм належить виконати нелегку роботу, а тому не можна очікувати, що вони стануть вражати жінок блискучими манерами і розбивати по лінієчці табір. Це були військові люди.

Такими ж були д'харіанські солдати. Хоча ні, звичайно, тутешні не виглядали, як справжні д'харіанські солдати, не були настільки ж дисципліновані, але про це Дженнсен говорити не стала.

Її хвилювало інше. Позаду була важка подорож. Весь час приймалися заходи, щоб вислизнути від шпигунів лорда Рала. Дженнсен з Себастяном скакали до знемоги, часто поверталися і залишали помилкові сліди. У неї не було часу, щоб піклуватися про зовнішність. Крім того, вони подорожували через гори, взимку. Дженнсен завжди мучило, що Себастян бачить її зі скуйовдженим волоссям, брудною і спітнілою, як кінь, та й пахла вона не краще. Але він ніколи не звертав уваги на її неохайний вигляд. Навпаки, здавалося, що будь-який її вигляд хвилює його, і що він хоче тільки одного: зробити все, щоб догодити їй.

Днем раніше вони наткнулися на занедбану ферму. Себастян поступився проханням Дженнсен переночувати там, хоча розбивати табір було ще рано. Вона вимила своє потемніле від бруду волосся в крихітній ванні і випрала одяг. Потім сиділа перед вогнем, який розвів Себастян, і розчісувала волосся, щоб воно швидше висохло. Себастян, спершись на лікоть, спостерігав за нею в світлі вогню і посміхався своєю особливою усмішкою. Він сказав, що навіть постань вона перед імператором немитою і зі скуйовдженим волоссям, вона б все одно буде найкрасивішою жінкою, яку зустрічав імператор.

Тепер же, коли вони опинилися всередині армії Імперського Ордена, у Дженнсен все всередині похололо. По грізному виду хмар, які клубочилися на заході, було зрозуміло, що насувається весняна гроза. Далеко над іншими долинами темні хмари вже розрізали блискавки. Дженнсен сподівалася, що не промокне до зустрічі з імператором.

— Туди, — вказав Себастян. — Це намет імператора, а це — намети його радників і офіцерів. Недалеко звідси і Ейдіндріл. — Він озирнувся, — Імператор Джеган ще не кинув війська на місто. Але скоро ми зробимо це.

Величезні намети вражали. Найбільший був овальним, його трикутний дах підтримували три високі жердини. Стіни намету були прикрашені яскравими кольоровими паласами. З даху звисали прапори і штандарти. Високо на вершинах жердин тріпотіли на поривчастим вітром жовті і червоні прапори і майоріли, подібно повітряним зміям, довгі вимпели.

Імператорський намет і його оточення височіли над іншими, як королівський палац височіє над убогими хатинами.

Серце Дженнсен забилося, коли вони направили коней в гущу наметів. Расті і Піт насторожено підняли вуха і іржанням висловили недовіру до такого гучного і метушливого місця. Дженнсен пришпорила Расті, щоб взяти Себастяна за руку.

— У тебе волога долоня. Невже ти нервуєш? — З посмішкою запитав він.

Дженнсен же була немов кипляча вода, немов кінь, що мчить галопом.

— Може бути, трохи, — відповіла вона.

— Не варто. Імператор сам буде нервувати, зустрівшись з такою гарною жінкою.

Дженнсен відчувала, що лице її горить. Вона ось-ось повинна зустрітися з імператором. Що б сказала її мати? Дженнсен скакала і уявляла, як повинна була відчувати мати, коли, будучи служницею в палаці, зустріла Даркена Рала. У перший раз Дженнсен відчула, як їй було.

З усіх боків на Дженнсен дивилися чоловіки. Вони підходили ближче, щоб побачити гарцюючу на коні жінку. Вона зауважила, що солдати з піками сформували щось на зразок ланцюга, щоб стримати натиск натовпу. Вона зрозуміла, що стражники розчищають дорогу і не дозволяють наблизитися особливо цікавим.

Себастян спостерігав за нею.

— Імператор знає, що ми їдемо, — сказав він.

— Але як?

— Ми ж зустрілися з розвідниками. Вони послали кур'єрів вперед, щоб повідомити імператору, що я повернувся, і не один. Імператор Джеган хоче бути впевненим у безпеці будь-якого гостя, якого я привіз.

Дженнсен побачила, що варта захищає їх від уже великого натовпу, який все напирав і напирав. Спочатку це здалося Дженнсен дивним, але потім вона розгледіла п'яні обличчя, похмурі погляди і злобні усмішки і подумала, що варта — зовсім непогана задумка.

— Солдати виглядають такими… я не знаю… грубими…

— Коли ти вирішиш всадити свій ніж у серце Річарда Рала, — без паузи відповів Себастян, — ти зробиш реверанс, щоб показати гарні манери?

— Звичайно, ні, але…

Він подивився на неї своїми пронизливими блакитними очима:

— Коли ті негідники прийшли до тебе в будинок і убили твою матір, яких чоловіків ти б хотіла бачити поруч в якості захисників?

Дженнсен зніяковіла:

— Себастян, я не знаю, як це пов'язано…

— Ти б довірила захист улюбленої матері розодітому хлюсту з начищеною шпагою і гарним вихованням, яких виставляють пихаті королі на званих вечерях? Або погодилася б на грубих солдатів, лише б вони захистили її? Напевно, було б краще, якби між нею і вбивцями виявилися ті, хто звик до жорстокості війни…

— Я розумію, що ти маєш на увазі.

— Ці люди виконують ту ж роль — захищають тих, кого люблять і хто залишився в Старому світі.

Несподіване нагадування про той жах було таким болючим, що Дженнсен насилу приборкала свої почуття. Вона була присоромлена гарячими словами Себастяна. У неї тут було діло. Дуже важлива справа. І якщо люди, які збиралися виступити проти лорда Рала, грубі і жорстокі, тим краще!..

Коли вони дісталися до ретельно охоронюваних наметів імператора, Дженнсен побачила інших жінок. Вони представляли собою дивну мішанину: і зовсім молоді дівчата, і зігнуті віком старі. Всі вони дивилися на під'їжджаючу Дженнсен — деякі з цікавістю, деякі хмуро, а деякі й зовсім з тривогою.

— Чому у всіх жінок кільце в нижній губі? — Пошепки запитала Дженнсен у Себастяна.

Його погляд пробіг по жінкам у намети.

— Це знак вірності Імперському Ордену і імператору Джеганю.

Дженнсен подумала, що це не тільки дивний спосіб виражати вірність, але і вельми небезпечний. На більшості жінок були поношені сукні. Лише деякі були одягнені трохи краще, але ненабагато.

Коли подорожні спішилися, солдати забрали їх коней. Дженнсен погладила Расті по вуху і заспокійливо прошепотіла нервуючій тварині, що незнайома людина не зробить їй нічого поганого. Коли Расті заспокоїлася, Піт сам потягнувся за нею до стійла. Розставання з постійною супутницею несподівано нагадало Дженнсен про те, як вона сумує за Бетті.

Жінки спостерігали за гостею імператора і відсувалися від неї подалі. Дженнсен звикла до такої поведінки: люди боялися її рудого волосся. День був на рідкість теплий, і Дженнсен мріяла про те, щоб таких днів було більше. Але коли вони наблизилися до табору, вона забула накинути капюшон. І тепер уже було підняла руки, проте Себастян утримав її.

— Не потрібно. — Він вказав кивком на жінок. — Багато з них — сестри Світла. Вони бояться не магії, а незнайомих людей, які з'являються на території імператорської ставки.

Тепер Дженнсен зрозуміла причину дивних поглядів з боку жінок. Більшість з них володіли даром і бачили, що вона — дірка в світі. Їх очі бачили її, але дар не бачив.

Себастян нічого цього не знав. Вона так і не розповіла йому про обдарованих і про нащадків лорда Рала. Себастян не раз показував свою відразу до магії. Дженнсен відчувала себе ніяково, коли розмовляла з ним про те, що дізналася від чаклунок і, в особливості, про що здогадалася сама. Адже при цьому вона вступала в конфлікт сама з собою. Їй здавалося, що це — занадто особиста справа. Вона хотіла поділитися, коли настане відповідний час, але він все не наставав і не наставав…

Дженнсен насилу посміхнулася жінкам, які дивилися на неї з тіні намети. Ті позадкували.

— Чому імператор ізольований від солдатів? — Запитала вона у Себастяна.

— Коли навколо стільки людей, ніколи не можна бути впевненим, що не знайдеться шпигуна або божевільного, який захоче заподіяти шкоду імператору Джегану. Такий вчинок позбавив би нас великого лідера. Ось чому ми вживаємо такі перестороги.

Дженнсен це розуміла. Себастян і сам був шпигуном в Народному Палаці. І знайди він там якусь важливу персону, справа б закінчилося вбивством. Жителі Д'хари теж враховували таку можливість, тому і заарештували його.

На щастя, Дженнсен змогла витягнути його з тюрми. Тепер вона могла сказати, що ця подія стала частиною рішення, до якого вона прийшла. Але у неї не було часу поділитися з Себастяном. Та вона й не думала, що він зрозуміє. Він, швидше за все, не надає значення таким незначним подіям.

Себастян обійняв її і підштовхнув вперед, до двох високих величезних стражникйв, щоо стояли при вході в намет імператора. Ті вклонилися Себастяну. Він пройшов між ними і підняв важку портьєру, розшиту золотом і сріблом.

Дженнсен ніколи не бачила і навіть не могла собі уявити такого розкішного намету. Вступивши всередину, вона побачила, що тут обстановка ще більш пишна, ніж можна було сподіватися по зовнішньому вигляду намету. Підлога була покрита численними килимами. Стіни прикрашені плетінками з витонченими малюнками, що зображували екзотичні місця. Тендітні скляні чаші, фарфор, високі вази стояли на полірованих столиках. Біля стіни — буфет з дзеркальною панеллю, заповнений різнокольоровими тарілками. На підлозі розкидані подушки різних кольорів і розмірів. Отвори над головою затягнуті шовком. Всюди мерехтять ароматизовані свічки, а килими і полотна додають обстановці величності.

Це було священне місце.

Усередині намету перебували жінки, кожна з кільцем в нижній губі. Вони займалися своїми справами. Більшість здавалися глибоко зайняті роботою, і тільки одна жінка, яка чистила колекцію високих тендітних ваз, холодно подивилася на Дженнсен, скосивши очі. Вона була середніх років, з широкими плечима і була одягнена в просте довге плаття сірого кольору, застебнуте на гудзики до самої шиї. Її темне з сивиною волосся було недбало розкидане по плечах. Вона здалася б непримітною, якби не всезнаюча, зарозуміла гримаса, яка немов назавжди була вирізана на її обличчі. Дженнсен задумалася.

Коли їхні очі зустрілися, прокинувся голос, який холодним леденіючим шепотом кликав Дженнсен по імені і закликав її здатися. Чомусь Дженнсен миттєво почервоніла від відчуття, що жінка знає, про що говорить голос. Дженнсен відкинула дивне почуття і вирішила, що це все через вираження зверхності на обличчі жінки.

Інша жінка маленькою ручною щіткою чистила килими. Ще одна замінювала свічки, які вигоріли. Інші — деякі з них напевно були сестрами Світла — снували туди-сюди і займалася подушками, лампами та квітами у вазах. Худий чоловік, одягнений лише в тонкі полотняні штани, упорядковував гребенем ворс килима, прокладеного у внутрішні покої.

Рука Себастяна підбадьорливо підтримала Дженнсен, і вони пройшли далі, в тьмяно освітлені покої. Стеля і стіни легко колихалися від вітру. Серце Дженнсен билося так, немов її вели на страту. Вона виявила, що її пальці стискають руків'я ножа, і змусила себе відвести руку від пояса.

В кінці кімнати стояло різьблене позолочене крісло, задраповане червоним шовком. Дженнсен сковтнула і нарешті змусила себе поглянути на людину, яка сиділа там, обпершись ліктем об підлокітник і підпираючи щоку великим і вказівним пальцем.

Це був дебелий чоловік з товстою шиєю. Тремтяче світло свічок відбивався від його голеної голови, і складалося враження, що він носить корону з язичків полум'я. Дві довгі тонкі смужки вусів росли з кутів рота і така ж смужка росла з центру підборіддя. Від ніздрі носа до вуха був вчеплений золотий ланцюжок з кільцями, а мускулисті груди прикрашали ще більш масивні прикраси. На кожному пальці було по кільцю. У туніки з вовни ягняти не було рукавів, і вона дозволяла побачити потужні плечі і засмаглі руки. Він здавався невисоким, але його мускули справляли сильне враження.

Ну а очі його, незважаючи на всі розповіді Себастяна, попросту змусили Дженнсен затамувати подих.

Ніякі слова не могли б підготувати її до того, що вона побачила.

В очах імператора не було ні білка, ні райдужки, ні зіниці, тільки поблискуюча бездонна чорнота. По поверхні цих темних дірок рухалися якісь тіні. Як хмари по небу… Незважаючи на відсутність зіниць і райдужки, він, без сумніву, дивився прямо на Дженнсен.

Коли він посміхнувся їй, вона подумала, що зараз впаде.

Рука Себастяна міцніше стиснула її лікоть і впасти не дозволила. Потім Себастян вклонився:

— Імператор, я дякую Творцеві, що ви неушкоджені і в безпеці.

Посмішка стала ширше.

— І я, Себастян. — Голос був під стать зовнішностй — сильний, глибокий, грізний. Він звучав так, наче ця людина не знала слабкостей і не вміла прощати. — Пройшло багато часу. Дуже багато. Я радий, що ти повернувся до мене.

Себастян кивнув у бік Дженнсен:

— Ваше превосходительство, я привів із собою важливого гостя. Це Дженнсен.

Дівчина звільнилася від руки Себастяна і опустилася на коліна, причому з власної волі, а не з трепету. Вона вклонилася так низько, що її голова майже торкнулася підлоги. Себастян нічого не говорив про те, що вона повинна робити під час аудієнції, але вона відчувала, що повинна зробити саме так. Крім того, це хоч на мить позбавило її від необхідності дивитися в кошмарні очі.

Вона вважала, що такий чоловік, воїн, який бажає зупинити ворога, повинен бути людиною жорсткою і сильною, із залізною волею і міцною хваткою. Бути імператором і рятувати людей від темряви, яка насувається — це завдання під силу людині, перед якою варто схилити голову…

— Ваше превосходительство, — сказала вона тремтячим голом. — Я у вашому розпорядженні.

Почувся сміх.

— Вставай, Дженнсен, цього не потрібно.

Дженнсен відчула, що червоніє, і встала, прийнявши допомогу Себастяна. Ні імператор, ні Себастян не звернули уваги на її зніяковіння.

— Себастян, де ти знайшов таку чарівну юну леді?

Блакитні очі Себастяна огляділи супутницю з гордістю.

— Це довга історія, ваше превосходительство. Зараз ми хочемо лише повідомити, що Дженнсен прийняла одне важливе рішення, яке пов'язане з нашими планами.

Чорнильні очі Джегана знову звернулися до неї. Серце Дженнсен мало не вистрибнуло з грудей. На обличчі імператора грала легка усмішка — з таким виразом велика людина дивиться на нікчемність.

— Яке рішення, молода леді?

«Дженнсен».

Образ матері, що лежить на підлозі, в крові, вмираючої, промайнув у голові Дженнсен. Вона ніколи не забуде останні дорогоцінні хвилини життя матері. Її душу досі палило те, що вона змушена була втікати і навіть не змогла поховати матір.

«Дженнсен».

Гнів і лють заповнили її, і вона забула про свій страх.

— Я хочу вбити Річарда Рала, — сказала Дженнсен. — Я прийшла просити вашої допомоги.

Всі сліди веселощів випарувалися з лиця Джегана. Він дивився на неї холодними, чорними, безжальними очима, його лоб грізно хмурився. Це, безумовно, була тема, де не було місця легковажності. Лорд Рал вторгся на батьківщину цих людей, убив тисячі його підданих і ввергнув весь світ у війну і страждання.

Імператор Джеган Справедливий чекав подальших пояснень.

— Я — Дженнсен Рал, — відповіла вона на його мовчазне запитання.

Потім витягла ніж, взяла за лезо і протягнула руків'ям імператору, показуючи йому букву «Р» — символ Дому Ралів.

— Я — Дженнсен Рал, — повторила вона. — Сестра Річарда Рала. Я хочу вбити його. Себастян сказав, що ви можете допомогти мені. Якщо дійсно зможете, я буду до кінця життя вашої боржницею. Якщо ні, тоді скажіть відразу. Я все одно вб'ю його, навіть залишившись одна.

Імператор нахилився до Дженнсен, не зводячи з неї кошмарних очей.

— Моя дорога Дженнсен Рал, сестра Річарда Рала, для виконання цього рішення я покладу світ до твоїх ніг. Варто тобі тільки попросити, і все, що в моїй владі, буде зроблено.

45

Дженнсен сиділа поруч з Себастяном, і ця звична близькість повинна була додавати їй спокою. Однак дівчина з великим задоволенням посиділа би з ним біля багаття, на якому смажилася б риба або варилися боби. А зараз, за столом імператора, їй було самотньо, як ніколи в лісі. Якби не Себастян, який невимушено жартував і брав участь у розмові, вона б не знала, куди себе подіти. Навіть серед простих людей Дженнсен відчувала себе незатишно; тут же було просто нестерпно.

Головну партію цьому залі легко і витончено вів імператор Джеган. Не перериваючи вишуканого спілкування з Дженнсен, він кожним жестом і кожним словом показував, що їй даровано все. Легко і недбало, ніби несвідомо, він давав зрозуміти особливу важливість моменту — впевненість у своїй непохитній владі, ніби гірський лев на відпочинку, випещений і холоднокровний, ліниво грає хвостом і облизує його.

Цей імператор не збирався відсиджуватися в сторонці, лише приймаючи доповіді, — він вів свій народ в гущу битви. Він запускав руки в криваву мішанину життя і смерті і діставав звідти все, що хотів.

Яким би марнотратним ні здався цей обід на привалі, під час маршу армії, але намет і стіл імператора залишалися наметом і столом імператора. Їжі та напоїв було предостатньо: від дичини до риби, від яловичини до ягняти, від вина до води — все, що душі завгодно.

Слуги зосереджено снували тут і там, розносячи на димлячих підносах вишукано приготовані страви і обходячись з Дженнсен, як з королевою. А дівчина міркувала: якою, мабуть, скромною і непомітною відчувала себе мама за столом лорда Рала, серед неможливого для неї достатку і розкоші. Скромною, непомітною і тремтячою від однієї тільки присутності людини, яка запросто могла підписати смертний вирок, не перериваючи трапези…

Дженнсен зовсім не хотілося їсти. Розбираючись з шматочком свинини, лежачим перед нею на товстій скибі хліба, вона прислухалася до бесіди чоловіків. Розмова йшла ні про що. Дженнсен відчувала, що їм є що сказати один одному, і тільки її присутність служила перешкодою. А поки що вони неспішно згадували знайомих і оцінювали події, що відбулися з минулого літа, за час відсутності Себастяна.

— А що відбувається в Ейдіндрілі? — Запитав Себастян, наколюючи шматок свинини на кінчик ножа.

Імператор відкрутив ногу у засмаженого гусака, поставив лікті на стіл і трохи нахилився:

— Не знаю. Себастян поклав ножа:

— Що ви кажете? Я пам'ятаю ці місця: місто на відстані одного або двох днів шляху звідси. — Він намагався говорити спокійно, але в голосі звучала тривога. — Хіба можна вирушати в дорогу, не знаючи, що нас чекає в Ейдіндрілі?

Імператор відкусив великий шматок жирної гусячої лапи. По руках його рясно тік жир.

— Ну, — нарешті вимовив він, кидаючи обгризену кістку в стоячу на краю стола миску, — ми послали розвідників, але ніхто з них не повернувся.

— Зовсім ніхто? — Себастян виразно захвилювався.

Джеган взяв ніж і відрізав кусень м'яса від лежачого на тарілі ягняти.

— Зовсім ніхто! — Він встромив ножа в шматок м'яса. Себастян в роздумі поклав лікті на стіл і сплів пальці.

— У Ейдіндрілі знаходиться Замок Чарівників, — тихо сказав він. — У минулому році я був там в розвідці і бачив його на схилі гори над містом.

— Я пам'ятаю твоє донесення, — відповів Джегань.

Дженнсен дуже хотілося дізнатися, що таке Замок Чарівників, але вона не зважилася втрутитися в розмову чоловіків.

Себастян потер одна об одну долоні:

— Можна дізнатися ваш план?

Імператор клацнув пальцями. Це була команда. Всі слуги немов розчинилися. Дженнсен мріяла зникнути разом з ними, сховатися під ковдрою і знову опинитися ніким.

Зовні загуркотів грім, і різким поривом вітру на дах намету кинуло важкі краплі дощу. Світло від ламп і свічок падав на двох чоловіків, залишаючи в темряві м'які килими і стіни.

Коротко глянувши на Дженнсен, імператор зупинив на Себастяні погляд своїх бездонних очей.

— Думаю зробити марш-кидок. Вони очікують цілу армію, а я візьму невеликий маневрений кавалерійський загін, достатній для того, щоб впоратися з ситуацією. Прихопивши достатньо людей, які володіють даром.

За ті кілька секунд, протягом яких були вимовлені ці слова, легковажний тон бесіди отримав зловісно серйозне забарвлення. Дженнсен відчула, що стає мовчазним свідком ключових подій, що мають незвичайну важливість. Страшно було подумати, доля скількох життів висіла на волосині, залежачи від результату розмови цих двох чоловіків.

Перш, ніж висловити свою думку, Себастян довго зважував слова.

— І немає жодних відомостей про те, як перезимував Ейдіндріл?

Джеган похитав головою. Він зубами зняв з кінчика ножа шматок баранини і, не перериваючи трапези, заговорив:

— У Матері-сповідниці достатньо відомостей, щоб зробити правильні висновки, а дурнів там немає. Все це триває не перший день, і по ходу наступу, і по наших пересуваннях, і ще по тому, як здалися міста, не витримавши облоги, з обраної нами тактики вона може визначити, що навесні я вирушу на Ейдіндріл. У них було достатньо часу, щоб потурбуватися про власну долю. Думаю, зараз вони трясуться за свої шкури, але навряд чи у неї знайдеться сміливість, щоб рятуватися втечею.

— Ви вважаєте, що і дружина лорда Рала знаходиться в місті? — Від здивування вирвалося запитання у Дженнсен. — Сама Мати-сповідниця?

Чоловіки, перервавши розмову, з подивом подивилися на неї. У наметі повисла тиша.

— Пробачте, що перебила! — Дженнсен стиснулася. Її слова викликали посмішку у імператора.

— За що ж тебе прощати? Ти тільки що встромила ніж у призового гусака, назвавши речі своїми іменами. — Джеган повернувся до Себастяна. — Ти привів сюди особливу жінку, у неї є голова на плечах.

Себастян поплескав Дженнсен по плечу:

— І до того ж гарненька голова!

— Згоден! — Чорні очі імператора заблищали. Він, не дивлячись, ловив рукою оливки в глибокій скляній мисці. — Ну, Дженнсен Рал, що ти думаєш про все це?

Після того, як Дженнсен влізла в розмову, відмовчуватися було нерозумно.

— Де б я не ховалася від лорда Рала, я завжди намагалася зробити все можливе, щоб приховати місце свого перебування, залишитися поза полем його зору. Можливо, вони зараз роблять так само — намагаються замести сліди?

— Саме про це я і подумав, — зауважив Себастян. — Якщо вони так сильно налякані, то спробують відловити і знищити всіх наших розвідників, щоб ми мали перебільшене уявлення про їхню силу і не дізналися планів їх оборони.

— І одночасно готують нам сюрприз, — додала Дженнсен.

— І я так думаю, — сказав Джеган. Посміхнувшись Себастяну, він додав: — Я здивований тим, що тобі вдалося привести до мене таку жінку… До того ж, вона ще й стратег.

Підморгнувши Дженнсен, він подзвонив у дзвіночок. Тут же виникла жінка, одягнена в сіру сукню, з чорним з сивиною волоссям.

— Так, ваше превосходительство?

— Принеси для молодої леді фрукти і солодощі. — Коли жінка, вклонившись, вийшла, до імператора повернулася колишня серйозність.

— Саме тому я вважаю: найкраще — взяти менші сили, ніж вони очікують, але зате здатні до швидких маневрів, на випадок, якщо доведеться зіткнутися з ними. Їм вдалося знищити наших розвідників і невеликі дозорні групи, але таке навряд чи станеться з досить великим загоном кавалеристів і володіючих даром. У разі потреби можна буде відправити людей до міста. Після зими вони будуть щасливі порозумітися. Але я зовсім не збираюся починати дії з того, що очікують в Ейдіндріле.

У глибокій задумі Себастян мляво перемішував ножем соус від ростбіфа.

— Вона може бути у Палаці сповідниць. — Він перевів погляд на імператора. — Цілком імовірно, що Мати-сповідниця вважатиме за краще залишитися в найменш сприятливому місці.

— Згоден з тобою, — відповів Джегань. Зовні піднялася весняна буря, і холодний срімкий вітер з виттям носився навколо наметів.

— Ви справді вважаєте, що вона буде там? — Не втрималася Дженнсен. — Саме там, куди — а їй це добре відомо — ви можете послати величезну армію?

Джегань знизав плечима:

— Звичайно, неможливо бути впевненими до кінця, але, пробиваючись через Серединні Землі, я досить довго бився з нею. Раніше у неї була можливість вибору, хоча траплялися й жорсткі ситуації. Ми загнали її армію в Ейдіндріл перед самою зимою і стали біля неї на порозі. Тепер і у неї, і у її армії немає вибору: замкненим у кільці гір, їм нікуди вислизнути. Навіть якщо про наш наступ стане відомо заздалегідь, їй доведеться зустрітися з нами лицем до лиця. Єдине, що їй залишилося — вибрати місце перебування і місце останньої битви.

Себастян відрізав шматок м'яса:

— Занадто просто.

— Звичайно. Саме тому я і повинен припустити, що вона прийде до того ж висновку.

— Вона може відступити в гори, як і припустила Дженнсен, залишивши достатньо людей для знищення розвідувальних загонів, щоб позбавити тебе очей. — Себастян лезом ножа вказав на північ.

Джеган знизав плечима:

— Можливо, і так. Поведінку цієї жінки неможливо передбачити. Вона вислизає звідусіль, звідки можна вислизнути. Але раніше чи пізніше бігти буде просто нікуди. Найімовірніше, хоч вона цього і не планує, ситуація повториться і цього разу.

Дженнсен, як і відсутній такий довгий час Себастян, навіть уявити не могла, що Стародавній світ настільки успішно громить ворога. Його положення не було настільки похмурим, як їй уявлялося раніше. Однак дівчині здавалося занадто ризикованим планувати дії армії на хитких припущеннях.

— І ви збираєтеся ризикнути… повести людей на бій… в надії, що вона там?

— Ризикнути? — Джеган, схоже, був здивований таким припущенням. — Хіба ти не бачиш? Це не гра! У будь-якому випадку ми візьмемо Ейдіндріл. Якщо так і піде, то в кінці кінців ми звільнимо Серединні Землі, розколовши Новий Світ надвоє. Розділяй і володарюй — ось шлях до перемоги!

Себастян злизнув кров з ножа:

— Ви краще мене знаєте її тактику і можете передбачити наступний крок. Судячи з ваших слів, в будь-якому випадку — чи вирішить вона залишитися зі своїм народом або полишить їх самих на себе, — ми візьмемо Ейдіндріл, опорний пункт Серединних Земель.

Імператор підняв бездонні очі:

— Ця сука вбила сотні тисяч моїх людей. Їй завжди вдавалося випереджати мене на один крок, вириватися з моїх лещат, але тепер ми загнали її в кут. — Його голос наповнювався холодною люттю. — Клянуся Творцем, коли-небудь я її таки спіймаю, — ніби даючи обітницю, виголосив Джеган. Побілілі пальці стискали руків'я ножа. — І тоді я зрівняв рахунок. Особисто.

Себастян задумливо дивився у темні очі імператора.

— Можливо, ми стоїмо на порозі великої перемоги над Серединними Землями. Після цього доля Д'хари буде вирішена. — Себастян підняв ножа. — Якщо там знаходиться Мати-сповідниця, то, швидше за все, і лорд Рал.

Дженнсен здивувалася. Вона перевела погляд з Себастяна на імператора:

— Ви думаєте, що її чоловік, лорд Рал, теж там?

Кошмарними очима Джеган подивився на дівчину:

— Зрозуміло, дорога.

Від його погляду по спині Дженнсен побігли мурашки. Спасибі милостивим духам, що вона опинилася на боці цієї людини, а не його ворогів. І тут вона згадала те, що їй розповів Том.

Туга різким болем пронизала всю її істоту: як було б легше, якби слова Себастяна про загарбницькі плани Річарда підтвердив хтось інший, а зовсім не Том.

— Лорда Рала просто не може бути в Ейдіндрілі. — Чоловіки здивовано втупились на неї.

— Він далеко на півдні.

Джегань здригнувся:

— На півдні? Про що ти говориш?

— Він у Старому світі.

— Ти впевнена? — Запитав Себастян.

Збита з пантелику, Дженнсен тупо дивилася на нього.

— Ти ж сам мені казав, що він привів свою армію в Старий світ з загарбницькими цілями.

Здається, Себастян згадав.

— Звичайно, Джен, але це було задовго до того, як ми зустрілися, задовго до того, як я залишив розташування наших військ. Загалом, дуже, дуже давно.

— Але мені відомо, що і після цього він був у Старому світі.

— Поясни, будь ласка, — відразу посерйознішавши, попросив Джегань.

Дженнсен відкашлялася:

— Узи. Люди Д'хари відчувають зв'язок з лордом Ралом.

— А ти відчуваєш ці узи?

— Швидше ні, ніж так, вони так сильно на мене не діють. Однак коли ми з Себастяном були в Народному Палаці, деякі говорили, що лорд Рал далеко на півдні, в Старому світі.

Обдумуючи ці слова, імператор стежив очима за жінкою, яка тільки що увійшла. Та принесла піднос з сушеними фруктами, солодощами і горіхами. Вона розкладала їх на столі, що стояв в дальньому кутку намету, навмисно не підходячи ближче, щоб не заважати імператору і його гостям.

— Але, Джен, ми ж були в палаці вже давно, — сказав Себастян. — А з тих пір доводилося тобі зустрічатися з будь-ким, хто має подібний зв'язок?

— Ні, — хитнула головою Дженнсен.

— Якщо Мати-сповідниця намір залишитися в Ейдіндрілі, то він може повести війська на північ — підтримати її.

Джеган низько схилився над шматком м'яса:

— Схоже на цю парочку. Я вже довгий час маю з ними справу. З досвіду знаю: якщо у них з'явиться можливість об'єднатися, вони будуть разом. Навіть на смертному одрі.

Ці слова приголомшили Дженнсен.

— Тоді… ми можемо спіймати його, — прошепотіла вона. — Ми візьмемо Річарда Рала. І кошмарний сон скінчиться. І наша перемога буде не за горами.

Відкинувшись на спинку крісла, Джеган затарабанив пальцями по столу, поглядаючи на співрозмовників.

— Хоча мені і насилу віриться, що Річард Рал в місті, судячи з того, що про нього відомо, він швидше опиниться з нею і зазнає поразки, ніж залишиться в живих і буде зі сторони спостерігати за її загибеллю.

Уявивши, як ці двоє плечем до плеча зустрічають смерть, Дженнсен несподівано для самої себе відчула раптову біль. Те, що вона зараз дізналася, повністю виходило за межі її уявлень про лорда Рала. Невже він здатний піклуватися про жінку, підставляючи їй плече саме тоді, коли вона може програти битву за батьківщину і взагалі втратити своє життя? Він же повинен думати про захист власної землі і життя…

Думка про можливу зустріч з лордом Ралом перебила всі ці сумніви. У Дженнсен закалатало серце.

— Якщо він поруч, то мені вже не знадобиться допомога сестер Світла. І заклинання не буде потрібно. Потрібно просто підібратися до нього ближче. Я поїду в місто разом з вами.

На обличчі Джеганя знову заграла завзята посмішка.

— Поїдеш зі мною. Я доставлю тебе прямо в Палац сповідниць. — Він знову стиснув побілілими пальцями руків'я ножа. — Я хочу смерті їх обох. І особливо Матері-сповідниці. Дарую тобі дозвіл стати однією з тих, хто встромить ножа у Річарда Рала.

В душу Дженнсен хлинув потік емоцій: від запаморочливої ейфорії — ціль на відстані витягнутої руки — до крижаного душу жаху. На мить нею оволоділи сумніви: чи зможе вона насправді взяти участь у настільки жахливому, холоднокровному вбивстві.

«Дженнсен».

Але тут вона згадала матір, яка лежала на підлозі і спливала кров'ю від страшних ран, згадала лежачу окремо руку, згадала будинок, повний вбивць, підісланих лордом Ралом, згадала погляд матері, коли та помирала, згадала свою безпорадність… І як ніколи відчула жах того дня. Лють забушувала в ній, розпечена до білого жару. У неї зараз було єдине, пристрасне бажання — встромити ніж у груди негідника брата.

Крізь туман висушуючої сльози злоби, крізь бачення свого ножа в грудях лорда Рала, звідкись здалеку до неї долинув голос Джегана:

— А навіщо тобі вбивати свого брата? Яка в тебе причина?

— «Грушдева», — майже прошипіла Дженнсен.

І почула, як за її спиною впала на підлогу ваза. Звук розбитого скла повернув її до реальності.

Імператор несхвально глянув на що стоячу в напівтемряві жінку. Карими очима та невідривно дивилася на Дженнсен.

— Приношу вибачення за незручність сестри Мердінти, — вимовив Джеган.

— Вибачте мене, ваше превосходительство, — жінка в темно-сірій сукні відступила за портьєри.

Тепер похмурий погляд імператора був спрямований на Дженнсен.

— Що ти сказала?

У Дженнсен не було ні найменшого уявлення. Вона лише пам'ятала, що була сказана якась фраза, але яка саме… Швидше за все, горе скувало їй язик якраз в той момент, коли вона зважилася відповісти. Повернулася печаль, яка величезною нещадною вагою лягла на її плечі.

— Розумієте, ваше превосходительство, — Дженнсен не піднімала очей від недоїденого обіду, — все життя мій батько, Даркен Рал, намагався вбити мене, тому що я була нащадком, який не володіє даром. Коли Річард Рал прикінчив його, узурпувавши владу над Д'харою, він взяв на себе і обов'язки батька, частиною яких було вбивство його бездарних нащадків. І за справу він узявся з більшою жорстокістю, ніж батько. — Дженнсен підняла повні сліз очі. — У той день, коли ми зустрілися з Себастяном, люди брата знайшли нас. Вони вбили мою матір. Якби не Себастян, то й моє життя закінчилася б там же. Але Себастян врятував мене. Я повинна вбити Річарда, тому що поки він живий, мені не бути в безпеці. Себастян не тільки врятував мені життя, але й допоміг зрозуміти це. А крім того, що ще більш важливо, я повинна помститися за вбивство моєї матері, інакше я не зможу жити в мирі сама з собою.

— Твоя розповідь засмутила мене. Наша мета — добробут наших людей. Причина того, що сталося з тобою — один із проявів магії. Ось тому ми і прагнемо викорінити її згубні сходи. — Імператор підняв погляд на Себастяна. — Я пишаюся тобою за те, що ти допоміг цій прекрасній дівчині.

Себастяну відразу стало ніяково. Дженнсен знала, наскільки незручно він почувався від будь-якої похвали. Їй так хотілося, щоб він міг, нарешті, пишатися гарним вихованням, почуттям власної гідності, становищем при дворі імператора…

Себастян поклав ножа на тарілку із залишками їжі:

— Це моя робота, ваше превосходительство.

— Добре, — Джегань підбадьорливо усміхнувся. — Я радий, що ти повернувся вчасно. Побачиш кульмінацію власної стратегії.

Себастян обхопив долонями кухоль елю:

— А ви не хочете дочекатися брата Нарева? Чи не послужить його присутність доказом того, що все йде до кінця?

Джеган в задумі катав оливку по столу, підштовхуючи товстим пальцем і змушуючи описувати нові і нові кола. Нарешті, не піднімаючи очей, він сказав:

— Я не отримував відомостей про брата Нарева з моменту падіння Алтур-Ранга.

Від несподіванки Себастян навіть схопився:

— Що? Алтур-Ранг впав? Що ви хочете цим сказати? Як? Коли?

Дженнсен знала, що місто Алтур-Ранг було батьківщиною імператора, там він народився і виріс. Себастян розповідав їй, що там знаходилися і Братство Ордена, і брат Нарев. Це було велике блискуче місто, надія людства. У ньому повинні були побудувати палац в знак благоговіння перед Творцем, як символ міцності Стародавнього світу.

— Не так давно я отримав донесення, що місто наповнене ворожими військами. Алтур-Ранг дуже далеко, і тому його вдалося відрізати. Можливо, через зиму донесення йшли дуже довго. Я чекаю новин, але при такому несприятливому повороті долі навряд чи варто сподіватися на те, що брат Нарев приїде сюди. Йому доведеться відбивати атаки загарбників. Якщо Мати-сповідниця і Річард Рал в Ейдіндрілі, ми повинні завдати їм удару нищівної сили.

Дженнсен співчутливо поклала руку Себастяну на плече:

— Напевно, саме про це ти мені і розповідав. Напевно, вторгшись на твою батьківщину, лорд Рал рушив далі — на Алтур-Ранг.

Пильний погляд Себастяна не відривався від її лиця.

— Виходить, Джен, що його може і не бути в Ейдіндрілі. Виходить, що він міг рушити далеко на південь у Стародавній світ. Потрібно мати це на увазі. Я не хочу обнадіювати тебе. Щоб потім не зруйнувалися всі твої надії.

— Сподіваюся, він там, і нарешті все закінчиться, — сказала Дженнсен. — Судячи з того, що його превосходительство говорить про Ейдіндріл, ми все одно нічого не втрачаємо. Ну а якщо Річарда і немає в Ейдіндрілі, то я зможу допомогти вам пізніше.

— А чим ти можеш допомогти? — Запитав Джеган.

— Я розказав їй, що сестри можуть накласти на неї заклинання, — відповів за Дженнсен Себастян. — З його допомогою вона може підібратися до лорда Рала досить близько, щоб завдати удару ножем.

— Якщо він у Ейдіндрілі, ми візьмемо його. — Джеган підняв оливку, покрутив її між пальцями і поклав до рота. — А якщо ні, то відьми — у вашому розпорядженні. Ви отримаєте від сестер все, чого потребуєте. Потрібно тільки попросити — і вони зроблять для вас все. Даю слово.

Його синьо-чорні очі були нерухомі.

Зовні загуркотів грім, і тут же полив дощ. Заблищали блискавки, освітлюючи намет якимось надприродним світлом. Після кожного спалаху, незважаючи на палаючі свічки, в наметі, здавалося, наступала темрява.

— Сестрам всього лише слід допомогти мені заклинанням, і я зможу дібратися до Річарда Рала впритул, — вимовила Дженнсен після того, як замовк черговий удар грому. Вона вийняла ніж з піхов і покрутила його в руках, роздивляючись вензель «Р» на срібному руків'ї. — І тоді я зможу пронизати цим ножем його злісне серце. Цей ніж — його ніж. Себастян пояснив, наскільки важливо використовувати засоби, що мають відношення до ворога, щоб завдати йому удару у відповідь.

— Себастян сказав мудре слово. Це наш шлях, і за допомогою Творця ми переможемо. Молімося, щоб вони опинилися там разом, і ми змогли нарешті покінчити з цим злом. І тоді розвіється туман магії, і людство, нарешті, зможе жити в світі за задумом Творця.

Дженнсен і Себастян згідно кивнули.

— Якщо ми візьмемо їх в Ейдіндрілі, — вимовив Джегань, заглядаючи Дженнсен прямо в очі, — я обіцяю тобі, що ти пронижеш його серце, і твоя мати зможе почити з миром.

— Спасибі, — прошепотіла Дженнсен.

Джеган не став питати, як вона збирається зробити це. Можливо, переконаність, що прозвучала в її голосі, підказала йому, що у неї в арсеналі є щось, про що вона не сказала, — щось, що дозволить їй виконати цю страшну справу.

І це щось було. Про нього не знали ні Джеган, ні Себастян.

Дженнсен довго роздумувала про все що відбувається, поєднуючи різні його елементи, — цьому було присвячене все її життя. Просто раніше, до зустрічі з Себастяном і смерті матері, поживи для розуму було мало. Потім же події понеслися з дедалі зростаючою швидкістю, і кожна з них додавала по шматочку до картини, яка складалася в її голові. Почали з'являтися відповіді на питання, і тепер, при погляді назад, вони здавалися Дженнсен дуже простими. І вона практично була впевнена, що напевно розкриє всі таємниці.

Дуже багато чого дівчина дізналася від Алтеї — як виявилося, навіть більше, ніж хотіла відкрити їй сама чаклунка. Настільки сильна чаклунка не стала б всі ці роки сидіти в болоті, якби там насправді не жили небезпечні чарівні створіння.

Ці тварюки тримали Алтею як у в'язниці. І ніхто, навіть Фрідріх, не міг пробратися через болото обхідним шляхом. Не було жодної людини, якій вдалося піти через болото і повернутися звідти. За одним винятком.

Дженнсен пройшла туди і назад без будь-яких ускладнень, ніхто не заподіяв їй зла. Вона не бачила жодного чарівного чудовиська — змія виявилася звичайною змією. У той час її вдала подорож не вкладалася у загальну картину. Тепер все зрослося…

Були й інші знаки. У Народному Палаці, наприклад, Дженнсен взялася за ейдж Ніди, і зброя не заподіяла їй ніякої шкоди. Ніда була вражена до глибини душі. Вона сказала, що навіть у лорда Рала немає імунітету проти ейджа. А у Дженнсен такий імунітет був.

До того ж їй вдалося придушити волю Ніди, і та допомогла втікачам, замість того щоб зупинити дивну незнайомку, навколо якої було стільки неясностей і питань, що потребували невідкладних відповідей. Навіть коли на шляху встав чарівник Натан Рал, Дженнсен вдалося переконати Ніду піти проти володіючого даром Рала. Дівчині стало очевидно, що там був не просто відмінно розіграний блеф. Так, в основі всього лежав блеф, але занадто багато на нього нашаровувалося.

І ці події, і потім довга і важка, наввипередки з переслідувачами, подорож до Ейдіндріла прийшли, нарешті, до свого завершення, і Дженнсен почала розуміти своє унікальне положення і причину, по якій вона опинилася серед обраних, тих, кому призначено вбити Річарда Рала. Дженнсен усвідомила, що тільки їй, народженій для цієї мети, вдасться виконати призначене, тому що в головній сфері, вирішальній і все визначаючій, вона була невразлива.

А тепер вона зрозуміла, що була такою завжди.

46

Дженнсен сиділа верхи на Расті, і холодний, переривчастий вітер грався з її волоссям. Погляд дівчини був звернений до прекрасного Палацу сповідниць, що вінчав пагорб неподалік. Себастян заспокоював нервово гарцюючого Піта. Поруч, на величезному сірому в яблуках жеребці, що нетерпляче бив копитами, височів імператор Джегань, неподалік від якого окремою групою стояли четверо офіцерів і радників. Погляд Джегана, загрозливо-похмурий і нерухомий, не відривався від палацу. Темні, подібні надходячому шторму тіні блукали по поверхні його очей.

Похід в Ейдіндріл прийняв несподіваний характер, і це тримало всіх у стані гострого напруження.

Позаду в бойовому порядку знаходився загін сестер Світла, готових реагувати на випадки використання магії. Ніхто з них не був знайомий з Дженнсен, але сестри мали про дівчину достатнє уявлення і, опинившись поблизу, не спускали з неї очей. Частина з них супроводжувала кавалерійські загони Імперського Ордена, якими командував сам Джеган. Подібно сірому потоку води, що затоплювє ферми, дороги і пагорби, оточуючи будівлі і сараї, ці загони рухалися згідно з отриманими наказами, виходячи на найближчі підступи до Ейдіндріла.

Велике місто розпростерлося перед ними, тихе і спокійне.

Минулої ночі Себастян спав уривками. Дженнсен це прекрасно розуміла — напередодні такого винятково важливого бою їй самій було не до сну. Остаточно вона прокинулася від думки, що нарешті зможе пустити в хід висячий на поясі ніж.

За загоном сестер стояв напоготові загін елітної кавалерії Імперського Ордена, що складався з сорока тисяч вершників, озброєних хто піками і списами, а хто мечами та сокирами. У кожного з них у праву ніздрю було вставлене кільце. Багато солдатів були бородаті, багато трусили довгими немитими патлами, в які були вплетені щасливі амулети. Були і бритоголові — так вони виражали вірність імператору Джегану. Нагадуючи стиснуту пружину, ця орда руйнівників була готова кинутися на штурм міста.

Більшість оточуючих імператора людей, крім Дженнсен і Себастяна, відрізняла одна важлива властивість: вони знали в обличчя Матір-сповідницю. За тим коротким відомостями, які дівчині вдалося зібрати, виходило, що та керувала нальотом на табір Ордена і була присутня при багатьох битвах, де більшість людей, включаючи і сестер, бачили її. Всі, кому належало йти разом з імператором на Ейдіндріл, повинні були знати Мати-сповідницю в обличчя. Джегану зовсім не хотілося, щоб вона вислизнула з пастки, змішавшись з натовпом чи переодягнувшись простою жінкою.

Дженнсен тремтіла не стільки від поривів холодного вітру, скільки від спраги битви, від пристрасті, яка палала в очах солдатів. Щоб зупинити тремтіння в руках, дівчині довелося міцно схопитися за луку сідла.

«Дженнсен».

В сотий раз за ранок вона впевнилася в тому, що ніж знаходиться в піхвах. Заспокоївшись, повернула його на місце, із задоволенням почувши металеве клацання. Вона знаходилася тут, тому що була невіддільна від ситуації.

«Здавайся».

Дівчина думала про іронію випадку: саме той ніж, який лорд Рал вклав в руки людині, посланій вбити її, знаходився тепер тут, і саме ним вона збиралася привести у виконання вирок.

І, нарешті, вона тепер була не дичиною, а мисливцем.

Коли Дженнсен відчувала, що втрачає мужність, вона примушувала себе думати про маму, Алтею і Фрідріха, про сестру Алтеї Латею і навіть про невідомого Дженнсен зведеного брата Дрефана, члена Рауг'Мосс. Скільки життів було зруйновано і понівечене Домом Рала, спочатку батьком Даркеном Ралом, а тепер і її братом Річардом.

«Відмовся від своєї волі, Дженнсен. Відмовся від своєї плоті».

— Дай мені спокій, — огризнулася Дженнсен, розсерджена тим, що голос знову і знову твердить своє саме тоді, коли слід поміркувати над стількома важливими речами.

Себастян несхвально глянув на неї:

— Що?

Розсерджена словами, які мимоволі вирвалися, Дженнсен кивнула у відповідь. Себастян повернувся до власних думок, дивлячись на розпростерте перед ними місто, вивчаючи вражаюче переплетення будівель, вулиць і алей. Там бракувало лише одного, і це призводило всіх в стан напруги і занепокоєння.

Краєм ока Дженнсен бачила, як сестри перешіптуються одна з одною. Всі вони, за винятком Мердінти, були одягнені в темно-сірі сукні, і у всіх волосся кольору солі з перцем були зібрані у хвіст. Коли вони зустрілися очима, на обличчі Мердінти заграла самовдоволена посмішка, в якій були знання і задоволення і яка, здавалося, проникала прямо в душу Дженнсен. Дженнсен зовсім не розуміла цього погляду, але трохи схилила голову в знак вдячності і посміхнулася кращою своєю усмішкою.

А потім знову взялася розглядати з висоти пагорба розпростерте перед ними місто. На нього було важко не дивитися — місто стояло, оточене сірими стінами гір, як пляма нерозталого снігу на черепичному дахові. Високі вікна на фасадах будинків зручно розташовувалися між величними білими мармуровими колонами, які були увінчані золоті капітелями. У центрі височів купол, обрамлений поясом вікон, високо над потужними стінами. Дженнсен насилу пов'язувала в своїй свідомості пишність цих будівель з негідною натурою Матері-сповідниці.

Зловісний вигляд Замку Чарівників, розташованого високо в горах позаду палацу, здавалося, набагато більше підходив Матері-сповідниці. Дженнсен зазначила, що всі намагалися не дивитися на це похмуре місце, випадково кинутий туди погляд одразу ж повертався до більш спокійних картин.

Замок був найбільшим творінням рук людських, які Дженнсен бачила за своє життя, включаючи Народний Палац. Рвані сірі хмари пливли по небу поруч з темно-сірими величними стінами, здавалося, ширяючими на вражаючій висоті. Сам Замок, прихований за стінами, поставав нагромадженням високих зубчастих стін, фортечних валів, стін з пробитими в них бійницями, веж, шпилів, сполучних мостів і переходів. Дженнсен і уявити не могла, що щось, складене з каменю, могло мати вигляд настільки живої загрози.

Кругом панувала тиша. Дівчина подивилася на Себастяна, шукаючи розради в розуміючих очах. Його мужній вигляд надавав Дженнсен впевненості навіть тоді, коли він не дивився в її бік. Яка жінка не вважала би за честь стати коханою такої людини? Яка б не поступилася йому?..

Себастян трохи розстебнув плащ, перевірив свою зброю і знову з вражаючим спокоєм взявся вивчати місто. От якби і вона, Дженнсен, могла бути такою! Несподівано вона перелякалася, уявивши, як він буде орудувати своїм арсеналом в сутичці за власне життя.

— Про що ти думаєш? — Схилившись до нього, прошепотіла вона. — Що все це може означати?

Себастян відповів їй швидким кивком і різким поглядом. Він не збирався щось обговорювати. І вона зрозуміла, що їй теж краще помовчати. Зрозуміло, за безмовності десятків тисяч чоловіків позаду і так було ясно, що не можна порушувати тишу, але зростаючий в душі неспокій, здавалося, скручував Дженнсен у вузол. Їй всього лише хотілося почути слово, що додає трохи впевненості. Він же просто обрізав її, знову змусивши відчути себе нікчемою.

Вона знала, що Себастян зосереджений на дуже важливому ділі, але його груба відстороненість опалила, як ляпас, особливо після того, як минулої ночі він захотів її так відчайдушно, так несамовито, як ніколи раніше. Дженнсен зрозуміла, що зробила помилку. Вона не повинна була відштовхувати його, незважаючи на жах того, що вони були не одні, що зовні стояла варта, яка могла все почути.

Звичайно, зараз було не час і не місце, і він був не в змозі заспокоїти її — на рубежі битви. Але біль не проходила.

Крізь вітер, який завивав в гілках величних кленів, що росли вздовж дороги, до Дженнсен долинув стукіт копит.

Тисячі очей спостерігали за бородатими довговолосими людьми, які скачуть до імператора, низько пригнувшись до загривку коня. Вони наближалися з правого боку. Дженнсен упізнала білу в яблуках масть коня головного вершника. Це поверталася одна з груп, відправлених імператором на розвідку кілька годин тому. Із західного боку наближалася ще одна розвідгрупа, послана в протилежному напрямку, але вона поки що здавалися крихітними крапками, що скочуються зі схилів далеких пагорбів.

Перша група у вихорі пилу підлетіла до імператора та його радників, і Дженнсен довелося прикрити рот шарфом, щоб не закашлятися.

Рослий вершник на строкатому коні зупинився перед Джеганем. Його жирні довгі патли моталися з боку в бік подібно кінському хвосту.

— Нікого, ваше превосходительство.

— Нікого? — Важко сказав Джегань, насилу зберігаючи незворушність.

— Так, ваше превосходительство, нікого. Ні сліду зі східної сторони, ні на дальніх підступах до міста, ні на схилах гір. Дороги, стежки — скрізь порожньо. Ні людей, ні слідів, ні кінського посліду, ні колії від фургонів… Нічого. І все вказує на те, що людей тут немає давно.

Чоловік взявся за докладну доповідь, а тим часом із заходу на змилених конях наблизилася інша група вершників, що знаходилися в стані глибокого хвилювання.

— Нікого! — Викрикнув командир, осадивши коня. — Ваше превосходительство, на захід від міста нікого немає.

Джегань подивився на Палац сповідниць.

— А на дорозі до Замку Чарівників? — Тихо прогарчав він. — Чи ви збираєтеся розповісти мені, що всі мої зниклі загони були знищені примарами зниклих людей?

Дужий чолов'яга, одягнений у шкури, виглядав вельми люто. Раніше Дженнсен ніколи таких не бачила. Передні зуби у чолов'яги були відсутні, що додавало його зовнішності ще більшої дикості.

Обернувшись, він подивився на широку стрічку дороги, що простягнулася від міста до Замку Чарівників, і доповів:

— Ваше превосходительство, там теж немає ніяких слідів.

— Ви перевірили всю дорогу до Замку? — Погляд бездонних очей просвердлив дикуна.

Той шумно ковтнув:

— Ми дійшли до кам'яного мосту майже біля самої вершини, що перетинає глибоку ущелину. Але не побачили ні людей, ні слідів. Грати опущені, ваше превосходительство. Але крім цього, в Замку немає жодної ознаки життя.

— Саме по собі це нічого не значить, — глузливо промовив ззаду жіночий голос.

Дженнсен, Себастян, радники, офіцери і сам Джеган обернулися.

Ці слова вимовила сестра Мердінта. Зрештою їй вдалося впоратися з глузливою посмішкою, тим більше що на неї була звернена зараз увага всіх присутніх.

— Це нічого не значить, — повторила вона. — Але мені, ваше превосходительство, це не подобається. Щось тут не так.

— А що саме? — Тихо і похмуро запитав Джеган.

Сестра Мердінта відокремилася від загону сестер Світла і направила коня до імператора:

— Ваше превосходительство, чи не доводилося вам в'їжджати в ліс і виявити, що там панує тиша? Повинен стояти пташиний гамір, але замість цього все завмерло…

З Дженнсен таке траплялося. І її вразило, як точно сестра сформулювала дивне, неясне почуття, не покидаюче зараз Дженнсен, що виникло без певної причини, яка змусила встати дибки волосся на потилиці. Щось на зразок передвісника злої долі… Таке траплялося часом, коли вона лежала в спальному мішку, майже засинаючи, і раптом завмирали всі комахи.

Джеган пильно дивився на сестру Мердінту:

— Коли я заходжу в ліс або куди-небудь ще, і так все навколо завмирає.

Сестра не стала сперечатися:

— Ваше превосходительство, ми довго боролися з цими людьми. І ті з нас, хто володіє даром, прекрасно знають їх магічні трюки. Нам відомо, коли вони використовують свій дар, ми навчилися дізнаватися, коли вони застосовують магію для установки пасток, навіть якщо самі по собі пастки не мають до магії ніякого відношення. Але тут інший випадок. Щось тут не так.

— Але ти мені так і не сказала, що саме, — стримуючи гнів, виголосив Джеган.

Жінка помітила його роздратування і схилила голову:

— Ваше превосходительство, якби я знала, я б вам сказала. В мої обов'язки входить сповіщати вас про все, що мені стає відомо. Ми можемо визначити, що магія тут не використовувалася. Ми не відчуваємо жодних пасток, для яких було використано магічний вплив. Але це знання не заспокоює мене. Щось тут не так. І я вас попереджаю, хоча і не бачу причини, що викликала моє занепокоєння. Ви могли б самі перевірити мій розум і переконатися в правдивості моїх слів. Дженнсен не зрозуміла її останню фразу. Але імператор, уважно подивившись на сестру, помітно охолов. Знову глянувши на палац, він полегшено крякнув:

— Думаю, після довгої холодної зими ти, сестро, просто нервуєш. Ти кажеш, що ви знаєте їх тактику і трюки з магією. Якби тут було щось реальне, ти і твої сестри дізналися б і про сам факт, і про причину, що його породила.

— Я не впевнена, що це так, — наполягала сестра Мердінта. Вона кинула швидкий, схвильований погляд на Сховище Чарівника. — Ваше превосходительство, про магію нам відомо багато. Але Замку тисячі років, і весь цей час він знаходився за межами Старого світу і поза сферою мого досвіду. Мені практично нічого не відомо про особливі форми магії, які можуть зберігатися тут. Ясно тільки, що в екстремальних ситуаціях вона може виявитися надзвичайно небезпечною. Одним із завдань Замку і є захист подібних речей.

— Саме тому я й збираюся взяти Замок, — відрізав Джеган. — Не можна залишати такі небезпечні іграшки в руках ворога, здатного з їх допомогою прикінчити всіх нас.

Кінчиками пальців сестра Мердінта акуратно помасажувати зморшку біля брови.

— Сховище добре захищене. Можу сказати, що захист тут поставив чарівник, а не чаклунки. Такі закляття навіть можна залишати без нагляду — стражники не потрібні. Вони задіюються при порушенні, як і звичайна, немагічна пастка, і можуть діяти непомітно, але смертоносно. Закляття може вбити будь-кого, хто просто намагається підібратися ближче, а не те що захопити Замок. Дія таких захисних засобів нескінченна, вони не зношуються і одинаково ефективні як через місяць, так і через тисячу років. Спроба подолати захист може привести до жертв, яких ми намагаємося уникнути. Джегань знизав плечима:

— Хіба у нас не вистачить сил знешкодити ці пастки і захопити Сховище?

Сестра Мердінта кинула погляд через плече на кам'яні стіни Сховища.

— Ваше превосходительство, рівень наших можливостей і сукупної сили ще не означає те, що ми зуміємо зрозуміти і знешкодити закляття. У цьому випадку немає прямої пропорційної залежності. Ведмідь, як би сильний він не був, не зможе відкрити замок на сейфі. В даному випадку потрібна не сила, а ключ. Повторюю, мені це не подобається, щось тут не так.

— Ти сказала лише одне: тобі страшно. Сестри здатні впоратися з будь-яким фактором, що має відношення до магії. З цієї причини ти тут і перебуваєш. — Джегань нагнувся до жінки; здавалося, його терпінню приходить кінець. — Я вважаю, що сестри зупинять будь-яку загрозу, в основі якої лежить магія… Потрібне пояснення?

Сестра Мердінта зблідла:

— Ні, ваше превосходительство.

Вклонившись імператору, вона повернула коня й поїхала до місця розташування сестер.

— Сестра Мердінта! — Джеган почекав, поки вона повернеться. — Я повторюсь, але ми повинні взяти Замок Чарівників. Мене не хвилює, скільки ваших життів доведеться віддати за це, мене хвилює результат.

Мердінта повернулася до Сестер, щоб обговорити ситуацію. А в цей час Джеган і його радники помітили самотнього вершника, що скакав з міста у напрямку до них. Щось в його зовнішності змусило воїнів ще раз перевірити зброю. В напруженій тиші вершник різко осадив коня перед імператором. Його одяг був мокрим від поту, а близько поставлені очі широко розкриті від збудження. Однак голос звучав спокійно:

— Ваше превосходительство, я нікого не виявив в місті. Але там пахне кіньми.

Дженнсен побачила, як на обличчях офіцерів проявилося похмуре задоволення, яке підтверджувало їх недовіру до безглуздих відомостями про те, що місто порожнє. Імперський Орден заблокував ворожі війська в Ейдіндрілі ще на початку зими. Звідти не могли вирватися навіть одинаки — їх відловлювали дозори. І можливість таємницею евакуації населення настільки великого міста, та ще взимку, лежала за межами розуміння офіцерів. Однак ніхто не наважувався висловити свою думку імператору, який похмуро дивився на пустельне місто.

— Кіньми? — Джегань насупився. — Напевно, там є стайні.

— Ні, ваше превосходительство. Я не бачив і не чув їх, але запах є. І це не стайні, так пахнуть коні.

— Значить, вороги знаходяться там, як ми і припускали, — сказав один з офіцерів. — Вони сховалися, але вони в місті.

Джеган не вимовив ні звуку: він хотів дослухати донесення.

— Ваше превосходительство, я помітив ще дещо, — продовжував розвідник, згораючи від збудження. — Скільки б я не шукав, коней ніде не було, і я вирішив повернутися за підмогою: десять очей краще двох. І повертаючись, я помітив у вікні палацу щось дивне.

Джеган різко повернувся до нього:

— Де?

— У білому палаці, ваше превосходительство. Я прої'зджав біля стіни неподалік від палацу і побачив, як на другому поверсі хтось відійшов від вікна.

Джеган різко смикнув віжки, від чого його жеребець нетерпляче переступив.

— Ти впевнений?

— Так, ваше превосходительство! — Розвідник енергійно закивав. — Там високі вікна. Клянуся життям, коли я прої'зджав біля стіни і подивився вгору, мене помітили, і хтось відскочив від вікна.

Імператор вдивлявся в дорогу, що веде до палацу, по обидва боки якої росли клени.

— Чоловік чи жінка? — Запитав Себастян. Вершник трохи забарився, витер піт з очей і перевів дихання:

— Я бачив її всього мить, але, по-моєму, це жінка.

Джегань перевів на нього похмурий погляд:

— Саме жінка?

Гілки клена затріщали від налетіло вітру; всі погляди невідривно дивилися на розвідника.

— Ваше превосходительство, точно я не можу сказати. Можливо, це було віддзеркалення світла у вікні, але в ту мить мені здалося, що я бачу жінку в довгому білому платті.

Білу сукню носила Мати-сповідниця. Дженнсен подумала, чи можна віддзеркалення в склі прийняти за людину, що відійшов від вікна, так до того ж одягнену в біле плаття…

Однак, навіть якщо і можна, для Дженнсен це нічого не прояснювало. Навіщо Матері-сповідниці залишатися в палаці? Одна справа — утримувати останній оплот зі своєю армією. Але залишитися на самоті — зовсім інша справа. І чи можливо взагалі, щоб ворог боягузливо ховався, як припустив один з офіцерів?..

Себастян потер стегно:

— Цікаво, що вони збираються зробити?

Джеган вийняв меч:

— Думаю, скоро ми про це дізнаємося. — Потім він подивився на Дженнсен. — Тримай ніж під руками, дівчинко. Можливо, сьогодні якраз той день, про настання якого ти стільки молилася.

Імператор встав на стременах і, повернувшись до армії, недобре посміхнувся. Меч його описав у повітрі дугу.

І стиснута пружина випросталася.

З оглушливим ревом сорок тисяч чоловіків понеслися вперед, вивільняючи в бойовому кличі довго стримувану напругу. У Дженнсен перехопило подих, дівчина насилу утримувалася на Расті, яка кинулась галопом навздогін за кавалеристами, що поскакали в напрямку до палацу.

47

Дженнсен пригнулась, охопивши шию Расті руками і віддавши повід. Рев сорока тисяч чоловіків, які вивергають бойовий клич, і гуркіт копит були настільки оглушливими, наскільки й страшними.

Ця гонка, з несамовито стукаючим серцем, була п'янкою, як вино. Дженнсен не усвідомлювала ні жахливості, ні масштабу того, що відбувається. Однак щось в ній, якась невелика частина не могла віддатися палкому почуттю єднання з наступаючою армією.

Люті чоловіки, очі яких застеляла кров, віялом розсипалися по рівнині, наближаючись до міста. Повітря пронизували яскраві спалахи світла, відбиті від мечів і сокир, піднятих високо над головами, і граючі на вістрях пік і списів. Блискуче видовище, наростаючий гул, вихор пристрастей — все це наповнювало Дженнсен бажанням дістати ніж, але дівчина знала, що час ще не прийшов.

Себастян мчав поруч з нею, щоб бути впевненим у тому, що вона не загубиться у цій гонці, божевільній, нестримній, але підпорядкованій людській волі. Голос теж супроводжував її, і його було не заглушити, хоча вона і намагалася не слухати його чи подумки благала залишити її в спокої. Їй потрібно було зосередитися на тому, що відбувалося навколо, і на тому, що незабаром могло трапитися. Не можна дозволяти собі відволікатися. Тільки не зараз.

Голос кликав її по імені, закликав здатися: віддати йому волю і плоть, вимовляв незрозумілі, чарівні слова. Рев атакуючої армії дав Дженнсен можливість крикнути щосили:

— Дай мені спокій!

І ніхто нічого не помітив. Це була безглузда спроба викинути з себе цей голос, що володів необмеженою силою і безроздільними повноваженнями.

Несподівано, немовби за одну мить, вони увірвалися в місто, перестрибуючи через загорожі, огинаючи стовпи, з приголомшливою швидкістю пролітаючи повз будинки. Різкий контраст між галопом по відкритій місцевості і всередині міста приголомшив Дженнсен. Тут треба було звертати увагу на те, що тебе оточує, і це нагадало дівчині ліс.

Все було так не схоже на те, що вона очікувала — на масований, впорядкований наступ на відкритій місцевості. Замість цього пішов божевільний марш-кидок на місто і далі, по широких вулицях, обставлених величними будівлями, по схожих на каньйони темних провулках, затиснутих між високими кам'яними стінами, які іноді навіть загороджували маленький шматочок блакитного неба над головою. Потім прийшов етап нестримного занурення в зовсім вузькі покручені вулички житлових кварталів, в яких старовинні будинки попросту громадилися один на одного. І ні на мить не сповільнюючи швидкості і приймаючи рішення на ходу…

Тим часом гонкаа ставала все більш сюрреалістичною: місто дійсно виявилося порожнє. Навколо повинні були снувати люди, що в дикій паніці кидаються врозтіч, що прокладають собі дорогу в штовханині, нестямно волаючи від жаху перед атакуючими. Перед внутрішнім поглядом Дженнсен пропливали картини, які вона бачила в інших містах: вуличні торговці, що штовхають візки зі всяким товаром — від риби до вишуканої білизни; крамарі в лавках, наглядаючі за хлібом, сиром, м'ясом і вином; ремісники, які виставили на продаж туфлі, одяг, перуки, вироби зі шкіри; вікна, на яких розставлені численні горщики…

Зараз всі вікна були порожні. Деякі закриті віконницями, деякі виглядали так, ніби власник прочинив їх на хвилинку, але все одно порожні. Мовчазними свідками стрімкої атаки кавалерії стали лише вулиці, лавки і парки.

Було страшно мчати на повній швидкості по звивистому лабіринту вулиць, проїжджати повз будинки, долати перешкоди, вриватися в темні брудні провулки, летіти по нерівних бруківках, досягаючи вершини чергового пагорба тільки для того, щоб опинитися з протилежного боку на обмерзлому схилі, порослому деревами і до того ж небезпечному. Іноді, скачучи по шість вершників в ряд, вони несподівано потрапляли в провулок, який стискався і з якого, до того ж, несподівано випирав кут будівлі. Для декількох вершників результати такої зустрічі виявилися сумними.

За відсутності опору з боку ворожих військ неприборкана гонка здавалася Дженнсен неконтрольованою. Втім, вона знала: діє елітна кавалерія, відчайдушність була їх військовою спеціальністю. А крім того, дивлячись на Джегана, що мчить на чудовому величезному жеребці, неможливо було навіть подумати, що ситуація вийшла з-під контролю.

Несподівано увірвавшись в широко відкриті ворота в стіні, атакуючі виявилися на просторих газонах Палацу сповідниць. На всі боки розносилися нестримні крики вершників, які ще не втратили свого шаленства; а коні вже общипувати мальовничі галявини; брудні, грубі, спраглі крові загарбники одним своїм виглядом оскверняли безтурботну красу галявин. Дженнсен з Себастяном їхали слідом за імператором і його офіцерами в центрі великого загону ревучих чоловіків вгору по широкому променаду, під старими кленами, чиї голі гілки вже хвалилися набряклими бруньками. Незважаючи на весь свій досвід, знання і схильності, Дженнсен ніяк не могла зрозуміти, звідки в її душі виникло відчуття, ніби вона бере участь в неправедному насильстві.

Але тут її увагу привернуло щось незвичайне попереду, недалеко від мармурових сходів, що вели до парадного входу в Палац сповідниць, і дивне почуття відразу зникло. Перед ступенями стояв стовп, до кінця якого був прив'язаний величезний червоний прапор, що плескався на вітрі, ніби привертав увагу і кликав: ось ваша мета, солдати.

Джеган повів людей прямо туди.

Поки вони їхали по газонах, Дженнсен концентрувала увагу на теплій, гнучкій і потужній мускулатурі Расті; звичні рухи коня підбадьорювали дівчину. Навряд чи заспокоїв би її погляд вгору, на білі мармурові колони палацу. Сьогодні, нарешті, Імперський Орден візьме палац, де довгі роки безперешкодно правило зло.

Імператор Джеган, високо піднявши меч, наказав армії зупинитися. Радісний бойовий клич десятків тисяч чоловік в одну мить завмер, і вони разом зупинили своїх розпалених коней. Дженнсен була здивована: десятки тисяч людей зі зброєю напоготів, а все закінчилося в одну мить і без кровопролиття.

Перш ніж спішитися, вона поплескала Расті по пітній шиї. А потім зіскочила на землю, перебуваючи серед безлічі чоловіків, здебільшого офіцерів і радників, але також і простих кавалеристів, повних готовності захистити імператора. Дівчині не доводилося раніше знаходитися в суспільстві простих солдатів і їй було страшнувато від їхньої пильної уваги. Від брудних, прокопчених чоловіків запах йшов гірший, ніж від коней.

Себастян, взявши її за руку, притягнув до себе:

— З тобою все добре?

Кивнувши, Дженнсен спробувала розгледіти імператора і те, що зупинило його. Себастян, теж бажаючи побачити це, потягнув дівчину крізь натовп дужих офіцерів. Їх пропустили.

Побачивши імператора в декількох кроках попереду, Дженнсен і Себастян зупинилися. Джеган стояв один, з опущеними плечима, спиною до всіх, затиснувши меч у руці. Ніхто з присутніх не насмілювався наблизитися до нього.

Дженнсен і Себастян швидким кроком покрили відстань, що відділяла їх від імператора. Той застиг перед списом, устромленим кінцем у землю, а вираз чорних очей Джеганя був такий, ніби він побачив привид. Червоне полотнище плескало на вітрі в абсолютній тиші.

На спис була насаджена людська голова.

Дженнсен здригнулася. Голова, відрубана точно по середині шиї, виглядала як жива. Темні очі під густими вигнутими бровами не кліпаючи дивилися перед собою. Трохи набакир був одягнений темний пом'ятий капелюх. Пасма волосся, що вилося над вухами, трохи погойдувалося на вітрі. Здавалося, ніби тонкі губи в будь-який момент розсунуться в загрозливу посмішку зі світу мертвих. Та й сам вираз обличчя був такий, ніби за життя ця людина уособлювала смерть.

Від виду враженого Джеганя, не відриваючого погляду від голови, від тиші, що нависла над тисячами людей, серце Дженнсен забилося швидше, ніж при гонці по рівнині.

Дівчина обережно перевела погляд на Себастяна. Той теж був приголомшений. Пальці Дженнсен співчутливо потягнулися до його руки, їй захотілося глянути в його широко відкриті, повні сліз очі.

Нарешті, він нахилився до неї і прошепотів здавленим голосом:

— Брат Нарев.

Звук цих ледь чутних слів громом відгукнувся в душі Дженнсен. Велика людина, духовний лідер всього Стародавнього світу, друг і найближчий радник імператора Джегана… Себастян вірив, що він ближче до Творця, ніж будь-хто з тих, хто коли-небудь з'являвся на світ… І зараз ця людина мертва, а голова її насаджена на спис.

Імператор ступив уперед і витягнув складений аркуш паперу, приколотий до капелюха брата Нарева. Дженнсен спостерігала, як Джеган товстими пальцями обережно розгортає цей клаптик паперу, і несподівано згадала, як розгортала листок, який знайшла у д'харіанського солдата в той доленосний день, коли зустріла Себастяна. У той самий день, коли людям лорда Рала вдалося, нарешті, вистежити її і вбити маму…

Імператор Джеган підніс до очей папір і прочитав. І час, поки він мовчки дивився на папір, здавався страхітливо довгим. Нарешті, він опустив руку. Його груди здіймалися від моторошної, всепоглинаючої люті, а він знову подивився на голову брата Нарева. Голосом, в якому бушував ледь стримуваний, болісний вогонь ненависті, Джеган повторив слова із записки, досить голосно, щоб його змогли почути всі, хто стояв поруч:

— Привіт від лорда Рала!

По гілках дерев пронісся холодний вітер. Ніхто не вимовив ні звуку: всі чекали вказівок імператора Джегана.

Потягнуло смородом, і Дженнсен скривилась. Голова, майже жива за мить до цього, буквально на очах стала розкладатися. Плоть просіла, нижні повіки відігнулися, оголюючи червоні нутрощі, щоки обвисли, рот розтулився, ніби голова збиралася видати крик.

Дженнсен, як і всі, як і Джеган, відступила на крок: плоть на обличчі знищувалася несподівано виникаючими виразками, оголюючи тканини, що гноїлися.

У міру того як щелепа опускалася все нижче, язик роздувався. Очні яблука вилазили з очниць, тоді як останні стискалися. Погано пахнуча плоть почала розпадалася на клаптики.

Процес, що займає довгі місяці, стався за секунди, і ось вже череп в лахмітті плоті, в пом'ятому капелюсі усміхається людям…

— Він був обплетений павутиною магії, ваше превосходительство, — вимовила, нечутно наблизившись, сестра Мердінта. Її слова пролунали відповіддю на невисловлене питання. — Заклинання зберігало голову в хорошому стані до тих пір, поки ви не вийняли з капелюха записку, розсіявши, таким чином, оберігаючу її магію. Як тільки чарівництво зникло, рештки стали розкладатися, що зазвичай з ними і відбувається.

Джеган спрямував на неї чорні очі.

Дженнсен не могла сказати, про що він думав, але його палаючий погляд ще більше, ніж зазвичай, походив на нічний кошмар.

— Була встановлена дуже потужна і добре організована система захисту: збереження забезпечувалася, поки записку не вийме потрібний чоловік, — тихо додала сестра Мердінта. — Ключем для зняття заклинання послужив ваш дотик.

Всі ці страхітливі секунди Дженнсен боялася, що Джегань вихопить меч і з диким криком обезголовить жінку.

Офіцер, який стояв трохи осторонь, несподівано закричав, вказуючи на Палац сповідниця:

— Дивіться! Ось вона!

— Милостивий Творець! — Прошепотів Себастян, повернувшись, як і всі, і побачивши силует у вікні.

Решта чоловіків заволали, що теж бачать її. Дженнсен піднялася навшпиньки, намагаючись хоч щось розгледіти між голів схвильованих солдатів і офіцерів. Навколо лунав збуджений шепіт.

— Он, дивіться, лорд Рал! — Закричав офіцер поруч з Джеганем, — Дивіться! Он! Це лорд Рал!

Від цих слів Дженнсен миттєво похолола, її зазнобило. Те що відбувалося здавалося нереальним. Знову і знову пронизували мозок слова офіцера. Вони були настільки шокуючими, що хотілося перевірити: чи не примарилися вони йому.

— Подивіться! — Закричав інший солдат. — Он вони йдуть! Обидва!

— Бачу, — прогарчав Джеган, простеживши очима. — Я б упізнав цю суку в найдальшому закутку пекла. І лорд Рал — з нею!

Дженнсен помітила лише промайнулі контури двох втікаючих від вікна людей.

Імператор Джеган розрубав мечем повітря:

— Оточити палац, щоб не дременули! — Він повернувся до офіцерів: — Штурмова рота — за мною! І дюжина сестер! Сестра Мердінта! Залишаєшся з рештою сестер тут. Не дозволяйте нікому наближатися до вас!

Імператор очима пошукав Себастяна і Дженнсен. Нарешті його палаючий погляд зупинився на Дженнсен:

— Якщо хочеш використати свій шанс, дівчинко, — за мною!

Рушивши вслід за імператором, дівчина виявила, що тримає ножа в кулаці.

48

Слідуючи за Джеганем, Дженнсен мчала по широким мармуровим східцях в тіні величних мармурових колон. Підбадьорююча рука Себастяна лежала у неї на плечі. Обличчя людей, що летіли, як і Дженнсен, вгору по сходах, були спотворені люттю.

Люди з штурмової роти, одягнені в шкіряні обладунки, кольчуги або щільні шкури, тримали напоготові короткі мечі, величезні серповидні сокири або залізні обушки. В іншій руці вони несли круглі металеві щити, втикані шипами: в разі небезпеки їх цілком можна було використовувати як зброю. Багато хто був обмотаний ременями, всіяними товстими шипами. Такі ремені відмінно допомагали в рукопашній сутичці, ранячи супротивника. Дженнсен і уявити не могла, що хтось може без дрожі в колінах вийти проти таких лютих солдатів.

Біжучи по сходах бурхливою хвилею, м'язисті солдати гарчали, як звірі, трощачи масивні подвійні двері, ніби вони були зроблені з картону. Дженнсен довелося навіть прикрити обличчя, коли на неї обрушилася злива з трісок. Нікому і в голову не приходило, що двері можуть виявитися незамкненими.

Гуркіт солдатських чобіт луною озивався у величезних залах палацу. Крізь високі вікна з біло-блакитними стеклами, на мармурову підлогу, по якій мчала штурмова рота, падали смуги світла. Чоловіки хапалися величезними ручищами за поруччя і, перестрибуючи через сходинки, прямували на верхні поверхи, туди, де вони бачили Мати-сповідницю і лорда Рала.

Дженнсен не могла стримати захоплення від думки про те, що сьогодні, можливо, кошмар в її житті закінчиться. Вся вона була зараз одним сильним бажанням, спрагла використати для здобуття свободи ніж. Лише їй було призначено виконати це. Лише вона була на це здатна. Вона була невразлива.

Той факт, що вона збиралася вбити людину, не мав для неї значення. Біжучи по сходах, вона думала лише про той кошмар, в який лорд Рал перетворив її життя та життя інших людей. Праведний гнів, який вирував в ній, переповнював душу, і Дженнсен була готова покінчити з цим раз і назавжди.

Себастян, який біг з нею пліч опліч, оголив свій меч.

Попереду мчала дюжина громил під безпосереднім командуванням Джеганя. Позаду були десятки лютих воїнів штурмової роти, готові безжально і жорстоко покарати ворога. Між дівчиною і розлюченими солдатами бігли сестри Світла — беззбройні у фізичному сенсі, вони були озброєні даром.

На верхніх сходах всі були змушені зупинитися, збившись докупи на слизькій дубовій підлозі. Імператор Джеган оглядав черговий зал.

Одна з сестер, задихаючись, протиснулася повз солдатів:

— Ваше превосходительство! Тут щось не так!

Відповіддю їй був лютий погляд.

Переводячи подих, Джеган очима шукав свою жертву.

— Ваше превосходительство, — наполягала сестра, — з якого дива ці двоє залишаться в такий момент одні в палаці? Навіть без варти біля дверей!.. Тут якась дивина. Не може бути, щоб вони були одні.

Дженнсен, як не хотілося їй встромити ніж у груди лорда Рала, не могла не погодитися з цим висновком.

— А хто сказав, що вони одні? — Запитав Джеган. — Хіба ви не відчуваєте тут чаклунства?

Звичайно ж, він мав рацію. За будь-якими дверима вони могли виявити сюрприз у вигляді тисяч мечів. Хоча навряд чи! Якщо двері захищені закляттям, то логічніше було б впустити всіх усередину, а потім не випустити.

— Я не відчуваю тут магії, — відповіла сестра. — Але це ні про що не говорить. Чарівництво може бути задіяне в будь-який момент. Ваше превосходительство, ви без потреби піддаєте себе небезпеці. Небезпечно переслідувати таких людей, коли навколо стільки неясностей… — Вона замовкла, мало не назвавши поведінку імператора дурістю.

Джеган, який, здавалося, зовсім не звертав уваги на слова сестри, дав сигнал своїм людям. Дванадцять груп одразу вирушили по різних напрямках, досліджуючи зал. Ще одне клацання пальців — і до кожної групи приєдналося по сестрі.

— Ти міркуєш, як новачок, — перебив Джеган попереджаючу про небезпеки жінку. — Мати-сповідниця в десять разів винахідливіша і підступніша, ніж тобі здається. Вона набагато розумніша, щоб міркувати настільки просто. Ти вже бачила приклади реалізації її задумів. Але цього разу їй це не вдасться.

— А який сенс тоді їй і лорду Ралу залишатися тут на самоті? — Бачачи, що сестра побоюється продовжувати розмову, запитала Дженнсен. — Навіщо ввергати себе в таку небезпеку?

— А де найкраще сховатися в порожньому місті? — Запитав Джеган. І сам же відповів: — Та в порожньому палаці! Наявність варти тільки видасть місце їх перебування.

— А чому ж з усіх палаців вони повинні обрати саме цей?

— Тому, що вони знають, що доведеться відповідати за скоєне. Вони боягузи і не хочуть, щоб їх зловили.

Коли люди в паніці і відчаї, вони зазвичай намагаються сховатися або вдома, або в добре знайомому місці. — Джеган засунув великий палець за ремінь. — Це їхній дім. Зрештою, вони намагаються зберегти власні шкури, а не своїх підданих.

Дженнсен не могла втриматися, незважаючи на те, що Себастян тягнув її в бік, намагаючись змусити замовкнути. Дівчина простягнула руку до розчиненого вікна:

— А навіщо тоді вони з'явилися нам на очі? Якщо вони намагалися сховатися, як ви стверджуєте, то навіщо вони дали нам можливість помітити їх?

— Тому що вони підлі тварюки! — Імператор дивився на Дженнсен своїм кошмарним поглядом. — Їм хотілося поспостерігати за мною, коли я побачу останки брата Нарева. Вони хотіли подивитися на мене, коли я виявлю, як мерзенно вони поглумилися над великою людиною. Вони не могли відмовити собі в такій мерзенній насолоді.

— Але…

— За мною! — Скомандував Джеган солдатам.

Ще не пішовши за розбурханим від люті імператором, схвильована Дженнсен потягла Себастяна в сторону.

— Невже тобі теж здається, що таке можливо? Ти ж стратег. Невже ти теж вважаєш, що все це так?

Себастян подивився, куди рушив імператор, і обернувся до дівчини, спопеляючи її поглядом:

— Дженнсен, тобі був потрібен лорд Рал, і це, можливо, твій шанс…

— Але я не розумію, чому…

— Не сперечайся зі мною! Хто ти така, що вважаєш, ніби знаєш закони війни краще за мене!

— Себастян, я…

— І чути нічого не хочу! Ти знаєш, навіщо ми тут!

Дженнсен, відчувши клубок у горлі, судорожно ковтнула:

— Я просто турбуюся за тебе і за імператора Джегана. Я не хочу, Себастян, щоб ваші голови закінчили свій шлях на вістрі списа.

— На війні іноді доводиться діяти не за заздалегідь продуманим планом, а виходячи з обстановки, що складається. На війні люди іноді роблять дурні або просто нерозумні вчинки. Можливо, Мати-сповідниця і лорд Рал попросту помилилися. Але помилки ворогів повинні перетворюватися на наші переваги. На війні часто перемагає той, хто атакує зходу, не думаючи про наслідки, і досягає при цьому явної переваги. Не завжди є час прораховувати ситуацію.

Дженнсен не залишалося нічого, як подивитися йому прямо в очі. Хто вона така, нікчема з лісу, щоб пояснювати стратегові імператора, як треба діяти при захопленні ворожого міста?

— Себастян, я тільки хотіла…

Він взяв її за плечі і трусонув. Червоне обличчя його було спотворене люттю.

— Невже ти не має наміру помститися за вбивство матері? А якщо Річард Рал справді виявиться тут? Що якщо він тут, а ти стоїш і сперечаєшся?

Дженнсен була приголомшена. Чи можливо, щоб він виявився правий? А якщо дійсно має рацію?..

— Ось вони! — Пролунав крик з сусіднього залу. Голос належав Джегану. Імператор, оточений натовпом солдатів, показав мечем, і солдати дружно завили.

— Взяти їх!

Себастян схопив Дженнсен за руку і потягнув до залу. Дівчина мчала за ним у якомусь дикому пориві. Їй було соромно: адже вона сперечалася з професіоналами в питаннях, про які не мала ні найменшого уявлення. Що вона собі уявила? Хто вона така? Та абсолютна нікчемність!.. Дженнсен відчувала себе повною дурепою.

Коли вони пробігали повз високі вікна — ті самі, у яких всього кілька митей назад бачили Мати-сповідницю і лорда Рала, — щось привернуло увагу дівчини. Дженнсен, ковзаючи і витягнувши руки, намагалася зупинитися сама і зупинити Себастяна.

— Дивись!

Себастян неспокійно глянув услід солдатам, які віддалялися, але все-таки підійшов до вікна, на яке вказувала Дженнсен, енергійно киваючи головою.

Десятки тисяч кавалеристів вишикувалися по той бік палацових галявин. Це був фронт, що простягнувся до самого підніжжя горба і мав намір дати відсіч ворогові. Ніби злившись в єдине ціле, солдати страхітливо розмахували сокирами і списами і вигукували оглушливі бойові кличі.

Дженнсен ошелешено спостерігала за ними: перед ними не було супротивника. Тим не менш воїни з оглушливими криками понеслися вперед. Дівчина чекала, що вони рвонуть назустріч противнику, розташованому під стінами палацу. Можливо, вони помітили наближення ворога, якого Дженнсен просто не бачила.

Однак на середині галявини воїни з чимось зіткнулися. Пролунав оглушливий гуркіт, неначе перед ними стояла стіна невидимих ворожих солдатів.

Дженнсен не вірила своїм очам. Вона намагалася зібратися з думками і усвідомити, що відбувається, однак не могла знайти для страхітливої картини жодного пояснення.

Те, що вона бачила, було неймовірним. На тілах людей і коней з'являлися рани. Коні іржали і падали, ламаючи ноги. Людські голови і руки перекидалися в повітрі, наче їх відрубували сокирою або мечем. Всюди юшила кров. Люди падали від ударів, що наносилися невідомо ким. Різанина була настільки страшна, що зелена трава на схилі пагорба скоро стала червоною.

І там, де тільки що звучали бойові кличі, тепер були чутні пронизливі стогони страху, страждання і болю: люди, майже розчленовані на шматки, з відрубаними кінцівками, смертельно поранені, намагалися відповзти туди, де безпечно. Але на всьому полі битви такого місця не було, а були лише жах, сум'яття і смерть.

Дженнсен з жахом глянула на розгублене обличчя Себастяна.

І тут палац здригнувся, ніби в нього вдарила блискавка. Слідом за відлунням громоподібного удару, зал наповнився клубами диму. А за ним з'явилися язики полум'я. Себастян схопив дівчину за руку і потягнув у нішу біля вікна.

По залу, підхоплюючи дерев'яні уламки і підпалюючи драпірування, пронісся буревій. Уламки скла і металу, чіпляючись за стіни, дзвеніли і скреготали.

Ледь хвиля диму і полум'я прокотилася, Дженнсен і Себастян, вийнявши з піхов зброю, помчали туди, куди пішов імператор Джеган.

Питання та заперечення, що хвилювали Дженнсен, були забуті — вони просто стали недоречними.

Тепер було важливо лише одне: Річард Рал чомусь опинився тут, і Дженнсен повинна зупинити його. Голос підганяв її щомиті. Вона не намагалася змусити його замовчати — хай розпалює вогонь жагучого бажання помсти, нехай переповнює її непереборної жагою вбивства.

Вони мчали повз високі двері і світлі вікна. Біля кожного вікна стояв стілець. Стіни були облицьовані дерев'яними панелями. На кожній панелі красувалися елегантні срібні дзеркальні лампи, але Дженнсен не помічала їх: в першу чергу в очі кидалися розмазані червоні плями на стінах, забризкана кров'ю полірована підлога і лежачі всюди нерухомі тіла.

На підлозі чергового залу лежали щонайменше п'ятдесят солдатів з штурмової роти. Практично всі були обпалені і понівечені осколками скла і уламками дерева. Багато облич були понівечені до невпізнання. Кінці переламаних кісток стирчали з просочених кров'ю кольчуг або шкіряних обладунків. На підлозі в безладді валялася зброя, всюди були калюжі запеченої крові з обривками кишок, ніби хтось розсипав корзини закривавлених мертвих вугрів.

Серед мертвих була і жінка — одна з сестер. Її майже розірвало навпіл, а на обличчі застиг здивований вираз.

Дженнсен нудило від важкого запаху, вона насилу переводила подих, перестрибуючи з одного чистого п'ятачка на інший і намагаючись не посковзнутися на людських нутрощах. Жах від побаченого був настільки великий, що вона навіть не усвідомлювала того, що відбувається. Емоції, здавалося, теж померли. Дженнсен просто діяла, як у сні.

Проминувши тіла, вони пішли по кривавому сліду, ведучому в черговий лабіринт коридорів і залів. Здалеку долинали людські крики. Дженнсен з полегшенням почула голос імператора. Все це було схоже на гавкіт зграї хортів, що йдуть по сліду лисиці і не збираються випускати здобич.

— Пане! — Почувся звідкись збоку крик одного з солдатів. — Туди!

Себастян зупинився, зорієнтувався і потягнув Дженнсен в чудову кімнату. На підлозі лежав вишуканий килим з витканим іржаво-коричневим ромбовидним орнаментом, вікна були задраповані пишними зеленими портьєрами. Уздовж стін вишикувалися дивани, яких Дженнсен ніколи не бачила, ніжки столів і стільців були химерно викривлені. По витонченій обстановці можна було припустити, що кімната призначалася для інтимних зустрічей. Солдат стояв в дверному отворі, що вів в наступний зал.

— Це вона! Швидше! Це вона! — Волав він до Себастяна. — Я тільки що бачив, як вона промайнула!

Мечем він показав на двері. Не встигли Себастян з Дженнсен підійти до нього, як почувся глухий удар. Солдат упустив меч і схопився за груди. Він помер, стоячи на ногах, з широко розкритими ротом і очима, і не було видно того, хто його вбив.

Дженнсен відштовхнула Себастяна до стіни, ледь він устиг зробити крок до дверного отвору. Їй зовсім не хотілося, щоб він познайомився з невідомою зброєю, які вбили солдата.

Тут же пролунав якийсь дивний свист і тріск. Дженнсен повалила Себастяна на підлогу, затиснула його в кут між підлогою і стіною, прикрила своїм тілом. І міцно заплющила очі. Ударна хвиля вдарила в стіни, з гуркотом пронісши через кімнату купу каміння. Дженнсен закричала від страху…

Коли, нарешті, все стихло, над ними висіла хмара пилу. Проте ні Дженнсен, ні Себастян не постраждали. Це лише підтвердило переконання дівчини у власній невразливості.

— Це був він! — Себастян вказував у бік дверей. — Це був він!

Дженнсен повернулась, але нікого не побачила:

— Хто?

— Це був лорд Рал. Я його бачив. Пробігаючи повз двері, він вимовив щось начебто «щіпка іскристою пилу», як раз коли ти штовхнула мене до стіни. А потім все вибухнуло… Не розумію, як ми вижили в кімнаті, повній літаючих уламків.

— Думаю, він промахнувся, — зауважила Дженнсен.

Вид кімнати грунтовно змінився — драпірування тепер висіло клаптями, стіни продірявлені. Меблі, які так захопили дівчину тепер являли собою купу трісок і ганчірок. Зім'ятий килим був покритий шаром білого пилу, штукатурки і дерев'яних уламків.

Дженнсен стала пробиратися до дверей, за якими лише кілька секунд тому проходив лорд Рал. Себастян підібрав меч і швидко пішов за нею.

Зал, колись прикрашений дерев'яною різьбою, тепер був весь залитий кров'ю. Прямо за дверима лежало понівечене тіло сестри Світла. Підійшовши, вони побачили, що її відкриті очі з подивом дивляться в стелю.

— За що, Творець? — Пробурмотів Себастян. Дивлячись на обличчя сестри, Дженнсен подумала, що саме це питання і справді займало її в останній момент життя.

А за вікном на газонах валялися вже тисячі тіл.

— Ти повинен вивести звідси імператора, — сказала Дженнсен. — Тут все дуже не просто.

— Я б сказав, що тут взагалі пастка. Але ми все-таки можемо досягти нашої мети.

Те, що відбувалося з ними далі, виходило за межі життєвого досвіду Дженнсен, за межі її здатності аналізувати. Дівчина знала одне: зараз вона намагається виконати свою мрію — жити вільно. Вони металися по залах слідом за лунаючими криками, по стежці, позначеній купами мертвих тіл, потім проникли в саме серце Палацу сповідниць, де не було зовнішніх вікон, де повітря було тихе і похмуре. Темні тіні в залах та кімнатах, куди практично не проникало світло, накладали на те, що відбувається, якийсь страхітливий відбиток.

Після перенесеного шоку та жаху Дженнсен відчувала себе непогано. Навіть нав'язливий голос говорив тепер звідкись здалеку. Через деякий час після чергової пригоди дівчина з подивом усвідомлювала, що вона здійснювала, і дивувалася можливості виносити таке на власних плечах.

Пройшовши черговий коридор, вони виявили кілька дюжин солдат, що стовпилися в напівтемряві маленької кімнати — закривавлених, але живих.

З ними були чотири сестри і Джеган, задиханий, проте міцно тримаючий в руках закривавлений меч. Дженнсен підбігла і зустрілася з ним поглядом. В чорних очах імператора не було ні страху, ні горя, які очікувала побачити Дженнсен, — тільки лють і рішучість.

— Ми вже дуже близько, дівчинко. Не втрать той ніж і не прогав свій шанс.

Себастян вирішив перевірити інші двері і розставити охорону. Кілька людей, підкоряючись його мовчазним жестам, кинулися в різні боки.

— Ваше превосходительство, нам потрібно вибиратися звідси.

Джеган похмуро глянув на Дженнсен:

— Ти в своєму розумі?

— Нас тут рознесуть на шматочки! Тут всюди мертві солдати. І навіть сестри з розпоротими животами…

— Подумаєш, магія! — Люто посміхаючись, сказав він. Дженнсен не відповіла на цю посмішку:

— Ваше превосходительство, ви повинні вибратися звідси перш, ніж вас уб'ють.

Посмішка зникла, змінившись лютою злобою.

— Це війна! Як ти думаєш, що таке війна? Війна — це смерть. Зараз вони вбивають нас, але я поверну їм борг із лихвою! Якщо у тебе кишка тонка, то чому б тобі і не втекти, підібгавши хвіст? Але більше я ніколи не попрошу тебе про допомогу.

Дженнсен хитнула головою:

— Я не втечу. У мене є причина, щоб залишитися тут. Мені хочеться лише одного: щоб ви пішли звідси.

Щоб Орден не втратив ще й вас слідом за братом Наревом.

Імператор спалахнув від огиди:

— Телячі ніжності!.. — Він повернувся до своїх людей. — Половина — взяти кімнату праворуч. Решта — залишитися зі мною. — Джеган махнув мечем перед лицями чотирьох сестер. — Дві зі мною, дві з ними. І не розчаровуйте мене.

Після цього солдати і сестри розділилися на дві групи. Половина відправилася в кімнату праворуч, а інша пішла за імператором. Себастян зробив жест Дженнсен, дівчина приєдналася до нього, і вони рушили по задимленому залу слідом за імператором.

— Ось вона! — Заревів Джеган. — Тут! Сюди! А потім пролунав настільки потужний вибух, що підлога зникла з-під ніг Дженнсен, і вона розтягнулася на весь зріст. Приміщення наповнилося полум'ям, оскільки понеслися по повітрю, відскакуючи від стін. Схопивши дівчину за руку, Себастян встиг сховатися в глибокій ніші. Потік летячих уламків пронісся мимо.

Люди в залі волали від болю. Від цих криків у Дженнсен по спині поповзли мурашки. Слідом за Себастяном дівчина рвонулася крізь густий дим туди, звідки лунали стогони. У задимленому залі практично нічого не було видно, проте незабаром вони наткнулися на людські тіла. Деякі солдати були ще живі, але перебували в такому стані, що було ясно: довго вони не протягнуть. Агонія їх була страшна.

У пошуках імператора Дженнсен і Себастян пробиралися по місцю кривавої різанини, по коліно усипаному уламками меблів. І, нарешті, серед розбитого паркету, перевернутих стільців і розщеплених столів виявили його.

Стегно Джегана було розрізано до кістки. Поруч, притиснувшись спиною до стіни, стояла сестра.

— О Творець, прости мене… О Творець, прости мене… — шепотіла вона тремтячими губами. Побачивши ввійшлих, вона прошепотіла: — Будь ласка, допоможіть мені…

З її носа забулькала кривава піна.

Сестра стояла зовсім близько до імператора. Мабуть, вона захищала Джеганя чарівним екраном, що відбивав будь-які летячі предмети, і тим врятувала йому життя. А тепер сама билася в смертельній агонії.

Себастян поліз під плащ, дістаючи щось. Злетіла сокира. З гучним звуком лезо врізалося в стіну і завмерло. Голова сестри зі стуком впала на підлогу і покотилася по курному щебеню.

Себастян ривком висмикнув сокиру зі стіни. Повертаючи її на місце, він зустрівся поглядом з Дженнсен. Та з жахом дивилася в його холодні блакитні очі.

— Якби ти опинилася на її місці, тобі б захотілося, щоб я звільнив тебе від таких страждань?

Дженнсен не могла ні відповісти йому, ні вгамувати тремтіння. Вона повернулась і впала на коліна поруч з Джеганем. Вона знала, наскільки сильний біль той повинен відчувати, але імператор, здавалося, навіть не помічав зяючої рани, хоча і знав, що користі від ноги тепер мало. Рукою він намагався з'єднати краї рани, але кров продовжувала литися струмком. Дженнсен не вміла зцілювати і не знала, що в такому випадку потрібно робити. Одне було ясно: потрібно негайно зупинити кров.

Лице імператора було покрито шаром пилу і поту. Джеган вказав мечем кудись в інший кінець залу.

— Себастян, це вона! Вона була поруч! Я майже зловив її! Не дай їй втекти!

Інша сестра в запиленому сірому вовняному платті пробиралася до них через руїни, мимо стогнучих солдатів, спотикаючись в напівтемряві.

— Ваше превосходительство! Я тут! Я вас чую! Я тут! Я допоможу!

Тримаючись рукою за важко дихаючі груди, Джеган кивнув:

— Себастян! Не дай їй втекти! Вперед!

— Так, ваше превосходительство! — Себастян подивився, як сестра незграбно перелазить через розбитий стіл, і поклав руку на плече Дженнсен. — Залишся з ними. Вона захистить і тебе, і імператора. Я повернуся.

Дженнсен потягнулася, щоб схопити його за рукав, але Себастян вже був далеко. По дорозі він зібрав уцілілих солдатів, і вони тут же розчинилися в темряві. Дженнсен відчула, як самотньо їй стало в компанії з голосом, імператором і сестрою.

Дівчина виявила, що з-під уламків столу стирчить кінець фіранки.

— Ви втрачаєте багато крові. Я перев'яжу рану. Постараюся зробити це якомога краще. — Вона дивилася прямо в кошмарні очі Джеганя. — Ви не стиснете краї рани, поки я буду робити перев'язку?

Імператор посміхнувся. На його лобі виступили краплі поту і потекли по обличчю, промиваючи світлі смужки в товстому шарі пилу.

— Це не боляче, дівчинко. Починай. Бувало й гірше. Тільки поквапся.

Дженнсен підсунула фіранку під ногу і обернула навколо. Джегань стискав краї рани. Чудова біла тканина майже відразу намокла і стала червоною від крові. Плеча Дженнсен торкнулася рука сестри. Дівчина перестала бинтувати, а сестра поклала розкриту долоню на поранену ногу.

Джегань завив від болю.

— Вибачте, ваше превосходительство, — сказала сестра. — Я повинна зупинити кровотечу, щоб ви не померли.

— Ну так роби це, дурна суко! І не базікай про смерть!

Зі сльозами на очах сестра кивнула головою, жахаючись того, що повинна була робити. Однак вона чудово усвідомлювала, що вибору у неї немає. Вона заплющила очі і ще раз натиснула тремтячими пальцями на волохату, скривавлену ногу Джеганя.

Дженнсен відсунулася, щоб не заважати. Навколо рани засяяло тьмяне світло: сестра почала лікування.

Спочатку нічого не відбувалося. Джеган скреготав зубами від болю. Потім чарівництво сестри почало діяти.

У тьмяному світлі Дженнсен побачила, як рясно струмуюча з-під пов'язки кров несподівано стала дробитися на краплі. Дівчина зачаровано дивилася, як дар використовується для допомоги людині, а не для того, щоб заподіювати страждання. На мить вона здивувалася, згадавши, що в Імперському Ордені вірять, ніби магія — навіть така, за допомогою якої можна врятувати життя імператора, — є породженням зла.

Дженнсен нагнулася і примружилася, намагаючись в напівтемряві розгледіти, як вдалося сестрі рухами рук зупинити кровотечу і як тепер вона намагається закрити страшну рану. Захоплена побаченим, Дженнсен схилялася до імператора все ближче і ближче. Несподівано вона почула його шепіт:

— Там Річард Рал. Дженнсен, він там. Це він.

Дженнсен підняла очі. Імператор дивився крізь двері в коридор. Повернувши голову, дівчина міцно стиснула ножа. За дверима панувала напівтемрява, але в кінці коридору мерехтіло світло. На його тлі вимальовувалася людська фігура. Людина явно спостерігала за ними.

Потім він підняв руки. Між витягнутими долонями спалахнув незвичайний вогонь, зовсім не схожий на полум'я у вогнищі. Такий можна побачити у сні — він був тут і не тут; реальний, але разом з тим і нереальний. Дженнсен здавалося, ніби вона стоїть на межі між двома світами, взаправдашнім і фантастичним.

Від цього полум'я явно виходила смертельна небезпека.

Заціпенівши від жаху, Дженнсен сиділа навпочіпки біля імператора і не могла відвести очей від фігури з вогненною кулею в піднятих руках. Куля росла на очах, вона виглядала лякаюче цілеспрямованою. Дженнсен знала, що її метою було — нести смерть.

А потім вона став невблаганно наближатися…

Джеган сказав, що в кінці коридору стояв Річард Рал. Дженнсен бачила тільки силует, з чиїх рук виходив цей жахливий вогонь. Дуже дивно, але незважаючи на освітлені стіни, його творець був занурений у пітьму.

Сфера, охоплена вогнем, зростала і збільшувала свою швидкість. Здавалося, це рідке блакитно-жовте полум'я було живим.

Однак несло воно смерть.

— Вогонь Чарівника! — Схопившись на ноги, пронизливо закричала сестра. — О Творець! Ні-і!

Вона рвонулася по темному залу назустріч підлітаючому полум'ю, з лютим зреченням витягнувши руки і повернувши долоні до підлітаючої кулі. Ніби створювала захисний чарівний екран.

Вогонь ріс, висвітлюючи стіни, стелю і лежачі на підлозі уламки. Сестра знову викинула вперед руки.

З глухим звуком вогненна куля наткнувся на жінку. Її силует поглинув настільки яскравий спалах, що Дженнсен прикрила рукою очі.

По залу понісся крик і тут же обірвався. Жар блакитною хвилею прокотився по повітрю, залишивши після себе лише димок і запах горілої плоті.

Відкривши очі Дженнсен була просто приголомшена.

А на іншому кінці коридору лорд Рал готував нову вогненну кулю, формуючи її руками. Куля розгорявся і збільшувався в розмірах. І знову вилетіла з піднятих рук.

Дженнсен не знала, що робити. Ноги її, здавалося, приросли до підлоги. Ясно було одне: уникнути цієї чарівної зброї неможливо.

Вогняна сфера з завиванням летіла через зал, збільшуючись у міру наближення і освітлюючи стіни, поки відсвіт смертельного полум'я не охопив весь простір від стіни до стіни, від підлоги до стелі, і сховатися від нього було ніде…

Лорд Рал повернувся і зник, залишивши нещасних їх долі.

49

Куля наближалася.

Це зброя була створена з єдиною метою — вбивати. Його чарівництво було смертоносним. Магія лорда Рала.

І більше не залишилося сестер Світла, здатних протистояти їй.

В останню мить перед тим, як вогонь торкнувся її, Дженнсен вже знала, що робити. Вона кинулася на імператора Джеганя. Їй потрібні були частки секунди, щоб прикрити його, лежачого на підлозі, своїм тілом.

Навіть крізь опущені повіки вона бачила сліпуче світло. І чула страшне завивання полум'я, що бурхало навколо неї.

Однак нічого не відчула.

Вона почула, як вогонь з ревом пронісся мимо. Відкривши очі, дівчина озирнулася. В кінці залу живе полум'я з вибухом пробило стіну, розлетівшись снопом живих іскор. Уламки палаючого дерева і каміння вилетіли на газон.

Після того як стіна зруйнувалася, в залі стало набагато світліше. Дженнсен підвелася на ліктях.

— Імператор, ви живі? — Прошепотіла вона.

— Спасибі тобі! — Джегань був приголомшений. — Як це тобі вдалося? Чому ти не…

— Тихіше, — прошепотіла Дженнсен. — Лежіть, інакше він вас помітить.

Не можна було гаяти ні хвилини. З цим треба кінчати. Дженнсен схопилася на ноги і рвонулася вперед з ножем напоготові. Незабаром вона розгледіла чоловіка, що стояв в променях мутного світла на початку наступного залу. Людина повернувся, вдивляючись в коридор. Наблизившись, Дженнсен зрозуміла: це не брат. Це був старий, істинний мішок з кістками. На ньому була темно-бордова з чорною обробкою мантія, манжети були прикрашені срібними смугами. Хвилясте сиве волосся в безладі стирчало на всі боки, однак це не порушувало враження про його могутність.

Старий був явно приголомшений, побачивши, що до нього біжить дівчина. Було важко повірити, що вона змогла вижити в його чарівному вогні. Для нього вона була дірою в світі. По виразу карих очей чарівника Дженнсен зрозуміла, що той починає здогадуватися, в чому справа.

Незважаючи на цілком добросердечний вид, перед нею був чоловік, який тільки що, виконуючи наказ лорда Рала, убив незліченну кількість людей. Це був чоловік, який міг вбивати ще і ще, поки не буде зупинений. І Дженнсен повинна його зупинити.

Вона занесла руку з ножем. І ніби з боку почула власний лютий крик, подібний тим, які вона чула на полі бою. Тепер їй стало ясно значення бойового кличу. Вона кинулася вперед. Вона жадала крові.

— Зупиніться! — Крикнув старий. — Дитя моє, ви не розумієте, що робите! Мені не можна втрачати ні хвилини! Зупиніться! Дайте мені…

Слова чарівника значили для Дженнсен ще менше, ніж сам звук його голосу. Вона мчала по уламках з усією швидкістю, на яку була здатна, відчуваючи ту дику лють, яка оволоділа нею в день, коли загинула мати. Вона знала, що потрібно робити, і знала, що лише їй одній вдасться це зробити. Тому що вона була невразлива.

Однак перш, ніж вона наблизилася, чарівник виставив вперед руку. Полум'я на цей раз не з'явилося. Але Дженнсен потуги старого не хвилювали — вона не збиралася зупинятися. Її просто неможливо зупинити. Вона невразлива…

Уламки, що всипали підлогу, раптом ворухнулися і кинулися під ноги Дженнсен. Не встигла вона й оком моргнути, а права нога вже загрузла в трісках і розбитій штукатурці. Роздертий килим і порвана меблева оббивка, як у пастку, зловили її ліву ногу. І Дженнсен розтяглася на підлозі, піднявши хмару пилу і бруду.

На спину дощем посипалися дрібні камінчики і тріски. Голова закрутилася.

Голос примушував її негайно піднятися, але світ перед очима звузився до крихітної точки, ніби вона дивилася крізь хитку трубу. І не було сил навіть відкашлятися від пилу, що забив рот.

Нарешті, застогнавши, Дженнсен змусила себе встати. Зір швидко повертався. Кашляючи і чихаючи, вона спробувала віддихатися. Права нога була затиснута уламками, але, здається, ціла. Після деяких зусиль її вдалося вивільнити.

І тут Дженнсен виявила, що в руках у неї нічого немає. Ніж зник. Вставши на карачки, вона, як божевільна, стала розривати уламки дерева та штукатурки, обривки драпіровок, розкидаючи їх на всі боки. Потім помацала рукою під перевернутим столом.

І намацала кінчиками пальців щось гладке. Провела по ньому рукою, поки не натрапила на вигравірувану літеру «Р». Крякнувши від зусиль, вперлася плечем в ніжку стола. Зі скрипом, кришиться сміття на підлозі, він трохи підсунувся. Після довгих зусиль Дженнсен вдалося, нарешті, звільнити ніж.

Коли вона піднялася на ноги, чарівника вже й слід прохолов. Тим не менше вона вирушила шукати його. Коли дівчина дісталася до місця перетину коридорів, всі вони виявилися порожні. Дженнсен понеслася туди, куди, як їй здалося, пішов старий, заглядаючи в двері, перевіряючи ніші, відсуваючи важкі завіси…

Звідкись здалеку долинули голоси солдатів, що закликали слідувати за ними. Вона спробувала розчути серед них голос Себастяна, проте його не було. Раз у раз лунали громоподібні звуки — це спрацьовувала магічна зброя. Іноді здригався весь палац, чулися гучні стогони вмираючих.

Дженнсен пішла на звук, намагаючись знайти людей, постраждалих від чарівного вогню, але їй попадалися лише порожні зали і коридори. У деяких лежали мертві солдати. Було неможливо сказати, чи став винуватцем їх загибелі чарівник.

Десь недалеко пробігли солдати. Тупіт їх чобіт гулко відлунював у коридорах. Нарешті почувся голос Себастяна:

— Туди! Це вона!

Дженнсен добігла до кута і звернула в зал, звідки їй почувся голос Себастяна. Звук її кроків тонув у м'якому зеленому килимі з золотими китицями, розстеленому на всю довжину величезного приміщення. За контрастом із зруйнованими залами тут було особливо чудово. Розташоване високо під стелею вікно висвітлювало колони з білого мармуру з чорними прожилками, що стали мовчазними свідками її стрімкого бігу.

Палац являв собою лабіринт коридорів, залів і невеликих кімнат. У деяких стояли вишукані меблі, декоровані в приглушених тонах. В інших килими, стільці і драпірування являли собою буйство фарб.

Вся увага дівчини була зосереджена на тому, щоб не заблукати, проте вона відзначала дивно прекрасні інтер'єри. Палац уяввлявся дівчині величезним лісом, і вона запам'ятовувала прикмети, щоб потім можна було знайти шлях назад. Адже треба буде ще допомогти імператору Джеганю.

Дженнсен мчала по широкому коридору, по обидва боки якого розташовувалися ніші, в яких стояли вишукані скульптури. Відкривши величезні позолочені двері, дівчина увірвалася в просторий зал. Двері з гуркотом зачинилися, в сусідній кімнаті почулося відлуння. Розмір і пишність залу змусили Дженнсен на мить забути про все. Величезна куполоподібна стеля була розписана фігурами в мантіях. Трохи нижче купол обрамляла анфілада круглих вікон, які яскраво освітлювали зал. З одного боку стояв напівкруглий поміст, на якому розташовувався витончений різьблений стіл і крісла. Перекриті арками проходи по периметру залу відкривалися на сходи, що вели на балкони, обгороджені різьбленими поручнями червоного дерева.

По тому, наскільки вражаючою була архітектура залу, Дженнсен зрозуміла, що саме звідси Мати-сповідниця правила Серединними Землями. Сидячі місця на балконах напевно призначалися для відвідувачів або почесних гостей, що спостерігали за засіданнями.

Між колон на протилежній стороні залу промайнув якийсь чоловік. І в ту ж мить через двері праворуч в зал вихором увірвався Себастян. Його супроводжувала група солдатів.

Себастян підняв меч:

— Ось вона!

Стратег імператора насилу переводив подих, а його блакитні очі палали люттю.

— Себастян! — Кинулася до нього Дженнсен. — Ми повинні вибиратися звідси! Ми повинні відвести імператора в безпечне місце! З'явився чарівник, сестра загинула. Він один, поспіши!

В зал продовжували вриватися люди — темна маса, дзвенячи кольчугами і брязкаючи зброєю, розподілилася по периметру величезного залу подібно до вовків, що оточують оленя. Себастян махнув мечем:

— Спочатку я візьму її. Джеган отримає хоча б Мати-сповідницю.

Дженнсен простежила напрямок його погляду і побачила високу жінку, одягнену в грубий лляний світло-жовтий балахон. Її чорне з сивиною волосся, підстрижене на рівні широких вилиць, було розчесане на прямий проділ.

— Ти Мати-сповідниця, — заревів Себастян, пронизуючи жінку поглядом.

Дженнсен навіть відсахнулася:

— Як Мати-сповідниця?..

Вона уявити собі не могла, що лорд Рал одружився на жінці, яка годиться йому в матері.

— Себастян, що ти бачиш?

Себастян подивився на Дженнсен з роздратуванням:

— Матір-сповідницю.

— Як вона виглядає? Що на ній надіто?

— Вона одягнена, як завжди, в білу сукню, — збуджено промовив він. — Невже ти її не бачиш?

— Красива сучка, — з посмішкою зауважив стоячий поруч солдат, не в силах відвести погляду від жінки на іншому кінці залу. — Але її отримає тільки імператор.

Всі інші теж дивилися на неї збудженими і хтивими поглядами. Дженнсен схопила Себастяна за руку і відвела в сторону:

— Себастян, це не вона!

— Ти в своєму розумі? — Запитав він, втупившись на дівчину. — Ти думаєш, я не знаю, як виглядає Мати-сповідниця?

— Я теж її бачив раніше, — сказав стоїть поруч солдатів. — Все правильно.

— Це не вона, — наполегливо прошепотіла Дженнсен, тримаючи Себастяна за руку. — Це заклинання чи щось в подібному роді. Себастян, там стара баба. Це жахливий обман. Ми повинні розібратися…

Солдат, що стояв поруч з Себастяном, видав дивний звук. Схопившись за груди, він випустив меч, і зброя з дзвоном упала на підлогу. А солдат звалився, як підрубане дерево. Потім упав інший солдат, третій, четвертий. Бух… бух… бух… — лунало по залу. Ніби падали дерева…

Захищаючи Себастяна, Дженнсен встала перед ним і обняла його руками.

Пролунав вибух. Невидимі осколки зі свистом носилися в повітрі, вражаючи солдатів, що заметалися по залу. Дженнсен глянула через плече. Стара виставила перед собою руку, а до неї через зал летіла сестра Світла. Солдати, вражені невидимою силою, продовжували падати один за іншим.

Сестра виставила вперед обидві руки. Дженнсен побачила, що на кінчиках її пальців засяявло неяскраве світло, що почало накопичуватися. Солдати продовжували падати замертво.

Ось впав останній, і стара відьма повернулася до сестри. Розпростертими руками чарівниця відбила атаку: зірвавшись з пальців сестри промінь світла відбився від долоні старої чарівниці.

— Ти знаєш, що тебе чекає, — проскрипіла стара. — За порушення присяги, сестра, і ти станеш вільна від соноходця.

Дженнсен не зрозуміла, про що йде мова. Але сестрі, схоже, все було гранично ясно.

— Ні! Я не боюся такого кінця! Можливо, Творець і забуде про мене, але для всіх нас буде краще, якщо я вб'ю тебе.

— Якщо ти зробила вибір, то бути по тому! — Відрізала відьма.

Сестра спробувала знову використати своі чари, але раптом з криком упала на підлогу. Руки її почали судомно дряпати гладкий мармур. Між нападами спазмів вона намагалася шепотіти молитви. Так і не піднявшись і залишаючи на мармурі криваві розводи, вона видала останнє довге зітхання і, вдарившись головою об підлогу, затихла.

З ножем у руці Дженнсен рвонулася до смертоносної старої. Себастян кинувся за нею, але не встиг зробити й кількох кроків, як відьма повернулася і направила на нього мерехтливий промінь. Дженнсен кинулася під промінь, і тільки це врятувало Себастяна від прямого удару. Промінь розбився об неї снопом іскор, а Себастян з криком упав.

— Себастян! Ні! — Дівчина кинулася до свого коханого.

Той тримався руками за ребра і корчився від болю. Але принаймні, він був живий.

Дженнсен повернулася до старої. Та стояла нерухомо, з високо піднятою головою і прислухаючись. Було помітно, що вона в замішанні.

Відьма не дивилася на дівчину — вона повернулася до неї вухом. І тільки тепер Дженнсен побачила, що обидвоє очей у баби зовсім білі. Спочатку дівчина здивувалася, але раптово до неї прийшло розуміння.

— Еді?! — Видихнула вона.

Здригнувшись, стара повернула голову, прислухаючись іншим вухом.

— Хто тут бути? — Скрипуче і вимогливо запитала вона. — Хто тут бути?

Дженнсен не відповіла: вона боялася видати себе. У кімнаті повисла моторошна тиша. На обвітреному лиці відьми лежала печать неспокою. Потім стара підняла руку, зрозумівши, мабуть, що відбувається.

Дженнсен стискала ніж у руці, не знаючи, що робити. Якщо це дійсно Еді — чаклунка, про яку розповідала Алтея, — то для неї Дженнсен повинна бути невидимою. Так говорила Алтея… Але Себастян для неї невидимим не був. Дженнсен зробила крок вперед.

Стара обернулася на звук кроків:

— Дитинко? Ти сестра Річарда? Тоді чому ти з Орденом?

— Напевно, тому що я хочу жити!

— Ні! — Стара похитала головою, виражаючи тверде незгоду. — Якщо ти з Орденом, то ти вибрала смерть, а не життя.

— Це у вас мета — вбивати!

— Брехня! — Сказала Еді. — Ви прийти до мене із зброєю щоб вбивати, я до вас не приходила.

— Ну звичайно! — Викрикнув Себастян. — Але тільки тому, що ви знівечили життя заразою магії! Ви задушите людство, поневолити весь світ вашими аморальними древніми методами.

— Ось! — Вимовила Еді, киваючи. — Ось хто звабив дитинку.

— Він врятував моє життя! Без Себастяна я б нічого не добилася! Я була б ніким! Я б просто померла! Як моя мати!

— Дитинко, і це брехня, — тихо проскрипіла Еді. — Тікай від них, іди за мною.

— Тобі подобається одне, а мені інше, — відрізала Дженнсен. — Моя мама померла в мене на руках, тому що так наказав лорд Рал. Я знаю правду. Правда в тому, що ти хочеш принести лорду Ралу мою голову.

Еді махнула рукою:

— Дитинко, не знаю, що за брехня бігає в твоїй голові, але я не маю часу. Ходи зі мною, інакше я тобі не зможу допомогти. Я не можу чекати і хвилини. Я мала мало часу, і тепер його і зовсім немає.

Поки вона говорила, Дженнсен нечутно просунулася на кілька кроків вперед. Вона повинна була використовувати можливість і виконати задумане.

Дівчина прекрасна розуміла, що перед нею стара безпорадна. Усього кілька рухів тіла і навик поводження з ножем, і бажаного буде досягнуто. Чарівництво відьми марно для того, хто невразливий, — для стовпа Творіння.

— Джен, дай їй! Ти можеш! Відомсти за матір!

Дженнсен вже подолала чверть відстані між Еді і Себастяном. Міцно стискаючи ніж, вона зробила крок вперед.

— Якщо ти зробила вибір, то бути по тому! — Почувши звук її кроків, проскрипіла Еді.

Відьма простягнула руки в напрямку до Себастяна, і дівчина з жахом зрозуміла, що мала на увазі чаклунка: за свій вибір Дженнсен заплатить дорогою ціною — життям Себастяна.

50

Себастян лежав, спершись на руку. Мармурова підлога під ним була залита кров'ю. Вид свого коханого, що корчився від болю, і жах від розуміння, що його ось-ось вб'ють, вразив дівчину в саме серце. Еді не могла зупинити Дженнсен, але цілком могла позбавити життя Себастяна.

А Себастян був усім, що у Дженнсен залишилося.

Відьма напевно збиралася вдарити його смертельним чарівним променем. Дженнсен була набагато ближче до Себастяна, ніж до старої. Вона знала, що не встигне добігти до відьми і зупинити її, але, можливо, зможе повернутися і захистити Себастяна. Ось такий вибір надала їй зробити Еді.

І Дженнсен голубкою понеслася до Себастяна, прагнучи триматися між ним і чаклункою.

Вона створила діру в світі саме там, куди відьма намагалася направити свій жахливий чарівний вогонь. І магічний промінь обминув Себастяна, обсипавши блискучими іскрами мармур за його спиною. У повітря злетіла хмара уламків.

Впавши поруч з Себастяном, Дженнсен обхопила його руками:

— Себастян! Ти можеш рухатися? Бігти можеш? Ми повинні вибратися звідси.

Він кивнув:

— Допоможи мені піднятися. — Слова він вимовляв з труднощами, подих його переривався.

Підсунувши голову під його руку, дівчина зуміла підняти коханого і допомогти йому встати на ноги. Тепер треба було рухатися до дверей. А позаду Еді знову підняла руки, стежачи за рухами Себастяна, раз вже Дженнсен залишалася для неї невидимою. Тому дівчина весь час намагалася загороджувати коханого. Мерехтливий промінь пролетів в якомусь дюймі від них, збив з петель оббиті залізом двері, і вони з гуркотом понеслися по коридору.

Дженнсен і Себастян вискочили в ще димлячий дверний проріз і кинулися геть. Важкі двері з гуркотом билися об стіни, відколюючи величезні шматки каменю, і дівчина з жахом уявила, що стане з нею, якщо що-небудь подібне зачепить її. Рука вже кровоточила від гострих осколків. Рани були нанесені не магією, хоча осколки і летіли, підкоряючись чарівному заклинанню.

Для магії вона була дійсно невразлива, але якщо величезна кам'яна колона впаде на неї, підкоряючись силі магії, то Дженнсен загине точно так само, як якщо б цю колону зрушила звичайна груба сила. Смерть — завжди смерть.

І Дженнсен несподівано зрозуміла, що не так вже вона і невразлива.

Вони звернули за перший же кут, щоб Себастян зник з поля чарівного зору Еді. Дівчина відчувала, як по руці Себастяна, що лежала на її плечі, тече гаряча кров. Незважаючи на рану, Себастян не просив її сповільнити рух, і вони поспішили туди, де Дженнсен залишила імператора.

— Ти сильно поранений? — Запитала вона, боячись почути відповідь.

— Не дуже, — насилу переводячи подих і перемагаючи біль, відповів Себастян. — Таке відчуття, ніби під ребрами горить вогонь. Якби ти не захистила мене від прямого удару, я б зараз точно був мертвий.

Просуваючись по палацу, вони зустріли солдатів. Важко дихаючи, Дженнсен звалилася їм на руки. У неї не залишилося сил, щоб нести Себастяна, ноги просто тремтіли від напруги.

— Йдемо, — важко дихаючи, наказав Себастян. — Нам потрібно вибиратися. Імператор поранений. Ми повинні винести його звідси. Зберіть наших людей — по можливості всіх, щоб захистити імператора. Ми віднесемо його в безпечне місце. А ви двоє допоможете мені.

Люди кинулися виконувати вказівки. Двоє поклали руки Себастяна собі на плечі і з легкістю понесли. Він корчився від болю.

Дженнсен повела їх по залах і коридорах, згадуючи прикмети і відчайдушно бажаючи знайти імператора Джеганя, щоб закінчити цей смертоносний похід. Вони намагалися обходити великі зали і не виходити з плутанини коридорів: Себастян не хотів, щоб їх спіймали в одному з гігантських приміщень, де вони будуть прекрасною мішенню. Періодично до Дженнсен долинали жахливі глухі удари. І кожен раз палац здригався.

— Сюди, — сказала вона, впізнавши зяючий пролом у зовнішній стіні, крізь який проникало денне світло і було видно газони палацового парку.

З іншого боку в зал увійшли п'ять солдатів, перебираючись через купи уламків. З собою вони несли сестру Світла.

Звідкись підійшло ще чоловік дванадцять. З найближчої кімнати праворуч з'явилися дві сестри з забрудненими сажею лицями. За ними — ще кілька людей зі штурмової роти. Половина були поранені, але всі могли пересуватися самостійно.

Імператор Джеган сидів, притулившись до стіни там, де Дженнсен його залишила. Краї глибокої рваної рани, яку забинтувала дівчина, розходилися не дуже, але було очевидно, що тут необхідний цілитель. Дія чарівного заклинання, накладеного загиблою сестрою, все ще тривала: кров з рани більше не текла.

Однак через велику втрату крові Джеган виглядав слабким і блідим. Втім, не блідіше тих, хто побачив його каліцтво вперше.

Одна з сестер опустилася на коліна, щоб оглянути рану. Коли вона спробувала з'єднати краї розтину, імператор здригнувся.

— Зараз немає часу на лікування, — сказала сестра. — Спочатку потрібно винести його в безпечне місце.

Вона висмикнула з-під сміття ще один шматок фіранки і взялася за перев'язку.

— Ви взяли її? — Запитав Джегань, морщачись від болю. — Де вона? Де Себастян? — Спершись на уламок дошки, він спробував сісти рівніше і взявся шукати очима свого стратега.

Солдати допомогли Себастяну підійти до імператора.

— Ось ти де… А Мати-сповідниця? Ти взяв її?

— Це була не вона, — відгукнулася Дженнсен.

— Що? Я бачив суку! — Імператор злобно оглянув присутніх. — Я впізнав Мати-сповідницю! Чому ти не взяв її?

— Ви бачили чарівника і відьму, — пояснила Дженнсен. — За допомогою магії вони навіялили всім, що ви бачите лорда Рала і Мати-сповідницю. Це був обман.

— Думаю, вона права, — сказав Себастян перш, ніж Джеган встиг заричати на дівчину. — Я стояв поруч і бачив Мати-сповідницю, але Дженнсен бачила зовсім іншу жінку.

Джегань похмуро глянув на Дженнсен:

— Але якщо інші обманювалися, то чому ж ти не…

Він раптом замовк. Дженнсен не знала причину, але він явно зрозумів, що вона говорить правду.

— Але навіщо? — Запитала сестра, відірвавши погляд від ноги імператора.

— І чарівник, і відьма кудись поспішали, — додала Дженнсен. — Вони кудись повинні були встигнути.

— Вони відволікали увагу, — прошепотів Джеган, дивлячись крізь стіну залу. — Цій парочці було потрібно, щоб ми весь час були при ділі. А повівши нас в сторону, вони зайнялися своїми справами.

— У бік від чого? — Запитала Дженнсен.

— Від головних сил, — відповів Себастян, продовжуючи думку Джеганя.

Друга сестра, крадькома кидаючи погляди на імператора, оглянула Себастяна. Потім вона швидко наклала шматок м'якої тканини і перебинтувала його груди довгою смугою матерії.

— На якийсь час це допоможе. Але тільки на якийсь, — бурмотіла вона. — Нам потрібно вийти звідси. Тут лікувати рани неможливо.

Себастян здригнувся від болю і, не звертаючи уваги на сестру, сказав:

— Це пастка. Чарівники водять нас за ніс тут, ми ганяємося за ілюзіями, а в цей час вороги атакують наші головні сили.

Джеган голосно вилаявся. Він подивився крізь дірку туди, де залишилися головні сили, і заскреготав зубами:

— Сука! Брудна хитра сука! Звичайно ж, це пастка. Треба негайно повертатися!

Невеликий загін вирушив у дорогу. Солдати взяли Джегана і Себастяна під руки і швидко пішли до виходу з палацу. Себастян виглядав дуже погано.

По дорозі підібрали ще з десяток солдатів. Дженнсен дивувалася, як їм вдалося вижити. Якби Себастян і Джеган не розділили атакуючих на загони, то в зіткненні з чарівниками загинули б усі. Втім, Орден і зараз поніс великі втрати.

Спустившись на нижній поверх, вони пройшли службовими приміщеннями у напрямку до бокового виходу. Себастян вирішив, що повертатися через парадний вхід нерозумно — саме цього чекають вороги і напевно завдадуть там останнього смертельного удару.

Загін по можливості намагався дотримуватися тиші і пробирався по порожніх кухнях, поки не вийшов в бічній двір.

Наступали сутінки.

Коли вони обійшли палац, перед їх очима постала жахлива картина. Весь кавалерійський загін — головні сили — був знищений, в живих не залишилося практично нікого. Дженнсен примружилася: було нестерпно дивитися на сліди цієї кривавої бійні. Мертві солдати і коні лежали покотом, рваною лінією, що біжить по пагорбу, там, де зустріли ворога. На віддалі біля групи дерев паслося кілька коней, але їх вершники лежали на траві.

— І жодного ворожого солдата, — вимовив спираючись на піку Джегань, роздивляючись посталу перед ним картину. — Як це могло статися?

— Невже ніхто не залишився в живих? — В жаху пробурмотіла сестра.

Вони швидко пішли уздовж лінії фронту, позначену купами тіл І тут з різних сторін до загону, помітивши імператора, стали стікатися залишки військ: і піших, і кінних. Із сорока тисяч вершників тепер налічувалося трохи менше тисячі, і ця тисяча оточила групу, що повернулася з палацу. До імператора під'їхало верхи кілька сестер; оточивши його щільним кільцем, вони створили внутрішнє захисне коло.

На газоні з'явилися Расті з Пітом, прив'язані до залишків кавалерії. Дженнсен свиснула, і Расті, упізнавши знайомий поклик, поспішила до неї. Плямиста кобила, понюхавши плече дівчини, жалібно заіржала, шукаючи розради. Расті і Піт були незвичні до польових умов і страхіть війни. Дженнсен поплескала коня по шиї і почухала за вушками, щоб Расті заспокоїлася. Підійшов Піт, поклав голову на плече дівчини. Дженнсен втішила і його.

— Що відбувається? — В люті закричав Джеган. — Як ви допустили таке?

Офіцер, який очолював залишки кавалерії, з жахом натягнув поводи:

— Ваше превосходительство, удари завдавалися… прямо з повітря. Ми не могли воювати невідомо з чим.

— Ти мені ще про привидів розкажи! — Бушував Джеган.

— Я думаю, вони були на конях, запах яких помітив розвідник, — сказав інший офіцер, у якого під пов'язки на руці продовжувала сочитися кров.

— Я хочу знати, що сталося! — Джегань пильно вдивлявся в обличчя оточуючих його людей. — Як таке могло трапитися?

Сестра Мердінта зістрибнула з коня близько імператора:

— Ваше превосходительство, це була атака з використанням магії. З допомогою чаклунства були викликані вершники-примари. Я можу дати тільки таке пояснення.

Імператор подивився на сестру так, що навіть Дженнсен злякалася.

— А чому ні ти, ні твої сестри не зупинили цю атаку?

— Вона відрізнялася від тих проявів чаклунства, з якими ми зазвичай маємо справу. Тут застосували одну з форм відкладеної магії — в іншому випадку ми не тільки виявили б чарівництво, але й змогли перешкодити йому. Принаймні, я так думаю. Мені ніколи не доводилося зустрічатися з відкладеною магією, але я про неї чула. Жоден з наших засобів не подіяв.

Імператор все ще похмуро дивився на неї.

— Магія — це магія. І ви повинні були зупинити її дію. Ви тут для того і перебуваєте.

— Відкладена магія відрізняється від звичайної сьогочасної, ваше превосходительство.

— Відрізняється? І чим же?

— Тут не використовується безпосередній прояв дару. Відкладене чарівництво готується заздалегідь. Його можна зберігати незадіяним тривалий період: тисячі років, а може, і вічність. Коли виникає необхідність, заклинання запускається, і дія магії починається.

— А чим воно запускається? — Запитав Себастян. Сестра Мердінта хитнула головою:

— Та чим завгодно. Як мені розповідали, все залежить від того, яке чарівництво замислювалося. Тепер уже жоден чарівник не може створити такі заклинання. Про стародавніх чарівників і їх чарівництво ми практично нічого не знаємо. Відома мала дещиця. Наприклад, вони висушували якусь річ, і заклинання спрацьовувало, якщо її намочити. Як весняний дощ поливає посіви, тим самим змушуючи їх рости. Або заклинання можна запустити нагріванням. Деякі чарівні форми володіють невеликою силою і складністю, а інші, детально продумані, використовують складне чарівництво і величезну енергію.

— Значить, хтось за допомогою магії випустив величезну силу — цих вершників-привидів? Чарівник чи відьма, чи просто що-небудь. Так?

Сестра Мердінта кивнула у відповідь:

— Можливо, це одна з форм відкладеної магії, але з тією ж ймовірністю може виявитися і звичайним заклинанням, що володіє величезною силою, але яке було закільцоване. А запустити його могли відкладеною магією, використавши як запускаючий елемент… та хоча б кінський послід.

Імператор Джегань досадливо відмахнувся:

— Щось маленьке і що запускати не може приводити в дію такі могутні сили.

— Ваше превосходительство, не можна проводити аналогію між запускаючим елементом і отриманим результатом. Їх значення жодним чином не співвідносяться між собою, якщо пояснювати в доступних термінах. Запускаючий елемент сам по собі не володіє ніяким відкладеним чаклунством. Відкладене заклинання і пусковий елемент логічно можуть бути взагалі не пов'язані між собою. Немає єдиного правила, за допомогою якого можна його виявити.

Імператор простяг руку в бік десятків тисяч трупів, що лежали на полі битви:

— Я впевнений, що за таким розмахом повинно стояти щось більше.

— Армію вершників-примар, що прийняла участь в цій атаці, міг викликати чарівник, використавши чаклунський пил. А може бути, існує книга, в якій захована ця армія. Її достатньо відкрити на потрібній сторінці і потримати так до тих пір, поки не з'явиться військо. При цьому можна перебувати навіть за кілька миль від ворожих сил. Запускаючим елементом може бути навіть почуття страху, що виникає у людини, проти якої спрямоване чарівництво.

— Ви хочете сказати, що випадково запустити заклинання міг будь-хто? — Запитала Дженнсен.

— Звичайно. Саме тому вони настільки небезпечні. Але судячи з того, що я читала, як раз через небезпеку такі заклинання використовуються надзвичайно рідко. Більшість з них зберігаються з використанням багаторівневої, складною і заплутаною системи безпеки, що включає механізм захисту від помилок. Тут використовуються найбільш глибокі знання про застосування магії.

— Однак якщо хтось, чарівник, наприклад, з глибокими знаннями, прибере систему безпеки і механізм захисту від помилок, то для запуску заклинання потрібно всього лише проста фінальна дія?

Сестра Мердінта відповіла Дженнсен багатозначним поглядом:

— Саме так.

— Значить, армію вершників-примар можна знову послати в бій і покінчити з усіма нами? — Вимовив Джегань, обводячи рукою тисячі мертвих тіл.

Сестра хитнула головою:

— Наскільки я знаю, відкладене заклинання використовується лише один раз. Саме тому вони так рідко зустрічаються: одного разу використані, вони йдуть назавжди, оскільки тепер не існує чарівників, здатних створювати подібні заклинання.

— А чому ми раніше не зустрічалися з такими відкладеними заклинаннями? — З хвилюванням у голосі запитав Себастян. — І чому зустрілися зараз? Так раптово?

На мить сестра Мердінта завмерла, пильно дивлячись на стратега — її розпирало, від злоби, яку вона ніколи не посміє висловити імператору. Адже він повів війська в атаку на Палац Сповідниць всупереч її застереженю, А в результаті загинули багато її сестер. Навмисно обережно сестра Мердінта показала на темний Замок Чарівників, що вінчав гору над ними.

— Там тисячі кімнат, якщо не більше, — тихо сказала вона. — Більшість з них наповнена небезпечними речами. Схоже, коли ми замкнули їх тут на зиму, у чарівника Зорандера було достатньо часу, щоб відшукати в Сховищі речі, яких йому якраз і бракувало для зустрічі з нами навесні. Боюсь навіть уявити всілякі катастрофічні сюрпризи, які він приготував нам. Замок стоїть невразливим вже тисячі років.

Тепер уже і Себастян дивився не менш похмуро, ніж Джеган.

— Чому ти нас не попередила про все це? Ти ніколи не розповідала нічого подібного.

— Я розповідала. Ви не слухали.

— Ти й раніше виступала проти деяких наших починань, проте ми долали труднощі, — обрушився на Мердінту Джеган. — Коли ведеш війну, доводиться допускати і ризик, і втрати. Виграє той, хто ризикує.

Себастян показав рукою на Замок:

— Чого ще нам слід очікувати?

— Відкладені заклинання — лише одна з небезпек, що підстерігають нас в боротьбі з цими людьми. Ніхто з сестер не в змозі створити відкладене заклинання, яке представляє собою реальну загрозу. Однак ви самі бачили, що навіть одне відкладене заклинання може бути досить небезпечним. Хто знає, які ще смертельні небезпеки чекають своєї години? Перед нами цілий світ, повний небезпек, а нам навіть нема за що вчепитися. Вони вбили тисячі наших людей, не поворухнувши при цьому і пальцем, не піддаючись ризику. Одне це принесло нам більше збитків, ніж будь-яка з битв. Хіба ми очікували, що понесемо такі втрати через сніг і холодний вітер? Хіба наша сила і численність захистили нас при цьому? А сотні тисяч, яких ми втратили просто через лихоманку? Чи є різниця для мертвих? Чи є різниця для тих, хто залишився жити, щоб битися?

— Вважаю, солдату, який переміг у битві з ворогом, хвороба не здається чимось героїчним, — сказав Себастян. — Але смерть завжди смерть. Так, наша армія періодично недораховується людей, і деколи магія, від якої ти намагаєшся нас захистити, зовсім ні при чому. Однак в справжньому бою кількість воїнів має значення, і часто ми перемагали саме з цієї причини.

— Розкажіть це тим, хто помер від лихоманки. Переможець не завжди визначається кількістю.

— Дурниця!

Сестра Мердінта показала рукою на мертвих солдатів:

— Скажіть це їм.

— Ми повинні ризикувати, якщо розраховуємо перемогти, — сказав Джеган, підводячи риску. — Єдине, що мені хотілося б знати: чи не підготував ворог для нас ще кілька відкладених заклинань?

Сестра Мердінта хитала головою, видимо, не маючи ніяких ідей з цього приводу.

— Я сумніваюся, що чарівник Зорандер досить добре обізнаний про відкладені заклинання, що зберігаються тут. У такому чаклунстві тепер рідко хто розбирається.

— В одному з них він розібрався чудово, — зауважив Себастян.

— Можливо, це було одне-єдине заклинання, в якому він розібрався. Але воно вже спрацювало.

— А може, існує чимала кількість таких заклинань, — перебила Дженнсен.

— Все може бути. Точно сказати неможливо. Джеган похмуро дивився на загиблу елітну кавалерію.

— Вже одне-то з них він використав за призначенням дуже добре, — сказав він.

Над обрієм раптово спалахнув яскравий спалах.

Все навколо залило сліпучим світлом. Дженнсен притримала поводи Расті і Піта, щоб вони не втекли. Решта коней в жаху кинулися врозтіч.

Біла світлова завіса мчала по долині річки, там, де стояла армія. Світло було настільки яскраве, що розливався по всьому небу від горизонту до горизонту, підсвічуючи хмари знизу. Уражені його неймовірною яскравістю і силою, багато людей впали на коліна.

Хвиля світла поширювалася з неймовірною швидкістю. Однак була така далека, що до залишків імператорської кавалерії не долинало ні звуку. Кам'янисті схили гір, які кільцем обрамляли місто, яскраво освітилися, так що стала видна кожна скеля.

І тут Дженнсен нарешті почула густий гул, що тремтінням віддався в її грудях. Земля здригнулася у них під ногами. А потужний гул перетворився у все наростаюче виття.

На тлі яскравого світла виросла темна пляма. Як хмара. Але Дженнсен зрозуміла: те, що здається їй хмарою пилу, насправді складається з уламків розміром з величезне дерево. Або з летячих у повітрі фургонів…

Потім темна хмара почала розсіюватися, ніби розчиняючись в потужному жаркому вогні. І Дженнсен побачила хвилю, схожу на ті, що виникають при падінні каменя в ставок, з тією лише різницею, що ця хвиля була одна і йшла по землі…

Люди стояли, зіщулившись від страху, ніби прикуті до землі. Несподівано налетів ураган, здіймаючи перед собою хмари піску і пилу, здираючи грунт з пагорбу. Якби дерева не були голі, то ураган обдер би все листя. Клени гнулися, з них зривалися гілки і сучки.

Коні металися в паніці, вставали на диби і іржали. Люди попадали на землю, намагаючись сховатися від цього кошмару. Дженнсен, хитаючись під поривами вітру, закривала рукою очі, а велетні-солдати читали завчені ще в дитинстві молитви, просячи Творця про порятунок.

Джеган стояв, зустрічаючи ураган з виразом злісної зневаги на обличчі.

— О милостиві духи, — нарешті змогла вимовити Дженнсен, мружачись від пилу. — Що ж це відбувається?

Здається, вітер почав стихати. Сестра Мердінта була смертельно блідою.

— Світлова мережа. — Її слова звучали низько і глухо. Дженнсен вперше почула в її голосі інтонації страху.

— Та що ж це таке! — Прогарчав імператор Джеган. — У нас же є сестри, знаючі заклинання проти світла!

Сестра Мердінта мовчала. Здавалося, вона не могла відвести очей від притягуючої погляд картини.

Дженнсен взяла поводи коней однією рукою, а іншу заспокійливо поклала на плече Себастяна. Дівчина переживала за нього, мріяла, щоб він опинився в безпечному місці, де можна залікувати його рани. Сестри сказали, що його положення серйозне і вимагає їхньої уваги. Дженнсен теж вважала, що рана, від якої він так сильно страждає, вимагає магічного лікування.

— Звідки ця світлова мережа? — Вимогливо запитував Джегань. — Тут же немає нікого! Немає армії. Хіба лише пара чоловік, наділених даром.

— Ось ці люди і воюють, — відповіла сестра Мердінта. — Тут не потрібна підтримка армії. Я ж попереджала. Тут, в Ейдіндрілі, біля Замку Чарівників, навіть один чарівник зможе впоратися з цілою армією. І навіть з нашим численним військом.

— Ти хочеш сказати, що тут немов гірський перевал, де навіть невеликий загін може впоратися з цілою армією?

— Саме так.

Джегань дивився на неї скептично.

— Ти вважаєш, що навіть один худий старий чарівник у місці, подібному Замку, міг влаштувати все, що зараз відбувається?

Сестра Мердінта кинула на імператора косий погляд.

— Саме худий старий чарівник, як ви його називаєте, і управляє всіма цими неможливими подіями. Він не тільки знайшов стародавню світлову мережу, якій тисячі років, він примудрився запалити її.

Джегань повернувся і подивився туди, де поступово згасало сяйво.

— О Творець! — Прошепотів він, запустивши пальці в кучеряве волосся. — Адже саме там стоїть моя армія. — Він, здається, починав розуміти страшний зміст того що відбувається. — Як їм вдалося? Ми ж були захищені від цього! Хто міг підпалити світлову мережу навколо армії?

Сестра Мердінта опустила очі в землю:

— Ніхто не зможе вам відповісти, ваше превосходительство. Можливо, стародавня світлова мережу лежала в маленькій коробці. З неї зняли всі механізми безпеки і підкинули в розташування нашого табору. І хтось із наших воїнів знайшов її, дивну маленьку коробочку, і відкрив її, і денне світло запустив заклинання. А може, все сталося зовсім по-іншому. Ми не можемо навіть уявити, а вже тим більше передбачити. І ніколи не дізнаємося. Хто б не запустив заклинання, він тепер став частиною чорної хмари, яка розпливається над річковою долиною.

— Ваше превосходительство, давайте негайно відводити війська, — сказав Себастян. На секунду він замовк, перемагаючи біль. — Якщо вони, не дивлячись на захист наших обдарованих, змогли застосувати такі сили, то взяття Замку може виявитися неможливим.

— Але ми ж повинні! — Заревів Джегань. Себастян трохи нахилив голову, очікуючи, коли пройде напад болю.

— Ваше превосходительство! Якщо ми втратимо всю армію, це буде означати перемогу лорда Рала! Це ж просто як двічі два. Не варто ризикувати заради взяття Ейдіндріла.

Це було так не схоже на Себастяна, якого знала Дженнсен, — стратега Імперського Ордена.

— Найкраще для нас зараз — відступити. А війну продовжити пізніше і на наших умовах. Тепер час — наш союзник.

Обдумуючи слова Себастяна, імператор з тихою люттю оглядав річкову долину. Не було сенсу говорити про те, скільки чоловік тільки що загинуло.

— Це все штучки лорда Рала, — зрештою прошепотів Джеган. — Його потрібно вбити. Іменем Творця, він повинен бути вбитий.

Дженнсен знала, що тільки вона зможе виконати таке завдання.

51

Дженнсен походжала по неяскраво освітленому наметі імператора, звуки її кроків тонули в розкішних килимах на підлозі. Близько зовнішнього входу стояла сестра: ніхто не мав права потривожити імператора і ніхто б не зміг заподіяти йому шкоду. На вулиці великий загін варти, в який входили і сестри, патрулював територію табору. Час від часу сестри, заглядаючи в намет, спостерігали за Дженнсен.

Дівчині залишалося тільки крокувати. Всередині неї все стискалося в грудку від занепокоєння за Себастяна. Під час довгого шляху до табору він втратив свідомість. За словами сестри Мердінти, життя Себастяна було в небезпеці. Його втрати Дженнсен не пережила би — це було все, що у неї залишилося.

Імператор після великої втрати крові теж перебував у тяжкому стані. До того ж, і йому довелося пережити довгу дорогу верхи. Джеган відмовився відкладати повернення в табір, нехай навіть ціною власного здоров'я. Він ніколи не думав про себе. Тепер і імператор, і Себастян перебували під наглядом сестер Світла. Дженнсен намагалася залишитися зі своїм другом, але їй не дозволили.

При вигляді армії Джеганю стало ще гірше. Він був готовий вбити будь-кого, хто підійшов би до нього з жалем. Дженнсен прекрасно розуміла причину настільки лютого гніву.

Світлова мережа загорілася якраз в центрі табору. Навіть через кілька годин тут панувала плутанина.

Деякі загони розсіялися по околицях, готуючись до неминучої, як їм здавалося, атаки. Інші, як можна було здогадатися, просто розбіглися. У місці, де загорілася мережа, не було нічого, крім величезного випаленого котловану. У таких умовах не було можливості визначити число вбитих і тих, що порозбігалися. Навіть число загонів перерахувати не представлялося можливим — не те що людей.

До Дженнсен доходили розмови, правда неголосні, що за одну мить в пил перетворилися понад півмільйона людей і що це число при більш точних підрахунках може виявитися вдвічі більшим. Плюс незліченну кількість було покалічено: обпалені або осліплені; позбулися рук і ніг, уражені летячими осколками; розчавлені важкими фургонами. Люди оглухли, осліпли, з'їхали з глузду… Надати допомогу всім нужденним не представлялося можливим: не вистачало військових лікарів і сестер Світла навіть для того, щоб допомогти хоча б невеликій частині поранених. Щогодини тисячі вижилих від страшного удару вмирали від отриманих ран.

Тим не менше, якою б руйнівною силою не володіла світлова мережа, її наслідки не виявилися згубними для армії Імперського Ордена. Табір розміщувався на величезній території, і саме з цієї причини велика частина армії вижила. Як казав імператор, замінити убитих живими — справа часу, а потім він знову поведе своїх людей на Новий світ, і вони помстяться за все.

Тепер Дженнсен починала розуміти, чому Себастян настільки рішуче стверджував, що магія в кінцевому рахунку має бути знищена. Однак дівчина сподівалася, що ця сама магія, принаймні, врятує його життя.

Незважаючи на впевненість імператора Джегана в тому, що армія досить швидко поповниться свіжими силами, наступали важкі часи. Були знищені великі запаси продовольства, спорядження і зброї. У всьому таборі не знайшлося намету, який би не постраждав. Наступала холодна ніч, а безліч солдатів були кинуті напризволяще. Імператорський намет теж зірвало в момент удару, але його вдалося встановити, і там розмістили пораненого імператора і Себастяна.

Дженнсен походжала по наметі, згораючи не тільки від неспокою, але і від люті. У світі не було чудовиська страшніше Річарда Рала. Жодна людина на світі не була причиною такої безлічі страждань. Було просто незбагненно, як в людині могла вирости така жадоба влади, що її наслідки принесли смерть такій кількості людей. Дженнсен не могла уявити, яким чином Річард Рал хоч почасти міг бути творінням Творця.

Швидше за все, це було породження Володаря.

По щоках дівчини котилися сльози, її нервували похмурі передчуття. Вона ревно молилася добрим духам, щоб Себастян не помер, щоб сестри змогли вилікувати його.

Змучившись ходити, вона зупинилася і схилилася над столом, який раніше стояв в особистих покоях імператора. Мабуть, після того як намет завалився, встановлювали і збирали меблі похапцем, і цей стіл випадково опинився не на місці. До нього була прибудована книжкова полиця.

Дівчина неуважно розглядала корінці книг, підшукуючи, що б відволікло її від неспокійних думок. Незрозуміло чому, одна з книг привернула її увагу: на корінці були написані іноземні слова. Дженнсен взяла її і піднесла до свічки, намагаючись розібрати назву. Пальці її швидко пробігли по тиснених золотом словах на обкладинці. Навряд чи вона розуміла їх сенс, але вони здалися їй знайомими.

І тут книгу вихопили у неї з рук. Дівчина здивовано підняла очі: це була сестра.

— Книга належить імператорові Джегану. Вона дуже рідкісна і стара, а крім того, імператору зовсім не подобається, коли хтось чіпає його книги.

Дженнсен дивилася, як жінка розглядає, чи не зіпсувала вона книгу.

— Вибачте, я не зробила нічого поганого.

— Ви — особливий гість, і нам дано наказ виконувати всі ваші бажання, але це найцінніші речі його превосходительства. Він — високоосвічена людина, збирає книги. Я думаю, ви уважите його бажання: ніхто, крім нього, не має права доторкатися до них.

— Так, звичайно, я просто не знала, — Дженнсен прикусила нижню губу і відвернулася до дверного отвору, де за прочиненими фіранкою був видний Себастян.

Їй дуже хотілося зрозуміти назву книги. Дівчина знову звернулася до сестри:

— Мене дуже зацікавила ця книга, я ж ніколи не бачила таких слів.

— Це мова батьківщини імператора.

— Невже? А що це значить? — Дженнсен показала на книгу, яку сестра повертала на своє місце.

— Я не дуже добре розумію цю мову, але… Зараз подивлюся, може і переведу вам.

У тьмяному світлі свічки сестра деякий час розглядала книгу, тихо ворушачи губами. І нарешті сказала:

— Тут написано «Стовпи Творіння».

— «Стовпи Творіння»… Ви не могли б розповісти мені про цю книгу?

Жінка кивнула:

— У Старому світі є місце, яке так називається. Думаю, ця книга якраз про нього.

Не встигла Дженнсен задати наступне питання, як з-за ширми з'явилася сестра Мердінта. Тіні від свічок розфарбували її суворе обличчя дивним малюнком.

Дженнсен кинулася їй назустріч.

— І як вони? — Схвильованим шепотом спитала вона. — Адже вони обидва поправляться, вірно?

Мердінта підняла очі на підлеглу. Та якраз ставила книгу на місце.

— Сестра, твоя присутність необхідна людям. Іди, будь ласка, допоможи.

— Але його превосходительство наказав мені стояти на сторожі…

— Його високопревосходительству, як і багатьом іншим, потрібна допомога. Лікування просувається занадто погано. Іди і допоможи сестрам.

Жінка кивнула і поспішила геть.

— А чому так погано йде лікування? — Запитала Дженнсен, коли сестра зникла за важкою ширмою.

— Розпочате і перерване лікування, як це вийшло з імператором, створює певні проблеми. Особливо, у випадку, якщо сестра, що лікувала його, загинула. Кожна людина виконує свої завдання певним чином, притаманним тільки йому, тому розгадати, як було розпочато лікування, та продовжити його в тому ж ключі дуже складно. — Мердінта слабо посміхнулася. — Але ми впевнені, що його превосходительство обов'язково видужає. Для цього буде потрібно просто зосереджена робота сестер Світла. Думаю, робота займе більшу частину ночі. До ранку все вже буде в порядку, і імператор одужає.

— А як же Себастян? — Видихнула Дженнсен. Сестра Мердінта кинула на дівчину оцінюючий погляд. У ньому нічого не можна було прочитати.

— Я б сказала, що тут все залежить від тебе.

— Від мене? Що ви маєте на увазі? Що я повинна зробити, щоб його вилікувати?

— Все.

— Але що від мене потрібно? Ви тільки скажіть, і я зроблю все, про що попросите. Будь ласка, ви повинні врятувати Себастяна.

Сестра стиснула губи:

— Його одужання цілком залежить від виконання твого зобов'язання знищити Річарда Рала.

— Так, звичайно. Я хочу знищити Річарда…

— Я сказала «виконання». Мені не потрібні зайві слова.

Дженнсен пильно подивилася на неї:

— Я не розумію. Я проробила довгий і важкий шлях, щоб нарешті заручитися підтримкою сестер Світла, підібратися ближче до лорда Рала і встромити ніж у його серце.

На обличчі сестри Мердінти з'явилася жахлива посмішка.

— Ну, в цьому випадку Себастяну немає про що турбуватися.

— Сестра Мердінта, будь ласка, поясніть мені, чого ви хочете.

— Я хочу смерті Річарда Рала.

— Значить, наші цілі збігаються. До речі, ризикну зауважити, що моє бажання набагато сильніше, ніж ви можете собі уявити.

Сестра підняла брову:

— Безсумнівно… Імператор Джеган сказав, що сестра, яка спробувала лікувати його, загинула від чарівного вогню.

— Це правда.

— А ти бачила людину, яка убила її?

Дженнсен здалося дивним, що сестра Мердінта не запитала, чому сама Дженнсен не загинула в жахливому вогні.

— Це був старий чоловік. Худорлявий, з сивими хвилястим волоссям, безладно розкиданими по плечах.

— Чарівник Першого Рангу Зеддікус Зу'л Зорандер, — уїдливо прошипіла сестра.

— Так, я чула, як хтось назвав його «чарівник Зорандер». Але я його не знаю.

Сестра Мердінта пильно дивилася на дівчину:

— Чарівник Зорандер — дідусь Річарда Рала.

Дженнсен розкрила рот від подиву:

— Я не знала.

— Там був чарівник, який і влаштував весь цей кошмар, мало не вбив імператора Джеганя, а ти — та, що присягалася знищити ворога, — не зуміла виконати свою обіцянку.

Від відчаю Дженнсен простягнула до сестри Мердінти руки:

— Я намагалася, чесно, але він втік. Там таке творилося…

— А ти думаєш, що вбити лорда Рала буде легше? Легко базікати, а коли приходить час діяти, ти не здатна впоратися навіть з його старезним дідом!

Дженнсен зібрала всі сили, щоб не розридатися. Давно вона не відчувала себе такою приниженою.

— Але я…

— Ти прийшла сюди за допомогою сестер. Ти сказала, що хочеш убити Річарда Рала.

— Так. Але яке це має відношення до Себастяна… — Сестра Мердінта підняла палець, закликаючи до мовчання:

— Себастян під загрозою смерті. Він постраждав від найнебезпечнішого удару магією, нанесеного дуже могутньою чаклункою. І залишки цього чарівництва все ще сидять у ньому. Якщо залишитити його самого на себе, він дуже скоро помре.

— Але тоді ви повинні поквапитися, будь ласка… Різкі слова сестри змусили дівчину замовкнути.

— Це чарівництво небезпечне і для тих, хто намагається його вилікувати. Спроби видалити ці залишки небезпечні як для наших життів, так і для його. І якщо ми збираємося ризикувати життями сестер, то я б хотіла, щоб ти виконала своє зобов'язання вбити Річарда Рала.

— Як ви можете ставити умови, коли мова йде про життя людини!

Сестра випросталася:

— Нам доведеться залишити багатьох інших вмирати, щоб виділити необхідний час для лікування однієї людини. Як ти смієш просити нас про це? Чому ми повинні кинути решту заради того, щоб вижив твій коханець?

У Дженнсен не знайшлося відповіді на таке страшне питання.

— Якщо ми йдемо на такий крок, він повинен послужити для чогось більш важливого, ніж життя людей, які загинуть без нашої допомоги. Допомога, подана одній людині, повинна послужити чогось дуже важливого. А ти очікувала меншого? Хіба ти не хочеш того ж самого? І за це ми збережемо життя людини, такої дорогої для тебе…

— Він вам теж дорогий! І Імперському Ордену! І вашій справі! І імператору!

Сестра Мердінта чекала, поки Дженнсен замовкне. І коли її злобна мова завершилася, сестра продовжила:

— Важливість однієї людини визначається тим внеском, який він може внести у загальну справу. І тільки ти зможеш забезпечити його цінність. За порятунок людини, такої дорогої для тебе, я повинна отримати беззастережне виконання обіцянки знищити Річарда Рала.

— Сестра Мердінта, ви і уявлення не маєте, наскільки я хочу вбити Річарда Рала. — Кулаки Дженнсен мимоволі стислися. — Він наказав убити мою матір. Вона померла в мене на руках. Через нього мало не загинув імператор Джеган. Річард у відповіді за рану Себастяна. За страждання, які навіть уявити неможливо! За вбивства, що не піддаються ніякій оцінці! Я хочу, щоб Річард Рал закінчив своє життя!

— Тоді давай, ми звільнимо твій голос. Дженнсен в жаху відступила на крок:

— Що?

— Грушдева.

Очі Дженнсен широко розкрилися.

— Де ви таке чули?

Самовдоволена посмішка розповзлася по обличчю сестри Мердінти.

— Від тебе, дівчинко.

— Я ніколи…

— За обідом з його превосходительством. Він запитав тебе, чому ти хочеш убити свого брата. І ти сказала: «Грушдева».

— Та ніколи я такого не говорила. Посмішка прийняла відтінок покровительства.

— Ти так сказала. Невже ти хочеш мене обдурити? Ти заперечуєш, що подумки прошепотіла це слово?

Дженнсен мовчала, і сестра Мердінта продовжила:

— А ти знаєш, що означає це слово? Грушдева?

— Ні, — майже нечутно відповіла Дженнсен.

— Помста.

— Звідки ви знаєте?

— Мені знайома ця мова. — Дженнсен застигла, розпрямивши плечі:

— А що, власне кажучи, ви пропонуєте?

— Я пропоную врятувати життя Себастяну.

— А що ще?

Сестра Мердінта похитала головою:

— Сестри відведуть тебе в затишне місце, де ми будемо одні, а інші сестри залишаться тут і займуться порятунком життя Себастяна, як ти того хочеш. Вранці йому стане краще, і тоді ви зможете відправитися на пошуки Річарда Рала. Ти прийшла сюди за нашою допомогою. Я збираюся тобі її надати. З тим, що ми для тебе зробимо, ти зумієш виконати своє завдання.

Дженнсен придушила зітхання. Голос чомусь мовчав. Ні слова не говорив. І тиша, яка настала, чомусь здавалася ще більш жахливою.

— Себастян вмирає. Ще кілька хвилин, і буде занадто пізно. Так чи ні, Дженнсен Рал?

— Але якщо…

— Так чи ні? Твій час настав. Або вб'єш Річарда Рала, або вб'єш Себастяна. Досить одного твого слова. Або роби вибір, або забудь про свою мрію.

52

Прив'язавши коня, Дженнсен тремтячою рукою погладила Расті по щоці, постояла, притулившись обличчям до морди коня.

— Поводься добре, поки я не повернуся, — прошепотіла вона.

У відповідь на ці тихі слова Расті заіржав. Дженнсен подобалося думати, що кінь розуміє її слова. Вона була твердо впевнена, що волохатий чотириногий друг розуміє кожне її слово. Як і Бетті, яка завжди піднімала голову і метляла хвостиком, що стримів догори, коли Дженнсен звіряла їй свої переживання і страхи.

Дівчина вдивлялася в темні гілки дерев, що розгойдувалися в неясному світлі повного місяця, оповитого димчастою вуаллю легких хмар, мовчазних свідків ночі.

— Ти йдеш?

— Так, сестра Мердінта.

— Тоді поспішай. Тебе чекають.

Дженнсен послідувала за Мердінтою. Поросла мохом земля була покрита шаром сухих дубового листя і гілок. Тут і там з суглинку виступали коріння дерев, створюючи зручні сходинки для підйому. На вершині пагорба розташувався зручний майданчик. Сестра у своєму темно-сірому одязі, пробираючись крізь зарості густого чагарнику, була практично непомітною. Дивлячись на ширококосту жінку, Дженнсен дивувалася грації її рухів.

Голос продовжував мовчати. У неспокійний час, такий, як зараз, голос мав звичай нашіптувати їй. А тепер мовчав.

Дженнсен весь час мріяла, щоб він залишив її в спокої. Але тепер вона усвідомила, якою лякаючою може бути тиша.

Світло від повного місяця, який злегка загороджували хмари, освітлювало ліс досить добре. Дженнсен бачила пару від свого дихання, зависаючу в холодному повітрі. Вона йшла слідом за сестрою між широких ялинових лап і гілок бальзаміну. У лісі дівчина завжди почувала себе як вдома. Однак зараз їй було не зовсім затишно.

Дженнсен воліла б залишитися на самоті, ніж крокувати за цією суворою жінкою. Навіть після того як Дженнсен дала їй обіцянку, яка могла врятувати життя Себастяна, сестра продовжувала дотримуватися в своїй поведінці почуття тупої переваги, позбавленої будь-якої терпимості. Поки дівчині було ясно одне: Мердінта керує, і цим все сказано.

Однак слово вона тримала. Варто було Дженнсен дати клятву, і Мердінта негайно послала сестер рятувати життя Себастяна. Поки ті проводили відповідну підготовку, Дженнсен дозволили поглянути на нього, щоб вона на власні очі переконалася, що робиться все можливе.

Перш ніж піти, дівчина нахилилася і ніжно поцілувала його, провела рукою по світлих пасмах волосся і доторкнулась губами до закритих небесно-блакитних очей. Вона шепотіла молитви, звернені до матері і добрих духів, щоб ті допомогли йому.

Сестра Мердінта не квапила, проте врешті-решт її терпець увірвався, і вона відтягнула Дженнсен від хворого, прошепотівши, що сестрам давно пора почати роботу.

На зворотному шляху дівчині дозволили заглянути в особисті покої імператора. Вона побачила чотирьох сестер, схилених над його пораненою ногою. Імператор був без свідомості. Цілительки гарячково працювали. Схоже, вони і самі відчували страждання, іноді хапаючись за голову, немов у нападі сильного болю. Дженнсен і не підозрювала про біль, поки не побачила цю четвірку і не почула пояснень сестри Мердінти, наскільки важким може бути цілительство…

Дженнсен відсунула з дороги гілку бальзаміну. Вони з сестрою все далі заглиблювалися у гущавину лісу.

— Навіщо ми йдемо так далеко від табору? — Прошепотіла Дженнсен. Здавалося, вони перебували в дорозі вже кілька годин.

Сестра Мердінта обернулася, ніби дивуючись безглуздості питання, і хвіст, в який було зібране її волосся, хльоснув її по плечу.

— Ми повинні бути без сторонніх, щоб здійснити задумане.

Дженнсен хотілося запитати, що вони будуть робити, але вона знала, що сестра нічого не скаже. Жінка не відповідала на конкретні питання, вона вважала: раз Дженнсен дала слово, то повинна виконувати всі пункти угоди, поки справа не прийде до завершення.

Тому дівчина думала про те, як вони з виздоровілим Себастяном відправляться на світанку в путь. І знову буде життя далеко від доріг, населених пунктів, людей. Далеко від усмішок солдатів Імперського Ордена…

Вона знала, що солдати роблять неможливе, борючись з військами лорда Рала, але, тим не менш, ледве виносила їх товариство. Часом у неї просто мурашки по спині повзали. Серед солдатів Дженнсен відчувала себе ланню, яку загнала зграя вовків. Але як би не намагалася вона наділити свої почуття в слова, Себастян зрозуміти її так і не зміг. Чоловік не здатний зрозуміти, що відчуває жінка, коли її розглядають. Як йому пояснити, наскільки це страшно, коли тебе розглядають солдати — з хтивими усмішками і дикими очима?..

Якщо вона все зробить так, як сказала сестра Мердінта, то вранці вони з Себастяном відправляться в шлях. Яку б допомогу не збиралися надати сестри, вони переконали її: треба вбити Річарда Рала. І тепер Дженнсен турбувалася лише про це. Її життя буде належати тільки їй. І навіть якщо їй не доведеться розпоряджатися власною долею, вона, принаймні, звільнить світ від ката.

Вони залишили коней у дубовому гаю. Дуби ще не одягли листя, і ліс виглядав прозорим. Однак попрямували вони в саму гущу — в зарості бальзаміну, ялин і сосен. У багатьох дерев гілки схилялися до самої землі.

Більшу частину життя дівчина провела серед лісів. Вона могла йти навіть по сліду бурундука. Сестра Мердінта крокувала попереду з упевненістю людини, яка знає дорогу, однак тут явно не було стежки. На землі лежав звичайний лісовий килим, і не було помітно, щоб хтось залишив на ньому слід. Жодна гілочка не була потривожена, сухе листя лежало незрушеним, на м'який лишайник не ступала нога людини. Судячи з цього, сестра вела її в неходжений ліс, не маючи певної мети або напрямку. Однак дії її були обдуманими, і вона безумовно йшла по відомому їй маршруту.

А потім вітер доніс до Дженнсен слабкі звуки. Попереду крізь гілки дерев показався вогник. У студеному повітрі рознісся нудотний запах чогось гниючого.

Незабаром Дженнсен почала розбирати окремі голоси, об'єднані низьким, ритмічним, гортанним співом. Вона не розуміла слів, але вони віддавалися глибоко в її грудях. Цей незвичайний ритм здавався їй болісно знайомим. Навіть не розбираючи окремих слів, дівчина почала розуміти, що цей наспів дуже відповідає огидному запаху, які розносять по повітрю. Потім від почутих слів, таких нав'язливо інтимних, у Дженнсен зсудомило шлунок.

Сестра Мердінта зупинилася і обернулася, щоб упевнитися, чи в порядку її підопічна. Дженнсен звернула увагу, як неяскраве місячне світло відбивається від кільця, протягнуте крізь нижню губу її супутниці, — таке носили всі сестри. Дівчина відчувала огиду до цього звичаю, хоча цим вони підкреслювали свою відданість імператору.

Мердінта притримала гілку бальзаміну, яка загороджувала дорогу, звільняючи шлях. Від співучих звуків серце Дженнсен шалено калатало. Крізь просвіт між гілками дерев виднілася галявина, а над нею — відкрите небо, з якого лилося місячне світло.

Дженнсен глянула в суворе і невблаганне лице сестри і рушила у напрямку до поляни. Перед нею широким колом були розставлені свічки. Вони стояли так близько, що створювалося враження вогняного кола, створеного для захисту від демонів. Всередині нього було намальоване чимось на зразок білого піску ще одне коло, яке мерехтіло в світлі місяця. А в ньому все тим же білим піском були зображені незрозумілі геометричні фігури.

У колі з блискучого піску сиділо семеро жінок. Одне місце пустувало, і не було сумнівів, що воно призначалося для сестри Мердінти. Жінки, закривши очі, забурмотіли щось незрозумілою мовою, і місячне світло грав на кільцях в їх губах.

— Ти повинна сісти в середину кола, — тихо промовила сестра Мердінта. — І залиш тут свій одяг.

Дженнсен здивовано глянула в її безжалісні очі:

— Навіщо?

— Знімай одяг і сідай в центрі кола обличчям до порожнього місця.

Цей наказ прозвучав так холодно і значимо, що Дженнсен зрозуміла: у неї немає вибору, залишається підкоритися. Сестра взяла в неї плащ, спокійно спостерігаючи за подіями. Після того як ковзнула на землю сукня, Дженнсен обхопила руками плечі, намагаючись вгамувати своє тремтіння. По всьому тілу побігли мурашки. Зуби стукали, але не від холоду. Однак сестри дивилися на Дженнсен спокійно, і вона придушила огиду і швидко скинула нижній одяг.

Сестра Мердінта тицьнула її пальцем в оголену спину:

— Іди!

— Що я тут роблю? — Голос Дженнсен пролунав несподівано владно.

Сестра Мердінта деякий час обмірковувала відповідь:

— Ти збираєшся вбити Річарда Рала. Щоб допомогти тобі, доведеться порушити завісу пекла.

Дженнсен замотала головою:

— Ні! Я не стану робити нічого подібного.

— Кожен це робить. Коли вмираєш, перетинаєш цю завісу. Смерть — це частина життя. Тобі потрібна допомога, щоб ти змогла вбити лорда Рала. І ми збираємося надати тобі її.

— Але пекло — це світ смерті. Я не можу…

— Можеш! І хочеш! Ти дала нам слово. Якщо ти цього не зробиш, то лорд Рал ще багато років буде продовжувати свої злочини. Або ти це зробиш, або кров його жертв ляже на твої руки. Твоя відмова призведе до смерті безлічі людей. Тоді ти, Дженнсен Рал, допоможеш в їх смерті своєму братові. Ти, Дженнсен Рал, відкриєш двері смерті і дозволиш цим людям померти. Ти, Дженнсен Рал, опинишся прихильником Володаря. Ми просимо тебе знайти в собі мужність, відкинувши все, обернутися до смерті, натомість отримавши Річарда Рала.

Дженнсен тремтіла, сльози текли по її обличчю. Вона боялася робити страшний вибір, запропонований сестрою Мердінтою. Дженнсен молилася матері, просячи ради, але у відповідь не послідувало ні єдиного знака. Навіть голос затих.

І Дженнсен переступила через свічки.

Вона повинна це зробити. Вона повинна покінчити з Річардом Ралом.

На щастя, там, де їй слід було стояти, було досить темно. Дженнсен відчувала приниження, перебуваючи нагою серед незнайомих — нехай тут і були одні жінки, — але це був найменший з її страхів.

Вступивши в коло з мерехтливого білого піску, вона відчула жахливий холод і рушила до центру, тремтячи і трясучись.

У центрі кола буламБлагодать, намальована все тим же білим піском, мерехтячим в місячному світлі. Дівчина зупинилася, дивлячись на символ, який тисячі разів малювала сама, хоча її рукою ніколи і не управляв дар.

— Сідай, — пролунав голос сестри Мердінти.

Дженнсен почала задихатися. Мердінта виникла прямо за її спиною. Натиснула дівчині на плечі, і та опустилася, схрестивши ноги, в центрі Милосердя. Тепер їй стало зрозуміло: сестри сиділи на семи променях восьмиконечної зірки. Восьмий промінь, якраз навпроти Дженнсен, залишався вільним.

Сестри Світла знову почали свій неголосний спів.

У лісі було темно і похмуро. Дерева, погойдуючись від вітру, стукали гілками, ніби кістками мертвих, до яких, схоже, і кликали сестри.

Сестра Мердінта, замість того щоб сісти на вільне місце, залишене в колі, продовжувала стояти біля Дженнсен за спиною.

Несподівано спів обірвався, і Мердінта почала вимовляти дивні короткі слова на незрозумілій мові.

У довгій, співучій декламації сестра Мердінта виділяла слово «грушдева» і, витягнувши руку, посипала порошком голову Дженнсен. Кожного разу порошок згорав з ревучим свистом, змушуючи дівчину підстрибувати. Спалахи світла на мить вихоплювали сестер з чорного мороку.

І при кожній спалаху всі сім сестер говорили в один голос:

— Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht.

He тільки вони вимовляли ці слова. Дженнсен відчувала, що і голос в її голові вимовляє їх разом з сестрами. Голос повернувся, і це одночасно лякало і заспокоювало дівчину. Її завжди охоплювало занепокоєння, коли голос затихав і наступала нестерпна тиша.

— Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht…

Слова заколисували і заспокоювали Дженнсен. Вона згадувала про те, що привело її в це дивне місце, про жахи свого колишнього життя, коли в шість років їй довелося разом з матір'ю покинути Народний Палац. Про ті роки, коли лорд Рал йшов по п'ятах, і вони постійно тікали, рятуючи свої життя. Про ту жахливу ніч, коли люди лорда Рала з'явилися у них в будинку. Сльози хлинули з очей при цій згадці. Вона знову переживала ту ніч. Геройську поведінку Себастяна, який врятував її… Останні слова матері… І як довелося залишити маму на підлозі в калюжі крові і бігти, бігти, бігти… Дженнсен ридала, відчуваючи смертельну тугу по всьому цьому.

— Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht…

Дженнсен схлипнула. Вона нудьгувала по мамі. Їй було страшно за Себастяна. Вона була такою самотньою в цьому світі. Бачила стільки смертей. Їй так хотілося, щоб це, нарешті, закінчилося. Так хотілося все це зупинити.

— Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht…

Піднявши очі, крізь сльози, вона побачила, що перед нею сидить хтось темний — на тому самому місці, яке колись було порожнє. Його очі горіли як свічки. Дженнсен дивилася на них, ніби на хазяїна голосу.

— Tu vash misht. Tu vask misht. Grushdeva du kalt misht, — сказав сідячий перед нею в унісон з перебуваючим у неї в голові голосом. — Відкрий себе, Дженнсен. Відкрийся мені, Дженнсен.

Дженнсен не могла ні ворухнутися, ні відвести очі. Це був голос, але не тільки в неї в голові. Тепер він сидів перед нею.

Сестра Мердінта, стоячи за спиною, кинула ще дрібку порошку.

І коли він загорівся, дівчина впізнала людину з палаючими очима.

Це була її мати.

— Дженнсен, — ніжно сказала вона. — Surangie.

— Що? — Схлипнула приголомшена дівчина.

— Здавайся.

Сльози полилися нестримним потоком.

— Мама… мама!..

Дженнсен почала вставати, щоб підійти до матері, але сестра Мердінта натиснула їй на плечі, наказуючи залишатися на місці.

Язики полум'я спалахнули і зникли, і коло світла померкло, мати розчинилася в темряві, а перед дівчиною знову було щось з очима, що світилися в темряві.

— Grushdeva du kalt misht, — гримів голос.

— Що? — Ридала Дженнсен.

— Помста з'їдає мене, — перевів рокітливий голос. — Здавайся, Дженнсен, і помста буде твоя.

— Так! — Невтішно проридала Дженнсен. — Так! Я здаюся помсті.

Щось посміхнулося, ніби відкриваючи двері в пекло.

Щось піднялося колихаючою тінню і схилилося над Дженнсен. Місячне світло грало на його мускулах. Дуже схоже на кота, усміхнене ЩОСЬ показувало ікла, від вигляду яких зупинялося серце.

Дженнсен не знала, що робити. Вона пристрасно бажала, щоб все закінчилося. Здавалося, вона більше не винесе… Але Дженнсен хотілося вбити Річарда Рала. Дівчина жадала помсти.

Щось стояло прямо перед нею, граючи м'язами, перебуваючи одночасно і в цьому світі, і в іншому.

Нарешті, Дженнсен побачила, що позаду цього щось, за кільцями із сестер, мерехтливого піску і свічок з'являються з лісової хащі величезні тіні — істоти на чотирьох ногах.

Їх були сотні, їх очі жовтим вогнем горіли в темряві, з ніздрів виривалися клуби диму. Вони виглядали прибульцями з іншого світу, але повністю знаходилися в цьому.

— Дженнсен! — ЩОСЬ все нижче нахилялося до дівчини. — Дженнсен! — Його усмішка була як у імператора Джегана.

— Що?.. — Шепотіла вона крізь сльози. — Що там таке?

— Це пси помсти, — сказав голос. — Обійми мене, і я врятую їх.

— Що? — Вигукнула вона, широко розплющивши очі.

— Віддайся мені, Дженнсен. Обійми мене, і я звільню псів в твоє ім'я.

Дженнсен відскочила від привида. Вона ледь дихала. З горла привида виходив тихий звук, схожий на муркотіння, воно знову наближалося до неї, заглядало в очі.

Дівчина намагалася пригадати одне слово, маленьке словечко. Воно точно було десь у неї в пам'яті, але при погляді в ці палаючі очі нитку спогадів вислизала. Здавалося, її розум замерз. Їй бракувало одного лише слова, але в пам'яті його було не відшукати.

— Grushdeva du kalt misht, — гортанно воркував голос, і слова віддавалися луною. — Помста з'їдає мене.

— Помста, — тільки й прошепотіла у відповідь Дженнсен.

— Відкрий себе, відкрийся мені. Здавайся. Відомсти за матір.

Привид підніс довгий палець до її обличчя, і вона відчула, де знаходиться Річард Рал — ніби виник зв'язок, за допомогою якого вона могла знати, де він. На півдні. Далеко на півдні. Тепер вона зможе знайти його.

— Обійми мене, — дихав голос в дюймі від її лиця. Дженнсен лежала на спині. Усвідомлення цього здивувало

і схвилювало її. Дівчина не пам'ятала, щоб вона лягала на спину. Вона немов спостерігала за кимось іншим, хто зробив це. І тут вона виявила, що щось, що уособлює голос, вже стає на коліна між її широко розставлених ніг.

— Відмовся від своєї волі, Дженнсен, — воркував голос. — Відмовся від своєї плоті, і я звільню псів і допоможу тобі вбити Річарда Рала.

Все було обіцяно. І вона… теж обіцяна?

— Я… Я… — заїкалися вона, а сльози струмком лилися з очей.

— Обійми мене, і помста твоя. Ти зможеш вбити Річарда Рала. Обійми мене. Відмовся від своєї плоті. І від своєї волі.

Але вона була Дженнсен Рал. І плоть, і воля — її. І життя — теж її.

— Ні.

Сестри в колі вискнули від раптового болю І, затуливши вуха, завили подібно собакам.

Мерехтливі очі втупилися на Дженнсен. На обличчі примари знову заграла усмішка, і він присвиснув, оголивши вологі ікла.

— Здавайся, Дженнсен! — Голосно і владно рокотів голос, і дівчині здалося, що він може стерти її з лиця землі. — Відмовся від своєї плоті, відмовся від своєї волі. І ти отримаєш помсту. Ти отримаєш Річарда Рала.

— Ні, — відповіла вона, відхитнувшись назад. — Ні! Я відмовлюся від своєї плоті і волі, якщо така ціна за позбавлення світу життя від злочинного негдника Річарда Рала. Але я не зроблю цього, поки ти не віддасиш мені його.

— Угода? — Присвиснув голос. Вогонь в очах став червоним. — Ти смієш торгуватися зі мною?

— Така моя ціна. Звільни своїх псів. Допоможи мені вбити Річарда Рала. Коли я помщуся, я віддамся тобі.

Щось посміхнулося посмішкою, що нагадувало нічні кошмари.

Довгий тонкий язик змією пройшовся по тілу, від проміжжя до грудей — моторошним інтимним лизанням, — змусивши дівчину здригнутися всім єством.

— Угода укладена, Дженнсен Рал.

53

Фрідріх пробирався вздовж луки, порослої високою густою травою, намагаючись не думати про голод. Судячи з того, як бурчало в животі, спроба вдавалася слабо. Поруч з лугом розкинулося невелике озеро. Звичайно, риба могла б виправити становище, але її треба готувати, та до того ж спочатку зловити. Блукаючим поглядом він пройшовся по поверхні води. Зійшли б і жаб'ячі лапки. Звичайно, краще і швидше за все втамувало б голод сушене м'ясо. Фрідріх подумав про засохлий шматок пирога, який він дістане з сумки на привалі. Принаймні, у нього є хоч щось, чим можна буде підбадьоритися.

Подекуди низькоросла трава, що схилилася до поверхні озера, нагадувала зелену шкіру. В інших місцях стояли тихі зарості високого очерету. Сонце сідало за пагорб на іншій стороні озера, і на стежці, що бігла в тіні величних дерев, ставало похмуріше. Повітря, здавалося, завмерло, а в дзеркальній гладі води, позолоченій вечірніми променями сонця, відбивалося небо.

Дивлячись на тіні, що грають навколо, Фрідріх зупинився, розправив плечі, випрямив спину. Йому стало ясно, що пора дати відпочинок втомленим ногам, і він роздумував, чи не зупинитися тут. Побудувати курінь для ночівлі. Або принаймні дістати шматок пирога. Між дерев, порослих довгими патли тонкого моху, були видні темні калюжі стоячої води.

Горбиста місцевість була досить зручною для подорожі, за винятком тих ділянок, де стежка спускалася в низину. Там вона перетворювалася на важкопрохідне болото. Фрідріху зовсім не подобалися болота: при їх вигляді на нього хвилею накочувалися важкі спогади.

Він відмахнувся від хмари мошкари, що вилася навколо лиця, відтягнув лямки заплічного мішка, роздумуючи, як вчинити: чи поставити табір, або рушити далі. Незважаючи на те, що цей день не приніс йому нічого, крім утоми і прикрощів, довга дорога зробила його сильнішим, і тепер він з більшою легкістю, ніж спочатку, переносив труднощі свого нового життя.

В дорозі Фрідріх часто подумки розмовляв з Алтеєю. Він описував їй всі пейзажі, які йому траплялися на шляху: рельєф місцевості, рослинність, небо — в надії, що в потойбічному світі вона чує його і посміхається своєю золотою посмішкою.

Коли день добігав кінця, йому треба було вирішувати, що робити далі. Зараз з настанням темряви продовжувати шлях було небезпечно. Новий місяць був вузенький, і Фрідріх знав, що незабаром після вечірньої зорі настане практично повна темрява. Більше всього на світі він ненавидів повний морок, хоч око виколи, — це було найгірше. У такі години він почував себе жахливо самотнім.

Втім, на небі було ні хмаринки, так що принаймні хоч зірки будуть освітлювати землю. Але навіть коли світять зірки, по незнайомій місцевості важко подорожувати. В темряві можна запросто зійти зі стежки чи просто заблукати. А значить, вранці доведеться повертатися в пошуках стежки, і, врешті-решт, він даремно втратить час.

Спокійніше розбити табір. Вечір видався теплий, і можна буде не розводити багаття. Звичайно, його дуже хочеться розвести. Але вогонь може притягнути чужу увагу. Фрідріх толком не знав, хто може виявитися поблизу, а багаття в нічному лісі видно далеко. Так що краще його не розводити, незважаючи на той затишок, що воно створює. Так безпечніше. Вистачить і зірок над головою.

Однак, з іншого боку, якщо продовжити шлях, то, можливо, стежка скоро виведе його з багнистих низин і приведе на місце, більш підходяще для табору. Яке, по крайній мірі, не кишить зміями. Змії в пошуках тепла обов'язково підповзуть до сплячої на землі людини. Фрідріх абсолютно не збирався вранці виявити у себе під ковдрою згорнуту калачиком змію. Він поправив заплічний мішок. Поки світло, треба пройти ще трохи.

Не встиг він зробити й кроку, як почувся тихий звук. Він був ледве чутний, але в ньому було присутнє щось незрозуміле, і подорожній повернувся на північ, туди, звідки доносився звук.

Фрідріх ніяк не міг уявити, хто міг його видати: білка, жаба, пташка… Однак скільки він не прислухався, навколо знову стояла тиша. А потім звук повторився.

— Мабуть, я стаю старим для такого роду пригод, — пробурмотів Фрідріх.

Була й інша причина, що змушувала його рухатися вперед. Вона була набагато важливіша першої і полягала в тому, що він терпіти не міг зупинятися, опинившись так близько від мети. Звичайно, шлях попереду ще довгий — можливо, кілька днів: важко було сказати з більшою точністю, — однак могло виявитися, що мета подорожі набагато ближче. І в цьому випадку було б нерозумно зупинятися на ніч. Тепер час ставав визначальним фактором.

Тим не менш, на нічліг таки доведеться зупинитися. Але можна ще трохи пройтися. У нього достатньо часу до настання повної темряви, щоб розбити табір. Фрідріх вирішив, що буде йти вперед до тих пір, поки зможе чітко бачити стежку, а потім переночує на траві недалеко від озера. Звичайно, не велике задоволення — спати на відкритому місці, не знаючи точно, чи далеко він забрався в глиб Старого світу і чи не ходять по стежках нічні патрулі…

Він уникав заходити в міста, але намагався якомога точніше дотримуватися обраного маршруту. Правда, двічі маршрут довелося поміняти, оскільки мета його подорожі переміщалася. А кілька разів йому довелося докласти чималих зусиль, щоб уникнути зустрічей з військами. Опинившись перед солдатами Імперського Ордену, можна з легкістю стати мішенню для небажаних питань. Втім, незважаючи на те, що він викликав тут більше підозр, аніж коли прикидався фермером на батьківщині, Фрідріх знав, що його нинішній вигляд — літньої самотньої людини, мандрівника, — не викликав великих підозр у м'язистих молодих солдатів.

Однак з уривків розмов під час рідкісних відвідувань міст йому було добре відомо, що в Імперському Ордені катують людей, коли заманеться. Тортури відмінно допомагають, якщо потрібно точно дізнатися, до якої віри належить людина і чи винна вона. По-перше, людина підтверджує мудрі і справедливі підозри тих, хто катує. А по-друге, дає можливість дізнатися імена співучасників, чиї голови забиті «неправильними думками». Для жорстокого ката робота не закінчується ніколи…

Уже знайомий звук знову змусив Фрідріха обернутися і застигнути, прислухаючись і придивляючись. Небо, як і озеро, було бузкового кольору. Над стежкою висіли три величезних гілки, тихо і безмовно, ніби чекали моменту, коли стане досить темно і можна буде схопити мандрівника.

Зазвичай, ліси і справді повні різних тварюк, що ховаються вдень і виходять на полювання по ночах. Сови, миші, опосуми, єноти з настанням темряви починають активну діяльність. Подорожній зачекав, чи не повториться звук, але ніщо не порушувало тиші сутінків.

Фрідріх повернувся і прискорив крок. Можливо, якась тварина в пошуках корму рилась в лісовому килимі з гілок і листя. Подорожній додав крок, його подих почастішав. Він облизував пересохлі губи, але легше від цього не ставало. Тим не менш, незважаючи на спрагу, подорожній не збирався зупинятися, щоб попити води.

Він подумав, що вигадав казна-що. Просто шлях лежав по незвичайній країні, через дивний ліс. І до того ж починало сутеніти. Раніше він не був настільки вразливим і не шарахався від дивних шерехів в лісі, яких так боїться більшість людей. Довгий час вони з Алтеєю жили на болоті, і йому були добре відомі як по-справжньому небезпечні тварюки, так і досить безневинні створіння, зайняті виключно власним життям. Швидше за все тварина, що видає цей звук, належала до останніх…

Однак він знову зупинився і глянув через плече. Його не полишало моторошне почуття, що слідом хтось іде. І волосся на його потилиці стало дибки.

Подорожній пильно вдивився в напівтемряву, але знову нічого не побачив. Тут було два пояснення: або щось за його спиною веде себе дуже тихо, або у Фрідріха занадто багата уява.

Як би там не було, серце часто стукало в грудях. Він додав кроку. А раптом, якщо піти швидше, прямо сьогодні і доберешся до мети своєї подорожі! Добре б! Тоді не треба буде ночувати одному в цьому лісі…

Він знову глянув через плече.

З темряви на нього дивилися очі.

Це настільки налякало Фрідріха, що він рвонувся вперед. І тут же розтягнувся на землі. Поповз, намагаючись повернутися обличчям до стежки, став на карачки…

Таємничі очі як і раніше стежили за ним. Ні, він їх не придумав. Пара жовтих палаючих очей дивилася з темряви похмурого лісу.

А потім Фрідріх почув низьке виття, і чудовисько вискочило на луг між лісом і озером. Це був величезний, в два рази більше звичайного, вовк, з широченними грудьми і бичачою шиєю. Він зробив кілька обережних кроків, притиснувши голову низько до землі і все так само не спускаючи з подорожнього палаючих очей.

Чудовисько явно підкрадається до своєї здобичі.

З криком Фрідріх скочив на ноги і помчав до озера. Якби у нього були крила, він би полетів. Що значить вік, коли людиною оволодіває такий жах!.. Швидкий погляд через плече, і… Чудовисько неслося за ним, стрімко скорочуючи відстань.

А за ним — о жах! — В темряві лісу світилася ще одна пара палаючих очей.

Вовки вийшли на нічне полювання.

А Фрідріх став їх здобиччю.

Перший звір з такою силою обрушився йому на спину, що подорожній, мимоволі видихнувши, впав на землю і зі стогоном проїхав по прибережному болоті. Ричачи і брязкаючи зубами, чудовисько знову кинулося вперед.

І Фрідріх вже бачив себе розірваним на частини.

54

Захоплений шаленим бажанням втекти, Фрідріх закричав від жаху. Прямо над його плечем чудовисько з риком рвало на шматки його заплічний мішок. І тепер мішок виявився єдиною перешкодою між Фрідріхом і величезною смердючою пащею. Вовк придавив подорожнього до землі своєю величезною вагою, і той не міг не те що втекти, але навіть рушити ногою.

Однак руки його були вільні. З відчайдушним зусиллям Фрідріх підсунув під себе праву, намагаючись дістати ніж. Як тільки пальці намацали руків'я, він висмикнув ножа з піхов і встромив чудовиську в плече. Удар прийшовся в кістку, залишивши на плечі лише подряпину. Фрідріх вдарив знову, але цього разу і зовсім промахнувся. Однак ніж немов додав йому сил, і Фрідріх почав завдавати ударів і вивертатися від зубів. І весь час шукав можливості втекти.

Нарешті, це майже вдалося: вовк отримав хорошу подряпину і злегка сторопів. Але тут у бійку вступила ціла зграя.

Фрідріх завив, завдаючи ударів ножем направо і наліво і намагаючись вільною рукою захистити обличчя. Йому навіть вдалося піднятися на ноги, але тільки для того, щоб його звалило на землю інше страховисько.

Фрідріх побачив, як з бічної кишені мішка, який він сам колись пришив, вивалилася книга — гострі зуби розпороли тканину. Звірі тут же кинулися до неї. Тварюка, що розірвала кишеню, схопила книгу в зуби, як собака зайця, і заходилася мотати головою. Ніби намагалася переламати здобичі хребет…

На Фрідріха, голосно ричачи і оголивши білі ікла, кинулася інша тварюка, але тут голова її відлетіла від тулуба, і гаряча кров бризнула в обличчя Фрідріху. Трапилося щось настільки несподіване, що подорожній сторопів.

— У воду! — Крикнув хтось. — Стрибайте у воду!

У Фрідріха не було наміру стрибати у воду. Йому зовсім не хотілося мати справу з цими лютими тваринами у воді. Загнати людину в воду і там з ним розправитися було улюбленим трюком болотних чудовиськ. І саме останнє, що могло прийти йому в голову, — це лізти в воду…

Здавалося, світ зійшов з розуму. Сталь мелькала у Фрідріха перед лицем, над головою, праворуч і ліворуч, зі свистом розтинаючи повітря, розрубуючи чудовиськ на частини перш, ніж вони встигали підібратися до нього. Димлячі, слизькі нутрощі вивалювалися на землю, шльопаючи його по ногах.

Високий чоловік крутився навколо Фрідріха. Його меч рубав і колов з зачаровуючою грацією.

А з лісу виходили все нові і нові звірі. З лякаючою швидкістю і страхітливою рішучістю вони кидалися на людину, що підносилася над Фрідріхом. В їх стрибках відчувалася якась дика приреченість. Потім поруч з'явився ще один чоловік з мечем в руках. Фрідріху здалося, що був ще й третій, але в лютій метушні було важко розібрати, скільки чоловік прийшло йому на допомогу. Хрипкий рев, пронизливе виття, моторошний вереск — оглушали. І коли один із звірів таки обрушився на нього, Фрідріх завдав йому удару ножем і тільки після цього помітив, що чудовисько вже обезголовлено.

Коли в бійку вступив другий незнайомець, перший відступив убік, схопив Фрідріха за комір і, крякнувши, жбурнув в озеро. Все сталося так швидко, що колишній позолотник ледве встиг набрати в легені повітря.

Він швидко занурювався у воду, не в силах відрізнити в темній глибині верх від низу.

Однак незабаром він сплив, ловлячи відкритим ротом повітря, і, безладно борсаючись, став рухатися до берега. Торкнувся ногами мулистого дна, підняв голову над поверхнею води. На його превеликий подив, жодне з чудовиськ не кинулося до нього.

Кілька вовків нишпорили по березі, іноді зупиняючись, але явно не висловлюючи бажання заходити в воду, незважаючи на голод, який змусив їх напасти на людину. Зміркувавши, що жертва виходити з води не збирається, вони повернулися на місце сутички, де їх зустріла величезний людина з мечем.

Звірі кидалися на нього відразу з трьох боків, жорстока сутичка бушувала зі страшною силою, і незнайомець одного за іншим відправляв атакуючих на той світ — обезголовленими, заколотими, розрізаними на шматки.

Сутичка закінчилася раптово. Темна постать повернулася, відрубала голову чудовиську, коли воно летіло в стрибку на другого незнайомця, і несподівано стало тихо. Було чути лише важке дихання трьох людей, що стояли на стежці.

Переступивши через купу нерухомих тіл, вони стомлено опустилися на берег.

— З вами нічого не трапилося? — Запитав один з них, той, хто врятував життя Фрідріха.

В голосі його все ще звучав відгомін жахливої різанини, а на закривавленому мечі грали відблиски місячного світла.

Тремтячий і приголомшений Фрідріх, відчувши раптову слабкість, зробив кілька кроків до берега і встав по пояс у воді навпроти своїх рятівників. Вода струмками стікала з нього.

— Так, дякую вам. А чому ви кинули мене в озеро?

Чоловік запустив пальці в густе волосся:

— Тому що гончі серця ніколи не йдуть у воду. Це було найбезпечніше місце.

Фрідріх стримав зітхання, дивлячись на темні трупи собак:

— Не знаю, як вам і дякувати. Ви врятували мені життя.

— Ну, я теж не люблю цих собак. Їм вдалося подарувати мені в інший час кілька відмітин.

Фрідріх побоявся запитати, де ж незнайомцю довелося зустрітися з такими страшними створіннями.

— Ми помітили, що вони переслідують вас, — новий голос належав жінці. — І коли собаки напали, ми злякалися, що не встигнемо добігти.

Фрідріх перевів погляд на фігуру, яка сиділа посередині, і тільки тепер роздивився її довге волосся.

— Але… що це за гончі серця? — Погляд трьох пар очей зупинився на ньому.

— А ось це найважливіше питання, — вимовив нарешті перший незнайомець тихим, спокійним, але владним голосом. — І чому вони взагалі тут з'явилися. Ви можете припустити, чому вони переслідували вас?

— Ні, пане. Я таких чудовиськ ніколи не бачив.

— З тих пір як я бачив їх востаннє, теж немало часу пройшло, — стурбовано вимовив чоловік.

Фрідріх був майже впевнений, що він збирається розповісти йому про собак, але той запитав:

— Як вас звуть?

— Фрідріх-позолотник, пане. Єдине, що я можу зробити, — дякувати вам усе своє життя. Мене давно так не лякали. А може, й ніколи.

Він вдивлявся в обличчя співрозмовників, але в темряві розгледіти їх риси було практично неможливо.

Перший незнайомець поклав руку на плече жінки, що сиділа посередині, і пошепки запитав, чи все в порядку. Та у відповідь легенько ляснула його по плечу. Цей жест показав Фрідріху, що між ними близькі стосунки. Третій незнайомець мовчки кивнув першому.

Це було занадто не схоже на солдатів Імперського Ордена. Тим не менш, на цій дивній землі завжди була присутня небезпека.

— Можна запитати, як вас звуть, пане?

— Річард.

Фрідріх обережно ступив уперед. Але, дивлячись на мовчазну трійцю, що спостерігає за ним, він побоявся вийти з води і підійти ближче.

Річард розсік мечем водну гладь, споліскуючи лезо. Витерши насухо обидві сторони об штани, він вклав клинок у піхви. У неяскравому світлі Фрідріх розгледів їх, блискучі, оброблені золотом і сріблом, що висіли на перев'язі, перекинутій через праве плече Річарда. Фрідріх точно пам'ятав, що десь бачив ці піхви і перев'язь. Він займався ремеслом все своє життя, і до того ж помітив витончений знак Благодаті з чимось на зразок пелюсток.

Щоб володіти мечем з такою майстерністю, потрібна величезна спритність. В руках Річарда він здавався продовженням його тіла. Фрідріх дуже добре запам'ятав меч, який був у руках людини в той день. Буде дивно, якщо меч незнайомця виявиться тою ж самою зброєю…

Річард ногою піддівав трупи собак, щось розшукуючи. Нарешті він нагнувся і підняв вишкірену голову. Фрідріх побачив, що у чудовиська щось затиснуте в зубах. Річард смикав за предмет, але мертві зуби міцно тримали його. Поки він возився з щелепами собаки, Фрідріх зрозумів, що це була його книга. Собака витягнула її з заплічного мішка.

— Вибачте, з книгою… все в порядку?

Річард відкинув собачу голову, вона з глухим стуком впала на землю і покотилася по траві. Чоловік вдивлявся в обкладинку, на яку падав неяскравий місячне світло.

Рука з книгою повільно опустилася, і він перевів погляд на Фрідріха, який все ще стояв по пояс у воді.

— Я думаю, вам доведеться розповісти мені, хто ви і чому тут опинилися, — вимовив Річард.

Жінка піднялася, вловивши в його голосі похмурі інтонації.

Фрідріх відкашлявся і, придушивши занепокоєння, сказав:

— Як я вже говорив, я — Фрідріх-позолотник. — Він вирішив використовувати натяки. — Я шукаю людину, знайому з одним старим, якого, як мені відомо, звуть Натан.

Річард на мить завмер:

— Натан? Високий такий? З сивим волоссям до плечей? І багато про себе уявляє? — Його голос звучав вже легковажно.

Остання фраза змусила Фрідріха з полегшенням посміхнутися. Узи послужили йому гарну службу. Він зігнувся, як тільки можна було зігнутися, стоячи по пояс у воді.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі…

Лорд Рал почекав, поки Фрідріх, нарешті, розпрямиться і простяг до нього руку.

— Вилазьте з води, майстер позолотник, — м'яко сказав він.

Фрідріх був трохи збентежений тим, що лорд Рал простягає йому руку допомоги, але вчепився на неї і вийшов з води. І тут же, зігнувшись, впав на коліна:

— Лорд Рал, моє життя належить вам.

— Спасибі, майстер позолотник. Я поважаю твою щирість, але твоє життя належить тільки тобі, і більше нікому, включаючи і мене.

Фрідріх здивовано втупився в нього. Він ніколи не чув, щоб хто-небудь говорив настільки неймовірні і дивовижні слова, як лорд Рал.

— Пане, будь ласка, ви не могли б називати мене Фрідріхом?

Лорд Рал розсміявся. Настільки легкого і приємного сміху Фрідріху не доводилося чути. При цих звуках усе всередині починало посміхатися разом з ним.

— Якщо ти будеш називати мене Річардом…

— Вибачте, лорд Рал… Боюся, у мене не вийде. Все своє життя я провів при лорді Ралі і я вже занадто старий, щоб змінитися.

Лорд Рал заклав палець за широкий ремінь:

— Розумію, Фрідріх, але зараз ми знаходимося далеко в Старому світі. Якщо ти скажеш тут «лорд Рал» і хтось тебе почує, у нас з'явиться маса неприємностей. Тому я буду дуже вдячний, якщо ти будеш називати мене Річардом.

— Я постараюся, лорд Рал.

Лорд Рал простягнув руку в бік жінки:

— А це Мати-сповідниця, Келен, моя дружина. Фрідріх знову впав на коліна, опустивши голову:

— Мати-сповідниця…

Він толком не знав, як годиться вітати таку жінку.

— Запам'ятай, Фрідріх, цей титул теж може накликати біду на всіх нас, — вимовила Мати-сповідниця так само сердито, як і лорд Рал, але її голос належав жінці люб'язній і сердечній.

Більш приємного голосу Фрідріху чути ніколи не доводилося: цей чистий звук зачаровував усе його єство. Одного разу він бачив її в палаці, і цей голос відмінно запам'ятав.

Фрідріх кивнув:

— Так, пані.

Він подумав, що ще може навчитися називати Річардом лорда Рала, але навряд чи зуміє називати цю жінку інакше, ніж Мати-сповідниця. Просте ім'я — Келен — здавалося йому привілеєм, якого він недостойний.

Лорд Рал представив і третього незнайомця:

— А це наш друг Кара. Не дозволяй їй лякати себе, а то вона розсердиться. Вона — не тільки наш друг, але й прекрасний захисник, який перш за все дбає про нашу безпеку. — Річард дивився кудись крізь неї. — Хоча деколи від неї буває більше проблем, ніж допомоги.

— Лорд Рал, — сказала Кара. — Я ж казала, що це була не моя помилка. Я нічого не могла зробити.

— Але саме ти доторкнулася.

— Так… Але звідки ж мені було знати?

— Я попереджав, однак тобі знадобилося помацати.

— А як я могла залишити це? Як?

Фрідріх не зрозумів жодного слова з цієї перепалки. Але навіть в майже повній темряві він побачив, як Матір-сповідниця посміхається і поплескує Кару по плечу.

— Все добре, Кара, — втішаюче шепотіла вона.

— Ми що-небудь придумаємо, Кара, — додав лорд Рал. — У нас ще є час.

Несподівано він став серйозним. Хід його думок був настільки ж швидкий, як і удари меча в бою. Він помахав книгою:

— Собаки прийшли за нею.

Фрідріх здивовано звів брови:

— Справді?

— Так. Але і ти міг не закінчити хорошу справу.

— Звідки ви знаєте?

— Гончі серця не нападають на книги. Вони повинні вирвати твоє серце. З іншою метою їх не посилають.

— Так ось чому їх називають гончі серця…

— Але це тільки одна версія. Відповідно до іншої, вони шукають свою жертву по звуку серця, що б'ється, ти тільки поглянь на ці великі круглі вуха. Коротше, я ніколи не чув, щоб собаки полювали за книгою, коли поруч б'ється серце.

Фрідріх кивнув на книгу:

— Лорд… вибачте, Річард… Натан відправив мене сюди з цією книгою. Він надає їй величезного значення. Гадаю, він правий.

Лорд Рал відвернувся від собачих трупів, розкиданих по землі. В голосі його зазвучала прихована злість.

— Натан занадто багатьом речам надає величезного значення. А особливо — пророцтвам.

— Але тут Натан був упевнений…

— Він завжди впевнений. Раніше він мені допомагав, я не заперечую. — Лорд Рал труснув головою. — Але з самого початку від пророцтв було більше шкоди, ніж користі. Не хочу про це й думати. Поява гончих серця означає, що ми раптово піддалися смертельній небезпеці. Мені не хочеться до своїх проблем приєднувати ще пророцтва Натана. Багато хто вважає пророцтво даром, але я дотримуюся думки, що від них краще триматися подалі.

— Розумію, — сказав Фрідріх, сумно посміхаючись. — Моя дружина була чаклунка. У неї був дар пророцтва. Іноді вона називала його своїм прокляттям. — Усмішка повільно зійшла з його обличчя. — Іноді мені доводилося підтримувати її: бувало, вона плакала, побачивши пророкування, яке не могла змінити.

Настала незручна тиша. Лорд Рал дивився в обличчя позолотника:

— А потім вона померла?

Фрідріх тільки стиснувся від болю, яку заподіюють іноді спогади.

— Прийми мої співчуття, Фрідріх, — тихо сказав лорд Рал.

— І мої, — гірко прошепотіла Мати-сповідниця. Вона повернулася до чоловіка, стискаючи його руку. — Річард, я знаю, що немає часу на пророцтва Натана, але навряд чи нам вдасться не звертати увагу на появу собак.

Погляд лорда Рала був наповнений стражданням.

— Я знаю.

— І що ти збираєшся робити?

У слабкому світлі зірок Фрідріх бачив, як той хитає головою.

— Будемо сподіватися, що до теперішнього часу це змогли затримати. Нам потрібно якомога швидше розшукати Ніккі. Будемо сподіватися, у неї є ідеї.

Мати-сповідники погодилася, що його слова розсудливі. Навіть Кара згідно кивнула.

— Ось що я скажу вам, Фрідріх, — почала Мати-сповідниця. В її спокійному голосі відчувався сильний характер. — Ми якраз збиралися розбити табір. Після зустрічі з гончими вам краще декілька днів провести з нами. Хоча б до тих пір, поки ми не зустрінемося з друзями. Так і ви будете в більшій безпеці. У таборі докладно розповісте нам, що все це значить.

— Я прислухаюся до того, що потрібно Натану, але не більше, — промовив лорд Рал. — Натан — чарівник. Він вирішує власні проблеми. А у нас достатньо своїх. Спочатку давайте розіб'ємо табір де-небудь в безпечному місці. По крайній мірі, я перегляну цю книгу: вона більш-менш в хорошому стані. Ти поясниш мені, Фрідріх, чому Натан надає всьому цьому такого великого значення. Але позбав мене задоволення вислуховувати пророцтва.

— А пророцтва якраз немає, лорд Рал. І ось цей недолік — відсутність пророцтва — і є справжня проблема для Натана.

Лорд Рал показав на трупи:

— Ось проблема, яка потребує негайного вирішення. Нам краще знайти місце в болоті, оточене водою, якщо хочемо побачити світанок. Там, звідки вони прийшли, знайдеться ще багато таких.

Фрідріх, нервуючи, подивився в темряву:

— А звідки вони прийшли?

— З пекла, — відповів лорд Рал.

Фрідріх розкрив рот від подиву:

— З пекла? Ви думаєте, це можливо?

— Пояснення тільки одне, — тихо промовив лорд Рал, але голос його був страшний від жахливого знання. — Гончі серця — це стражники пекла, собаки Володаря. Тут вони тільки тому, що в завісі між життям і смертю зроблений пролом.

55

Четверо подорожніх йшли вниз по стежці, що вела в темряву ростучого в низині лісу.

Крокуючи за Матір'ю-сповідницею, Фрідріх вдався до роздумів про нестійкість завіси між світами життя і смерті. Існування завіси не викликало у нього сумнівів. Останню частину життя Алтея була нерозривно пов'язана з Благодаттю, яку використовувала для пророкувань, і часто розповідала чоловікові про це. І відкрила йому достатньо, щоб він повірив у взаємодію світів.

— Лорд Рал, думаю, ваші слова про появу пролому в завісі, що розділяє світ мертвих і світ живих, можна пов'язати з причиною, яка змусила Натана відправити мене з цією книгою до вас. Він зовсім не хотів, щоб ви допомогли йому — інакше б він не послав мене з книгою, — він хотів допомогти вам.

Лорд Рал пирхнув зі сміху:

— Правильно, саме так він все і пояснить. Що він усього лише хотів допомогти нам.

— Однак я думаю, що те, що відбувається, має відношення до вашої сестри.

Супутники Фрідріха різко зупинилися.

Лорд Рал і Мати-сповідниця повернулися до нього, і навіть у темряві колишній позолотник розгледів, як широко відкрилися їхні очі.

— У мене є сестра? — Прошепотів лорд Рал.

— Так, лорд Рал, є, — відповів Фрідріх, вельми здивований, що Річард цього не знає. — Зведена, взагалі-то. Вона, як і ви, — нащадок Даркена Рала.

Річард схопив його за плече:

— У мене справді є сестра? Що ти знаєш про неї?

— Так, лорд Рал, молодша вас. Я бачив її.

— Бачив її? Фрідріх, та це ж здорово! На кого вона схожа? Скільки їй років?

— Трохи молодша вас, лорд Рал. Мені здається, трохи за двадцять.

— І як, толкова? — Посміхаючись, запитав Річард.

— Боюся, навіть занадто.

Лорд Рал радісно розсміявся:

— Повірити не можу! Келен, хіба це не прекрасно? У мене є сестра.

— Не можу з вами погодитися, — насупилася Кара, перш ніж Мати-сповідники встигла вимовити хоч слово. — Я в цьому нічого хорошого не бачу!

— Кара, ну як ти можеш так говорити? — Вигукнула Мати-сповідниця.

— Нагадати вам обом про ті проблеми, які обрушилися на нас разом з появою Дрефана, зведеного брата лорда Рала? — Нагнулася до неї Кара.

— Не треба, — явно згадавши щось сумне, відповів Річард.

Всі замовкли.

— Що трапилося? — Нарешті зважився запитати Фрідріх.

З палаючими очима Кара схопила його за комір і різко рвонула на себе, від чого позолотник ледь не задихнувся.

— Цей паршивець мало не вбив Мати-сповідницю! І лорда Рала! Мало не вбив мене! Він убив безліч наших людей. Він вбивав людей, як насіння лускав. Сподіваюся, що Володар навічно помістить Дрефана Рала в холодну темну нору. Якби ти знав, які страждання він заподіяв Матері-сповідниці…

— Досить! — Тихо, але владно промовила Келен, м'яко торкнувшись руки Кари.

Кара відпустила комір Фрідріха з явним небажанням, все ще палаючи злістю.

Тепер Фрідріх на власному досвіді зрозумів, чому ця жінка служила охоронницею лорда Рала і Матері-сповідниці. Навіть якби він не бачив її очей, він відчув би їх погляд — погляд хижака.

Пронизливий погляд цієї жінки проникав в глибини людської душі і вирішував долю людей. Ця жінка володіла не лише бажанням, але і здатністю діяти, коли виникала необхідність.

Фрідріх це добре знав, бо часто зустрічав їй подібних у Народному Палаці. Коли рука Кари вислизнула з-під плаща і схопила його за комір, він розгледів на ланцюжку навколо зап'ястя ейдж. Перед ним була Морд-Сіт.

— Мені дуже шкода, що так вийшло з вашим братом, але не думаю, що Дженнсен заподіє вам зло, — відповів Фрідріх.

— Дженнсен, — прошепотів Річард, вперше вимовляючи ім'я тієї, про чиє існування кілька хвилин тому він і не здогадувався.

— Насправді Дженнсен вас панічно боїться, лорд Рал.

— Боїться мене? З чого б їй мене боятися?

— Вона вважає, що ви її переслідуєте.

Лорд Рал недовірливо глянув на позолотника:

— Я переслідую? Та як же я можу її переслідувати? Адже я тут, в Старому світі.

— Вона думає, що ви хочете вбити її, що ви послали людей, які за нею полюють. Річард якийсь час мовчав, ніби оглушений — всяка подальша новина була неймовірніша попередньої.

— Але… я навіть не знав про її існування. Чому ж я хочу вбити її?

— Тому що вона не володіє даром.

Лорд Рал навіть головою затряс, намагаючись зрозуміти, про що йому тлумачить Фрідріх.

— І що з того? У багатьох людей немає дару. Фрідріх вказав на книгу в руці лорда Рала:

— Думаю, Натан надіслав цю книгу в якості пояснення.

— Пророцтва не здатні нічого пояснити.

— Знаєте, лорд Рал… Розумієте, я досить багато знаю про пророцтва від своєї дружини. Натан пояснив, наскільки пророцтвам необхідна вільна воля, і саме тому ви так рішуче налаштовані проти них. Ви — людина, яка привносить вільну волю, щоб підтримати рівновагу магії пророцтва. Він сказав, що в пророцтві не було сказано, що саме я повинен був доставити вам книгу. Я вирішив зробити це з власної волі.

Лорд Рал в темряві розглядав книгу.

— Натан іноді нестерпний, але я знаю, що це друг, який не раз допомагав нам, — пом'якшав він. — Іноді його допомога обертається неприємностями, але, навіть будучи не згодним з його рішеннями, я знаю, що він приймає їх з благими намірами.

— Лорд Рал, більшу частину свого життя я любив одну чаклунку. Я знаю, наскільки заплутаними можуть виявитися ситуації, подібні до цієї. Якби я не повірив Натану в даному конкретному випадку, то не пішов би в такий довгий шлях.

Деякий час Річард оцінююче дивився на позолотника.

— А Натан пояснив, що це за книга?

— Він розповів мені, що книга оповідає про велику війну, яка велася багато століть тому. Чарівник знайшов її в Народному Палаці, переривши тисячі полиць, і, як тільки книга опинилася в його руках, попросив мене віднести її вам. Він сказав, що часу настільки мало, що його не варто витрачати на переклад. І тому Натан навіть не знає, про що вона.

Лорд Рал дивився на книгу з усе зростаючим інтересом.

— Не знаю, чи багато користі ми від неї отримаємо. Собаки її сильно погризли. Ймовірно, у них був досить серйозний привід.

— Річард, а що хоча б написано на обкладинці? — Запитала Мати-сповідники.

— При світлі зірок мені вдалося розгледіти тільки, що це на древнєд'харіанському. Начебто тут розповідається про Створення Світу.

— Ви маєте рацію, лорд Рал. Натан прочитав мені заголовок. — Фрідріх повернув книгу. — Тут, на обкладинці, золотими літерами написано: «Стовпи Творіння».

— Чудово, — пробурмотів лорд Рал, але здавалося, його засмутила ця назва. — Давайте-но знайдемо безпечне місце і розіб'ємо табір. Мені зовсім не хочеться, щоб в темряві, на відкритому місці, на нас накинулися гончі серця. Розведемо маленьке вогнище, і, можливо, мені вдасться зрозуміти, чи може ця книга бути хоч у чомусь нам корисною.

— Ви щось знаєте про Стовпи Творіння? — Запитав Фрідріх.

— Так, — обернувшись, стурбовано відповів лорд Рал. — Я чув про них. Натан прийшов із Старого світу. Думаю, йому про них теж добре відомо.

Стежка пішла вгору по горбу. Фрідріх в замішанні почухав підборіддя:

— А який зв'язок між Стовпами Творіння і Старим світом?

— Стовпи Творіння знаходяться в центрі безлюдній пустелі. — Лорд Рал показав на південь. — Не дуже далеко звідси і трохи в стороні від нашого шляху. Не так давно ми були поруч з ними. Нам довелося перетнути кордони цього місця, і слідом за нами йшли якісь темні особи.

— Їх закривавлені кості сохнуть в пустелі, — з явним задоволенням відмітила Кара.

— На жаль, це коштувало нам коней: тому ми і йдемо пішки. Але принаймні, ми втекли, прихопивши з собою власні життя.

— Пустеля… але, лорд Рал, моя дружина говорила, що Стовпи Творіння це ще й…

Фрідріх замовк і зупинився: щось поруч із стежкою привернуло його увагу. У тьмяному нічному світлі на тлі світлої пилу лежав знайомий темний силует, при вигляді якого у позолотника застукало серце.

Він присів навпочіпки і помацав річ рукою. На його подив, це було якраз те, про що він подумав. Взявши її в руки, Фрідріх ще раз переконався в цьому. На ній була знайома заштопана дірка, яку він одного разу поспіхом зробив гострим зубилом.

— Що трапилося? — Підозріло запитав лорд Рал, уважно вдивляючись в навколишню темряву. — Чому ти зупинився?

— Що ви знайшли? — Запитала Мати-сповідниця. — Я нічого не помітила.

— І я теж, — сказав лорд Рал.

Придушивши зітхання, позолотник поклав на долоню шкіряний мішечок. Відчувалося, що в ньому лежать монети і, судячи по вазі, золоті.

— Це мій, — остовпіло прошепотів Фрідріх. — І як він умудрився тут опинитися?

Він не міг стверджувати, що золото належало йому, хоча це і було можливо. Але цим шкіряним мішечком він користувався протягом десятиліть мало не щодня — зберігав у ньому маленьке зубило.

— І що він тут робить? — Запитала Кара, нишпорячи кругом очима.

Ейдж висів на її зап'ясті.

Фрідріх стояв, все ще дивлячись на свій мішечок.

— Його вкрала людина, яка… я в цьому впевнений… яка винна в смерті моєї дружини.

56

Ну що за біда?

Обі насилу вірилося, що він загубив свій гаманець з грошима. Він завжди був таким обережним. Його просто роздирало від злості. Але тут прийшла думка, і справа почала виглядати зовсім по іншому. Можливо, руку приклав небудь хитрий злодюга або жінка-злодійка. Адже завжди хто-небудь полює за його грошима. Невже всіх цих тупих людців турбують лише гроші? Після всіх недавніх нещасть жадібні заздрісні люди знову намагаються відібрати у нього з такою працею зароблене майбутнє. Обі добре пам'ятав, що людина його положення завжди повинна бути обережною. І зараз йому важко вірилося, що він міг проявити необережність.

Він поспішно нишпорив по кишенях, за пазухою, в штанах. Всі його гаманці, що зберігали величезне багатство, були на місці, там, куди він їх поклав. Тоді він припустив, що гаманець, який валяється на дорозі, можливо, йому й не належав. Ну хіба мало хто зронив гаманець саме тут?

Але, перевіривши халяви чобіт, він виявив, що один з гаманців все-таки пропав. Киплячи від злості, Обі перевірив шкіряний ремінець, який зазвичай прив'язував до щиколотки. Тепер ремінець був розв'язаний.

Хтось вкрав його гаманець з грошима.

Він спостерігав з-за дерев за чотирма людьми. Його брат Річард і братова симпатична жіночка обернулися до людини, яка знайшла гаманець — гаманець Обі, повний грошей.

— Його вкрала людина, яка… я в цьому впевнений… яка винна в смерті моєї дружини, — почув Обі слова старого.

У Обі відвисла щелепа. Так це був чоловік болотної відьми, тієї самовдоволеної чаклунки, яка відмовилася відповідати на його, Обі, питання.

Обі знав, що все це — смішний збіг. Він абсолютно точно це знав.

— Не чіпай! — В один голос закричали Річард Рал і Мати-сповідниця.

— Біжіть! — Пронизливо зойкнула інша жінка.

Обі дивився, як вони мчать подібно до переляканих оленів. Він зрозумів, що голос з'явився не просто так. Голос використовував щось, що належить людям, щоб дістатися до них, — Обі здогадався. Він подивився по сторонах на палаючі жовті очі, що спостерігали за ним, і усміхнувся.

Повітря здригнулося, ніби в землю в тому місці, де лежав гаманець з грошима, вдарила блискавка. Собаки завили. Обі, заткнувши вуха пальцями, нишком спостерігав, як лілові хвилі розходяться подібно колам на воді, коли він кидав у ставок мертву тварину.

В один момент, не встигнувши ні охнути ні зітхнути, люди були збиті з ніг якоюсь грубою силою.

Кільце фіолетового світла, все розширюючись, мчало з немислимою швидкістю. Вітер відкинув волосся Обі назад, коли кільце пройшло через нього, залишаючи слід на землі — м'яку, пухнасту пелену дивного фіолетового диму.

Здогадка Обі підтвердилися. Голос зробив щось грандіозне. З захопленням Обі намагався вгадати, що буде далі.

На місці події було спокійно. Тим не менш Обі деякий час почекав. Він хотів переконатися, що люди не встануть. І тільки потім він вийшов, нарешті, зі свого притулку, де голос наказав йому почекати.

А тепер голос його підганяв. Собаки стояли поблизу, спостерігаючи, як Обі швидко крокує по покритому димом простору. Більш дивного диму йому не доводилося бачити — м'який, мерехтливий, фіолетовий, трохи з синявою. А коли Обі побіг, дим не клубочився під його кроками. Ноги проходили крізь нього, не збовтуючи, як ніби все відбувалося в іншому світі, і ніби тепер він був не тут, а теж в іншому світі. Хоч і на тому ж самому місці…

Четверо подорожніх лежали на землі там, де впали. Обі обережно нахилився, залишаючись на безпечній відстані. Люди дихали, але дуже повільно. Їх очі були відкриті. Навряд чи вони бачили його. Він повів рукою, але жоден не відреагував.

Обі схилився над Річардом Ралом, пильно вдивляючись у його спокійне обличчя. Опустив руку нижче, прямо на немигаючі очі брата. Той залишився абсолютно нерухомим.

При світлі зірок було погано видно, але Обі ясно побачив у цих очах те, що бачив у дзеркалі. При вигляді настільки схожої на нього людини Обі охопило дивне почуття. Як при вигляді привида… Хоча він, Обі, більше походив на матір. Це було так схоже на неї — мріяти, щоб він був більше схожий на неї, а не на батька. Ця жінка була моторошно егоїстичною. Вона намагалася постійно знущатися з його високого положення, навіть з того, як він виглядає. Самозакохана сука…

А Річард обманом зайняв місце, яке по праву належить Обі, яке батько хотів залишити йому. Зрештою, у Обі і у Даркена Рала були ті особливі якості, якими Річард не володів…

Перевірка показала, що старий чоловік болотної відьми теж дихає. Обі дістав гаманець з грошима і похитав ним перед широко розкритими очима Фрідріха. Природно, відповіді не послідувало. Обі прив'язав гаманець назад до щиколотки — голос дав саме таку пораду.

Обі абсолютно не хвилювало, що в цьому трюці голос використав його гроші. Адже судячи з того, що голос для Обі зробив — краса, невразливість і все інше, — Обі не доведеться шкодувати про надану голосом підтримку ні зараз, ні потім. І так до тих пір, поки це не стане звичкою.

Біля жінки, що супроводжувала брата і братову дружину, лежала на траві знайома штуковина. Це був такий же дивний прут, який носила на зап'ясті Ніда з палацу. Обі зрозумів, що перед ним Морд-Сіт. Він стиснув її груди. Реакції не було. Вишкірившись і злегка повагавшись, молодик потискав Морд-Сіт ще раз. Ух, як захотілося!.. Обі відразу придумав, що робити далі. Ідея зворушувала.

Але він знав, що тут, під рукою, є дехто й покраще Морд-Сіт. І він підійшов до цієї жінки. Братова дружина, яку називали Матір-сповідниця, лежала на землі, і взяти її було легко і просто. Хіба це не кращий спосіб восторжествувати справедливості?

Обидва влігся на неї, однак посмішка його тут же змінилася благоговінням — настільки ця жінка була прекрасна. Вона лежала на спині. Одна рука її була відкинута в сторону, ніби вказуючи на південь, інша недбало лежала на животі. А очі дивилися в нікуди.

Обі обережно провів тильною стороною руки по її щоці. Вона була ніжною, як пелюстка троянди. Обі відкинув пасмо волосся з її обличчя, щоб краще розглянути риси. Губи Матері-сповідниці були злегка розкриті.

Обі нагнувся до неї, торкнувся м'яких губ, провів рукою по тілу, приголубив спочатку одну, а потім іншу грудку, проте жінка і не думала показувати, наскільки вона захоплена його ніжними дотиками.

Тоді Обі дмухнув у її напіврозкриті губи, але вона знову не відреагувала. Схоже, вона розігрує його, перевіряє. От зарозуміла сука!..

Втім, поспішати нікуди. Вона не втече. Безсумнівно це — подарунок голосу. Обі закинув голову і зареготав, дивлячись у небо. Зірки були свідками його захоплення, а собаки спостерігали за ним зі своїх укриттів.

Посміхаючись, Обі знов нахилився над дружиною лорда Рала, вдивився в її очі. Напевно їй було нудно зі своїм чоловіком, і вона готова до захоплюючої і ризикованої любовної гри. Чим більше Обі думав про це, тим більше переконувався, що ця жінка повинна належати йому. Адже її господар — лорд Рал. Що ж, коли Обі стане новим лордом Ралом, він мимоволі повинен буде зробити її своєю дружиною.

А він безсумнівно стане лордом Ралом: голос не раз говорив йому про таку можливість.

Обидва розглядав форми тіла жінки, її гнучкий стан. Він хотів її. Всі останні дні він виконував вказівки голосу, і у нього абсолютно не було часу на жінок. Голос гнав і гнав його вперед. Але ось нарешті і для Обі настала пора насолодитися жінкою. Рука його моторно забігала по тілу Матері-сповідники, і він вже смакував задоволення.

Однак Обі абсолютно не подобалося, що за ним спостерігають. Чого вони не хочуть закрити очі і залишити його з дамою один на один? От уже настирливі типи! Обі посміхнувся. Він прикидав, наскільки збільшиться задоволення від присутності чоловіка при оволодінні йогодружиною. Але посмішка тут же сповзла з його обличчя. При чому тут Річард, якщо вона хоче іншого чоловіка?..

Обі схилився над братом і прикрив йому очі. Те ж саме він зробив і з дідом. Однак біля другої жінки задумався. Безсумнівно, те, що Обі робитиме, збудить її. Звичайно, ця дамочка — не принцеса, але він має намір домагатися прихильності всіх привабливих жінок. І був упевнений, що зможе подарувати і їй насолоду, якої вона пристрасно бажає.

Тремтячи від збудження, Обі нахилився, щоб розстебнути одяг Матері-сповідниці. Але не встигли пальці торкнутися її, як лютий спалах фіолетового світла засліпив його, а голова ледве не розкололась від нападу страшенного болю.

Приголомшений і засоромлений, Обі схопився на ноги і кинувся геть від Матері-сповідниці. Біль тут же вщухла. Обі в знемозі опустився на землю. Виявляється, голос може і карати. Однак це жорстоко! Що, Обі не має права на задоволення? І це після всього хорошого, що Обі для нього зробив.

А голос вже воркував на вушко, наскільки Обі важливий для нього, що найважливішу роботу може виконати тільки він. І Обі підбадьорився.

Він дійсно важлива персона, інакше б голос не розмовляв з ним. Хто, крім Обі, може виконати такі відповідальні завдання, які доручає голос?

А потім голос пояснив, що Обі повинен зробити. І якщо він зробить так, як просять, то отримає нагороду.

Обі задоволено посміхнувся. Гаразд, він зробить те, про що просить голос. І тоді вже Мати-сповідниця дістанеться йому. Люб'язність нескладна. А як тільки жінка стане належати Обі, він, з благословення голосу, зможе робити з нею все, що захоче. І тоді йому ніхто не перешкодить. Перед очима Обі виникли картини майбутнього задоволення, він реально відчував запахи, чув стогони насолоди. І навіть трохи затуманилась голова від екстазу.

Він перевів погляд на Морд-Сіт. Гаразд, Мати-сповідники поки що недоступна. Але така людина, як Обі — людина дії, що володіє високим інтелектом і має серйозні зобов'язання, — повинен мати можливість задовольняти свої інстинкти. Такі задоволення повинні стати необхідною віддушиною для такої важливої людини, як Обі.

Він нахилився до Морд-Сіт, з усмішкою дивлячись в її відкриті очі. Їй надана честь належати йому першою. Він помилувався нею, розпалюючи себе, і взявся за її одяг.

І знову його голову здавила болісна, осліплююча біль. Обі затиснув скроні руками і дуже швидко погодився з голосом.

Той був, безсумнівно, правий. І тепер ясно, чому. Тільки після смерті Річарда Рала Обі міг по праву зайняти його місце. По-іншому просто не може бути! Все має йти правильно. І справді, рано робити приємність цим жінкам, якщо не виконано найнеобхідніше. Про що він тільки думав? Вони поки що недоступні для нього. Красуні повинні переконатися, якою важливою людиною став Обі, і тільки після цього розділять з ним ложе. А в якості наложниць Річарда вони Обі не захочуть.

Треба було поспішати. Голос сказав, що скоро подорожани прокинуться — лорд Рал здогадається, як розірвати пута сну.

Обі витягнув ножа і підповз до брата. Лорд Рал все ще дивився на зірки незрячим поглядом.

— І хто з нас тепер дурень? — Запитав Обидва.

Лорд Рал не відповів. Обі приклав ніж до горла брата, але голос наказав йому відійти і дав вказівки, що робити. Все має йти правильно. Поспішати треба по-іншому. Зараз не час для примітивної помсти. Набагато краще покарати брата так, щоб мучився довгі роки, стільки, скільки Обі був відлучений від того, що належало йому по праву. Лорду Ралу потрібне належне покарання.

Обі повернув ніж на місце і швидко побіг до найближчого пагорбу. Коли він повернувся, ведучи на приводу коня, четверо подорожніх все ще лежали в хмарі фіолетового туману, дивлячись на зірки.

Обі підняв на руки Мати-сповідницю. Саме з цього він почав виконувати завдання голосу. Мати-сповідники обіцяна Обі. Він отримає її після того, як нею скористається голос. Обі умів чекати. Голос пообіцяв йому таку насолоду, про яку Обі навіть і не мріяв. Тепер їх спілкування ставало вигідним партнерством. За невелику роботу Обі незабаром отримає все, що по праву має належати йому: владу в Д'харі і жінку, яка стане його королевою.

Королева. Обі міркував над цим новим словом, перекидаючи безвольне тіло через луку сідла. Королева!.. А якщо вона буде королевою, то він повинен стати королем. І це звучить навіть краще, ніж «лорд Рал». Король Обі Рал. Звичайно, це багато що змінює. Він постарався якомога швидше прив'язати Мати-сповідницю до сідла.

Перш ніж скочити на коня, він кинув прощальний погляд на брата. Обі не міг убити його. Не зараз. У голосу є плани на цей рахунок. Якщо Обі і був кимось, то завдяки тому, що завжди був згоден з голосом. Він закинув ногу в стремено, але голос полоскотав його, і Обі обернувся.

Ну звичайно ж!..

Він обережно повернувся до Річарда. Обережно вийняв і спробував пограти з мечем. Голос замугикав щось прихильне.

У короля повинен бути меч, відповідний його становищу. Обі посміхнувся. Він заслужив невелику нагороду за важку роботу.

Він стягнув перев'язь через голову Річарда. Підніс піхви до очей, роздивляючись блискучий меч. На кожній стороні різьбленого руків'я було вигравірувано одне слово: «ІСТИНА».

Так, у цьому було щось вражаюче.

Обі перекинув перев'язь через голову і закріпив меч на стегні. Шльопнув по дупі майбутню дружину і посміхаючись у темряву, видерся на коня. Покружляв трохи на місці. Голос вказав йому вірний напрям.

Поспішай, поспішай, поки лорд Рал не прокинувся. Поспішай, поспішай, поки не наздогнали. Поспішай, поспішай зі своєю королевою…

Обі впечатав каблуки в боки коня, і вони пустилися в дорогу. Собаки вискочили з лісу, королівський ескорт…

57

Стоячи позаду врослого в землю цегляного будиночка станції, побудованої для того, щоб торговельні каравани могли відпочити в дорозі, Дженнсен дивилася на безплідну пустелю, яка пашіла жаром під яскраво-блакитним небом. Праворуч стояли поодинокі скелі, а зліва над долиною громадився гірський хребет.

І скрізь домінували різні відтінки іржаво-сірого кольору, який мали приземкуваті будівлі, які збилися в купу на рівнині.

Абсолютно сухе повітря був дуже гарячим, і Дженнсен здавалося, що вона дихає, схилившись над багаттям. Сильний жар відбивався від скель і будинків, піднімався від землі, як ніби її розжарювали на сковорідці. Під палючим сонцем ні до чого не можна було доторкнутися голими руками. Навіть руків'я ножа було дуже тепле, ніби його лихоманило.

Дженнсен стомлено сперлася стегном об огорожу. Ноги заніміли від довгого шляху. Расті ніжно заржала і поклала голову на плече дівчині, і та поплескала коня по шиї і почухала за вухом. Кінець подорожі був уже близько. Дженнсен здавалося, що в її пам'яті починав потроху стиратися той страшний день, коли в ущелині вона виявила мертвого солдата, а поруч випадково виявився Себастян.

У той день дівчина навіть не припускала, яка болісна доля уготована їй. Тоді було просто неможливо передбачити, наскільки зміняться і сама Дженнсен, і її життя.

Себастян, ведучи на поводі Піта, підійшов до неї і взяв за руку:

— З тобою все добре, Джен?

Піт злегка штовхнув Расті в бік, немов задаючи те ж питання.

— Так, — відповіла Дженнсен. Вона посміхнулася Себастяну і жестом вказала на групу одягнених в чорне людей, що стояли в дверях найближчого будинку. — Вдало?

— Він радиться з іншими, — роздратовано зітхнув Себастян. — Дивні вони…

Незважаючи на те, що область підпорядковувалася Імперському Ордену, купці, які подорожували по цій безмежній пустелі, вели себе досить незалежно. Напевно, більшість з них не доставляли неприємностей, і в Імперському Ордені на їх поведінку закривали очі.

Себастян сперся на огорожу, поруч з якою стояла Дженнсен, і подивився вдалину, в безмовну пустелю. Він, як і дівчина, був виснажений довгим поверненням на батьківщину, в Старий світ. Але, принаймні, з ним все було в порядку: сестра Мердінта виконала свою обіцянку.

Тим не менш, подорож виявилася зовсім іншою, ніж уявлялося Дженнсен. Вона думала, що вони будуть належати самі собі, як було на всьому шляху в розташування армії Імперського Ордена. Але тепер за ними йшла колона з тисячі солдатів. Невеликий ескорт, як говорив. Дівчина намагалася пояснити, що хоче йти удвох, але Себастян визнав її доводи непереконливими.

В задумі спостерігаючи за людьми в чорному, Дженнсен потерла вуздечку Расті нігтем великого пальця.

— Ці люди бояться солдатів, тому і не хочуть з нами розмовляти. — Вона повернулася до Себастяна.

— З чого ти взяла?

— Це видно по їх поглядах. Вони намагаються вирішити, чи не появляться у них неприємності через те, що вони нам допоможуть.

Вона прекрасно розуміла, що повинна була почувати невелика група торговців під допитливим поглядом безлічі грубих чоловіків, що сидять на верхових конях, та ще й озброєних до зубів. Люди в чорному зазвичай не мали справ з солдатами. Вони побоювалися за свою безпеку: одне невірне слово, і ці воїни розріжуть їх на шматки десь на просторах безмежної пустелі. З іншого боку, незважаючи на кількісну перевагу солдатів, торговці явно не були боягузами. Але й не хотіли, щоб їх вчинки призвели до наслідків, за які довелося б розплачуватися. А поки що вони сперечалися, намагаючись прийняти найбільш безпечне рішення.

Себастян відштовхнувся від стіни:

— Можливо, ти й права. Піду і поговорю з ними в будинку, а не на очах у всієї армії.

— І я з тобою, — заявила Дженнсен.

— Що таке? — Втрутилася сестра Мердінта. — Що ви придумали?

Недбало махнувши рукою, Себастян зняв її занепокоєння:

— Гадаю, їм просто потрібно поторгуватися. Адже вони купці. Їх робота — торгуватися. Скину ціну.

— Краще піду я, — з темним наміром в очах вимовила сестра. — І зміню хід їхніх думок.

— Ні, не варто все ускладнювати. При необхідності завжди зможемо надавити. Спочатку ми з Дженнсен підемо і поговоримо з ними.

Дженнсен пройшла повз похмуру сестру Мердінту, притулившись плечем до Себастяна. Расті вона вела на повідку. У подорожі був ще один сюрприз. Додатково до ескорту з тисячі солдатів їх вирішила супроводжувати сестра Мердінта. Вона сказала, що інакше не зможе допомогти Дженнсен дістатися до лорда Рала.

Дівчина тільки й мріяла про те, як встромить ножа у сина Даркена Рала. Вже багато часу пройшло з тих пір, як у неї з'явилася надія звільнитися і зажити нарешті власним життям. Все змінилося після тієї ночі в лісі, коли Дженнсен уклала угоду: після вбивства Річарда Рала вона віддасть своє життя. Світ, нарешті, звільниться від її зведеного брата.

І вона помститься. І мама, яку вона не похоронила, спочине в світлі, знаючи, що правосуддя восторжествувало. Це було єдине, що дівчина могла зробити для своєї матері.

Дженнсен підвела Расті і Піта до невеликого загону, де стояв кінь Мердінти. Тварини радісно зайшли туди, де їх чекала тінь і вода.

Закривши розхитану хвіртку, дівчина приєдналася до Себастяна, і вони рушили до приземкуватого будинку. Шум голосів, що луною розносився по єдиній кімнаті, несподівано замовк. Всі чоловіки були закутані в традиційний чорний одяг кочових купців, що живуть в цій частині світу.

— Залиште нас, — вимовив головний торговець, вказуючи іншим на Дженнсен і Себастяна, які увійшли в будинок.

Чоловіки, блискаючи очима поверх чорних пов'язок, що закривали рот і ніс, кивнули і вийшли. Судячи зі зморщок навколо очей, головний торговець посміхався Дженнсен, але точно впевнена в цьому вона не була. Однак про всяк випадок посміхнулася, відповівши кивком на уклін його голови.

Затхле повітря в будинку теж було гаряче, але в тіні було все-таки легше. Головний торговець опустив маску. Тепер вона бовталася навколо його шиї, відкривши усміхнене, обвітрене обличчя.

— Будь ласка, заходьте. Виглядаєте ви як попечені.

— Попечені? — Перепитала Дженнсен.

— Спека, а ви одягнені непідходяще для цього місця. — Чоловік повернувся до однієї з грубо збитих полиць і зняв з неї чорний згорток. — Будь ласка, одягніть ось це. — Торговець кілька разів покрутив згортком перед очима у Дженнсен, перш ніж вона взяла. — У цьому вам буде легше. Такий одяг прикриє від сонця і не дасть поту швидко випаруватися. У ньому ви не висохнете, подібно тутешнім скелям.

— Спасибі! — Дженнсен знову кивнула і посміхнулася.

— Ну як? Є можливість дізнатися хоч щось? — Запитав Себастян, коли чоловік закінчив говорити з Дженнсен, ліниво знімаючи з плеча мішок.

Людина в чорному роздумував, прочищаючи горло.

— Ну, вони кажуть, можливо…

Вловивши в словах співрозмовника прихований сенс, Себастян нетерпляче порився в кишені і вийняв звідти срібну монету.

— Прийміть це в знак моєї поваги до зусиль, прикладених вашими людьми.

Чоловік з гідністю прийняв гроші, але було ясно, що срібна монета — не та ціна, на яку він розраховував. Здавалося, він роздумує, чи не сказати їм, що оплата мала. Дженнсен не могла повірити, що в такий момент Себастян може думати про гроші. Вона поклала чорний згорток на стіл, дістала з кишені важку золоту монету і, ні слова не кажучи одному, кинула торговцю. Той піймав монету в повітрі, вдячно посміхаючись Дженнсен. Себастян кинув на неї невдоволений погляд.

Це були криваві гроші лорда Рала, які він дав людині, посланій вбити Дженнсен. Не було кращого способу їх витратити.

— Мені вони не потрібні, — сказала вона, випереджаючи закид Себастяна. — А крім того, чи не ти стверджував, що для того, щоб підібратися ближче до ворога, потрібно використовувати його методи?

Себастян утримався від коментарів і повернувся до чоловіка:

— Ну як?

— Учора ввечері кілька наших людей помітили двох осіб, що спускалися до Стовпів Творіння, — вимовив торговець, відразу ставши говірким. Він підійшов до маленького вікна за полицями, на яких лежали чорні згортки. — Он туди, вниз. Там є сліди.

— Ваші люди розмовляли з ними? — Від нетерпіння ступнувши вперед, запитала Дженнсен. — Відомо, хто це був?

Чоловік перевів погляд на Себастяна, роздумуючи, чи потрібно відповідати на пряме, не зовсім зручне питання, поставлене жінкою, хоча саме вона і заплатила йому. Дженнсен відійшла до дверей і подивилася на вулицю. По її підкреслено незацікавленій увазі Себастян здогадався, наскільки їй важливо отримати відповідь.

Серце дівчини забилося: вона подумки вже встромлювала кинджал у лорда Рала. І тінь жахливої ціни, яку вона заплатила за те, щоб заманити сюди брата, набирала все більш страхітливого розміру, витісняючи з її свідомості саму смерть.

Себастян витер піт з лиця і кинув на підлогу заплічний мішок. Мішок впав з важким звуком і покотився. З нього посипалися речі. Досадливо скривившись, Себастян намірився було зібрати їх, але Дженнсен його випередила.

— Я займуся, — прошепотіла вона, махнувши рукою, ніби радячи продовжити розпитування торговця.

Себастян нагнувся над важким старовинним дощатим столом, уперся в нього долонями:

— Ну так що, говорили твої люди з цією парочкою?

— Ні, пане. Вони просто стояли на узбіччі, а мимо пройшов кінь.

Дженнсен підняла шматок лужного мила і поклала в мішок. Потім підняла бритву і запасний бурдюк з водою. Потім різні дрібниці — кресало, сушене м'ясо, загорнуте в ганчірку, брусок. Під нижню полицю закотилася жерстяна банка. Такої Дженнсен раніше не бачила.

— А як виглядали ці двоє на коні? — Запитав Себастян, водячи пальцем по столу.

Нахилившись до полиці, Дженнсен уважно слухала. Напевно це був лорд Рал. А хто ж ще міг бути? Просто неймовірно, щоб це виявилося збігом.

— Чоловік і жінка, удвох на одному коні. Там є сліди.

Дженнсен подумала, що це не збіг. Саме удвох вони і повинні бути: лорд Рал і його дружина, Мати-сповідниця. Дивно лише те, що кінь один. Але в цій землі і таке не важко уявити.

— Жінка, вона… Вона не сиділа, а лежала. Була перекинута через сідло, — продовжив чоловік, від страху змінившись на обличчі. Він жестом показав, ніби перекидає щось через спину коня. — І зв'язана мотузкою.

Дженнсен, занервувавши від подиву, занадто різко схопила банку і, зачепивши за край полиці, перекинула її. Вміст розсипався по підлозі.

— А як виглядав чоловік? — Поцікавився Себастян.

З банки вивалилася мотузка з рибальськими гачками. А слідом за нею, на подив Дженнсен, на підлогу посипалися маленькі зірочки — сушені сердцевинки гірської троянди, троянди лихоманки. Вони виглядали, як маленькі Благодаті.

— Чоловік був молодий і крупний. У нього був величезний меч. Люди сказали, що виблискуючі піхви висіли на перев'язі через його плече.

— Схоже на Річарда Рала, — дивлячись на Дженнсен з дверей, відмітила сестра Мердінта. Виявляється, вона таки прийшла сюди.

— Перев'язь і великі мечі носять і інші чоловіки, — парирував Себастян.

Не вникаючи в причини, що змусили Річарда зв'язати свою дружину, і думаючи лише про те, що місце перебування лорда Рала нарешті вдалося виявити, Дженнсен квапливо, тремтячими руками зібрала сушену троянду, засунула назад мотузку з гачками, закрила банку кришкою і швидко запхнула її в мішок.

Перевіривши ніж у піхвах, вона квапливо встала поряд з Себастяном. Їй дуже хотілося почути, що ще розповість торговець. Сестра Мердінта пішла геть, кутаючись у чорний захисний одяг.

— Ходімо, нам пора, — сказала вона.

Дженнсен хотіла було піти за нею, але Себастян продовжував задавати питання. Дівчині зовсім не хотілося кидати його і йти за сестрою Мердінтою. Однак та попрямувала до ланцюжку слідів, про які говорив торговець.

З іншого боку будинку голосно і схвильовано загомоніли його товариші. Дженнсен заглянула за ріг і побачила, що вони махають руками кудись у далечінь.

— Чого вони зашуміли? — Поцікавився Себастян, виходячи на вулицю разом з головним торговцем.

— Схоже, хтось наближається, — відповів той.

— І хто б це міг бути? — Пошепки запитала Дженнсен, коли Себастян підійшов до неї.

— Не знаю, можливо, який-небудь їх приятель під'їжджає.

Головний торговець припустив було в сторону своїх товаришів, що юрбою стояли в тіні за сусіднім будинком, але Себастян дав йому знак затриматися і, повернувшись до приміщення, взяв зі столу забутий Дженнсен чорний згорток і прихопив з полиці ще один.

— У цьому вбранні буде легше наздоганяти сестру Мердінту, — вимовив він, спостерігаючи за жінкою, крокуючою по слідах, що вилися серед дюн і барханів. — Сестра захистить тебе від магії Річарда Рала і допоможе, якщо буде потрібно.

Дженнсен хотіла сказати, що їй не потрібен захист з боку Мердінти, що магія лорда Рала не може заподіяти їй шкоди, але зараз не було часу вступати в суперечки або намагатися щось пояснити. Так виходило, що часу на це ніколи не було. Втім, адже не так важливо, що думав Себастян про те, яким чином вона зуміє підібратися до Річарда Рала. Мало значення лише те, що здійснить вона…

Вони стояли пліч-о-пліч під палючими променями сонця, спостерігаючи за крихітною крапкою, яка повзла через нескінченну пустелю. У все спопеляючій спеці пустеля удалечині нагадувала покриту брижами поверхню озера. За самотнім вершником пливла хмарка пилу. Супроводжуючі Дженнсен і Себастяна воїни заходилися перевіряти зброю.

— Один з ваших людей? — Запитав Себастян головного торгівця.

— Ця земля іноді грається з вашими очима. Людина ще далеко. Це через спеку здається, що вона близько. Через деякий час можна буде сказати, хто це. — Торговець повернувся до Дженнсен, жваво жестикулюючи. — Одягніться, як ми, інакше вас спалить сонце.

Щоб не сперечатися, дівчина обернула навколо плечей тонку, схожу на плащ накидку, обмотала широким шарфом голову — як у торговців, — сховавши під нього ніс і рот. І відразу ж з подивом відчула, наскільки темний одяг зменшував палючий жар. Настало таке полегшення, ніби вона стояла в тіні.

Головний торговець посміхався, стежачи за виразом її обличчя.

— Правда, добре? — Запитав він з-під своєї чорної маски.

— Так, дякую, — сказала Дженнсен. — Але ми повинні заплатити за речі, які ви нам дали.

— А ви вже заплатили! — Очі торговця випромінювали світло. Він повернувся до Себастяна, який все ще намагався обернути шарф навколо голови. — Я розповів вам усе, що знав. Ми ідемо.

І перш ніж Себастян встиг відповісти, головний торговець вже мчав по пересохлій землі до темної групі очікуючих його людей і мулів. Торговці рушили геть, слідом за ватажком потягнулися і мули. Подалі від солдатів…

Вони рушили на південь, у напрямку, протилежному від вершника, який наближався.

— Можливо, це один з них, — повторив Себастян. — Але тоді навіщо вони їдуть геть?

Він неприязно подивився на вузьку стежину слідів зниклої за барханом Мердінти і дав сигнал вершникам з групи супроводу.

— Далі ми відправимося одні, — сказав він офіцеру, що під'їхав, вказуючи на долину, в якій стояли Стовпи Творіння. — Чекайте, поки не повернемося.

Офіцер, командувач загоном, поклав руку на луку сідла.

— Що робити з ним? — Він смикнув підборіддям у бік вершника, від чого його брудні довгі патли розметалося по плечах.

Себастян повернувся і подивився на невідомого вершника:

— Якщо виявиться підозрілим, убийте! У нас занадто важлива справа, щоб ризикувати.

Офіцер згідно кивнув. Дженнсен за виразом очей і похмурою усмішкою зрозуміла, що загін повністю згоден з наказом.

— Ходімо, — сказав їй Себастян. — Я хочу наздогнати сестру Мердінту, поки вона не занадто віддалилася.

— Мені лорд Рал потрібен більше, ніж сестрі Мердінті, — відповіла Дженнсен.

58

Спека спопеляла голу пустелю. Подорож походила на спуск в повітродувну грубку. Кожен вдих наповнював легені розпеченим повітрям. Дженнсен здавалося, що вона підсмажується зсередини.

У деяких місцях, де стежка перетинала скелі, вона зникала, в інших була чітко видна на м'якому піску. Іноді сліди йшли по сусідству зі звіриними стежками, які були набагато ширше, і розрізняти їх було неважко. В інших випадках сліди приводили подорожніх до осипів щебеню, під якими була похована стежка, без жодної надії виявити її продовження. Але Дженнсен чудово зналася на слідах і запросто могла відрізнити свіжий слід від старого.

Незважаючи на те, що не було способу зменшити жару, накидка, подарована торговцями, допомагала хоча б легше її переносити. Чорна накидка зменшувала яскравість світла, знімала різь в очах — дивитися було значно легше — і прикривала лице. Від чорного не ставало жаркіше, як Дженнсен думала спочатку. Тонка тканина оберігала руки і шию від палючих променів сонця і якимось чином рятувала від спеки.

Дженнсен і Себастян, слідуючи ланцюжку слідів, все далі і далі спускалися в долину, але дуже скоро стежка повернула вгору, перевалила через скелястий гребінь гори і знову спустилася в долину. Кам'яниста земля була дуже нерівна, і спускатися по ній виявилося досить важко. А спустившись, довелося знову підніматися. А потім знову спускатися. І знову брести в гору. М'язи ніг вже нили від напруги, а стежка немов на гойдалках качала: вгору-вниз, вгору-вниз…

Дженнсен згадала слова Себастяна про те, що мало хто ризикує спускатися в долину, в якій стоять Стовпи Творіння. Тепер вона на власні очі переконалася в істинності цих слів. Стежка, по якій вони йшли, явно не страждала від великого навантаження, принаймні, на цій ділянці. Дівчина згадала й інше: можливо, комусь і вдалося дістатися до центру долини, але ніхто звідти не повертався і про свої успіхи не розповідав. Втім, вона тут же вирішила, що про це їй турбуватися нема чого.

На шляху часто відкривалися зяючі щілини і глибокі провалля, поряд з якими здіймалися вгору кам'яні стіни, ніби застиглі в спробі відмежуватися від собі подібних. Люди йшли по краю прірви, а знизу, як шпилі, здіймалися гострі скелі. Від їх виду починала крутитися голова. Час від часу попадалися ділянки, де Дженнсен і Себастяну доводилося стрибати через глибокі тріщини. При вигляді місць, по яких їм належало пройти, завмирало серце.

Сестра Мердінта стояла на вершині чергового гребеня і дивилася на парочку з мовчазним невдоволенням, недвозначно написаним на її безжальному лиці. Довгі тіні, що падають на пустелю, надавали місцю дивний колорит. Призахідне сонце освітлювало суворий пейзаж і лише підкреслювало, наскільки безплідна земля лежить перед ними.

Подорожні пробиралися між похмурих кам'яних колон, що стояли подібні до великих стовбурів мертвих дерев, які скинули не тільки листя, але і гілки. Себастян поклав руку на спину Дженнсен, допомагаючи їй скоріше вибратися на рівну площадку.

Навіть після того як вони розлучилися з торговцями, Дженнсен відчувала: щось тут не так. Але Себастян весь час підганяв її, і дівчина ніяк не могла зібратися з думками і зрозуміти, що ж її непокоїть. Сестра Мердінта, насупившись, чекала їх.

Дженнсен звично переконалася, що ніж на місці. Іноді вона просто торкалася пальцями срібного руків'я. Але зараз витягла його з піхов, переконалася, що лезо виблискує, і повернула на місце, із задоволенням почувши металеве клацання.

Перший раз дівчина побачила цей ніж, коли знайшла мертвого д'харіанського солдата. Тоді вона вирішила, що це чудова зброя. Дженнсен і зараз так думала. Але, вперше розгледівши вензель «Р», вона злякалася, і на те були причини. Тепер же дотик до різьбленого руків'я надавав їй впевненості, вселяв надію. Після довгих зусиль їй вдасться дістатися до мети. Наближався день, коли вона нарешті виконає те, що ще в ту, першу, ніч запропонував їй Себастян. Вона збиралася використати предмет, що має безпосереднє відношення до ворога, щоб завдати удару у відповідь.

Себастян був з нею протягом усього важкого шляху. Дженнсен ніколи не забути, яку сміливість він проявив у першу ніч, як він бився, забувши про лихоманку. Але більш страшним, ніж напад лихоманки, був удар, якого йому завдала чаклунка Еді. Тоді він ледве залишився живий. Дженнсен була вдячна долі за те, що він повернувся до життя, що з ним все в порядку. Він збереже своє життя, навіть якщо йому доведеться жити без неї, Дженнсен.

— Себастян, — сказала вона, несподівано зрозумівши, що до цих пір не попрощалася з ним. Їй зовсім не хотілося заводити такі розмови у присутності сестри Мердінти. Вона зупинилася, повернулася до нього, відсунувши з особи темну маску. — Себастян, я хочу подякувати тобі за все, що ти зробив для мене.

Він розсміявся, не знімаючи з лиця чорного покривала:

— Джен, схоже, ти зібралася помирати.

Як же сказати йому про те, що на душі?..

— Нам невідомо, що станеться.

— Не турбуйся, все буде добре, — послідувала весела відповідь. — Сестри своїм чаклунством допомогли тобі і вилікували мене. Тут з тобою буде сестра Мердінта. І я теж буду з тобою. І ти врешті-решт помстишся за смерть матері.

Він не знав, яку ціну запросили сестри за допомогу та можливість помсти. Дженнсен не знайшла в собі сил розповісти йому. Але можна ж сказати хоч щось!

— Себастян, якщо зі мною щось трапиться…

— Джен, мені не подобаються такі розмови! — Себастян взяв її за руки, вдивляючись в очі. Несподівано він спохмурнів. — Джен, не говори нічого подібного. Я не винесу життя без тебе. Я люблю тебе. Тільки тебе. Ти навіть уявити не можеш, що значиш для мене, як змінилося моє життя. А я уявити не міг, наскільки воно може змінитися на краще. Не хочу жити без тебе. З тих пір, як ми зустрілися, мій світ став іншим. Я безнадійно закоханий в тебе. Будь ласка, не змушуй мене мучитися від думки, що я можу тебе втратити.

Дженнсен дивилася в блакитні очі. Кажуть, у її батька-злочинця були такі ж. Неможливо було пояснити словами її почуття. Вона повинна піти з життя і залишити Себастяна на самоті. Дівчина просто опустила голову і знову закутала обличчя чорним шарфом.

— Поквапся, сестра Мердінта в нетерпінні, — вимовила вона.

Сестра хмуро дивилася на Дженнсен з-під своєї темної маски. Вона як і раніше стояла під поривами вітру і чекала подорожніх на вершині скелі. Дівчина бачила: стежка позаду сестри круто йде вниз, ховаючись серед тіней, прямо до Стовпів Творіння. Наблизившись, Дженнсен зрозуміла, що сестра Мердінта зовсім не хмуриться на неї, а дивиться кудись у далечінь, за їхні спини.

І тільки забравшись на скелю, де жаркий вітер грав статями чорного одягу, подорожні розібрали, куди Мердінта так пильно дивиться. Стоячи на скелі, ніби призначеній для спостереження за околицями, Дженнсен зазначила, що вони досягли вершини, що розділяє стежку на дві частини. Далі дорога йшла різко вниз, перевалюючись на іншу сторону хребта, і спускалася в долину. З цієї точки було видно весь пройдений шлях: широкі розпадини і скелясті гребені, і навіть невелика група приземкуватих будиночків торгової станції, які виглядали з такої відстані зовсім крихітними.

Вершник, на всьому скаку поганяючи коня, прямував тепер від станції прямо до слідів, ведучих в долину. Загін з тисячі воїнів розташувався вузькою лінією неподалік від початку стежки, чекаючи його. Кінь під вершником піднімав хмару пилу.

Змилена тварина бігла з усіх сил, але у неї явно був нерівний крок. Не встиг вершник порівнятися з загоном, як передня нога коня підвернулася, і бідну тварина стрімголов покотилося по кам'янистій землі, вже мертва від виснаження.

Вершник благополучно зіскочив з упалої тварини і, не гаючи часу, продовжив свій шлях пішки. Він був одягнений в темний одяг, проте його наряд відрізнявся від одягу торговців — з плечей спадав шитий золотом плащ. Та й зростом він був значно вищий.

Як тільки незнайомець попрямував до стежки, командир загону наказав йому зупинитися. Подорожній, здавалося, не вимовив жодного слова. Не звертаючи на солдатів ніякої уваги, він рішуче йшов вперед. Солдати разом видали пронизливий бойовий клич і поскакали на незнайомця.

Бідолаха був беззбройний і йшов у напрямку до них, нічим не загрожуючи. Коли кавалеристи Імперського Ордена кинулися до нього, він виставив вперед руку, ніби попереджаючи: зупиніться! Дженнсен чула наказ Себастяна, і по тому, як понісся на незнайомця загін, було очевидно, що солдат не зупинить ніщо, крім його відрубаної голови.

Дженнсен з жахом спостерігала, як людина, яку ось-ось вб'ють, зачаровано дивиться, як на нього скаче тисяча воїнів.

Раптово по долині рознісся громоподібний шум. Здивована Дженнсен, затамувавши подих, протерла очі: замість відрубаної голови вона побачила білий язик хиткого полум'я, до якого летіла потріскуюча чорна блискавка. Через мить язик і блискавка з'єдналися, і тут же послідував страшної сили вибух.

У Дженнсен скажено закалатало серце. Здавалося, весь сліпучий блиск випаленої пустелі, весь жорстокий жар Стовпів Творіння сконцентрувався в одній точці. І різко вивільнився. В одну мить у вогні вибуху розчинилися тіла тисячі воїнів. Коли погасло сліпуче світло і завмер громоподібний рев, все військо було зметене. На його місці залишилася лише яскрава червона хмара.

А самотня фігурка все так само рухалася у напрямку до стежці — серед димлячих решток людей і коней.

І швидше по рішучості дій, ніж за спустошення, яке здійснив незнайомець, Дженнсен зрозуміла справжню глибину його люті.

— О милостиві духи, — прошепотіла дівчина. — Що трапилося?

— Порятунок можливий тільки через самопожертву, — сказала сестра Мердінта. — Ці люди загинули, служачи Ордену і, отже, Творцеві. У цьому полягає найвищий поклик Творця. Не потрібно оплакувати їх — солдати отримали спасіння, виконуючи свої обов'язки.

Дженнсен лише мовчки подивилася на неї.

— Хто він? — Запитав Себастян, спостерігаючи, як самотня людина підходить до краю долини Стовпів Творіння і, не зупиняючись, починає спуск. — У тебе є ідеї на цей рахунок?

— Це неважливо. — Сестра Мердінта повернулася до стежки. — У нас є мета.

— Тоді краще поспішити, — зауважив Себастян, вдивляючись в далеку фігурку, яка розміреним кроком спускалася по стежці.

59

Дженнсен і Себастян поспішили за сестрою Мердінтою. Та зникла за гребенем гори. Підійшовши до краю, вони побачили, що сестра вже далеко внизу. Дівчина озирнулася в марній спробі побачити самотнього подорожнього. Їй впало в око, що над величезною випаленою пустелею несуться темні хмари.

— Швидше! — Крикнула сестра Мердінта.

Себастян легенько підштовхнув Дженнсен в спину, і дівчина побігла вниз по крутій стежці. Сестра, хоч і була в довгому одязі, мчала швидко, як вітер. Дівчина з великими труднощами встигала за нею. Вона підозрювала, що Мердінта використовує магію.

Іноді Дженнсен зупинялася, втрачаючи опору на хисткому зсуву і здираючи об гострі камені шкіру на пальцях і долонях. Це був найважчий шлях за все її життя. Скельні уламки ковзали під ногами. Дівчина розуміла, що, просто схопившись сильніше за камінь, вона може запросто порізати руки об гострий, як бите скло, осколок.

Дівчина важко дихала. Сестра Мердінта, що була вже далеко попереду, теж важко переводила дух. За спиною лунало важке дихання Себастяна. Він теж кілька разів втрачав рівновагу, і одного разу Дженнсен з криком встигла схопити його за руку, не давши впасти в тисячофутову прірву. Він з полегшенням і вдячністю подивився на рятівницю.

Опинившись після важкого спуску, який здавався нескінченним, майже в самому низу, Дженнсен з полегшенням виявила, що кам'яні стіни і кручі загороджують спопеляюче сонячне світло. Вона подивилася на небо, чого не робила вже довгий час. Виявилося, що тіні, які загороджують сонце, падають зовсім не від скель. Небо, всього лише годину тому настільки чисте і блакитне, тепер було запнуте сірими дощовими хмарами, ніби запечатуючи долину Стовпів Творіння і відокремлюючи її від усього світу.

Дівчина додала крок, намагаючись наздогнати сестру Мердінту. Не було сенсу переживати через хмари. Якою би втомленою не була Дженнсен, вона твердо знала: коли прийде час, у неї знайдуться сили, щоб вразити ножем Річарда Рала, і хмари йому не допоможуть. Цей час стрімко наближалося. Вона знала, що мама і інші милостиві духи допоможуть їй, надихнувши на помсту. А крім них, є й ще одна сила, яка обіцяла їй підтримку.

Замість жаху від думки про швидку смерть Дженнсен відчувала дивне заціпеніння і спокій. Самою солодкою була обіцянка кінця боротьби і страхів. Скоро відпаде необхідність приймати рішення. І вже не буде втоми, нестерпної спеки, болю, горя, туги…

На темніючому небі заграли сполохи зеленого світла. Спалахи виходили звідкись здалеку. Десь загримів грім, прокотився по безкрайній пустелі. Цей замислений гуркіт якнайкраще відповідав хвилеподібному пейзажу.

Подорожні закінчили спуск; високі кам'яні колони, які постали перед їх поглядами, виявилися значно більшими, ніж при погляді з скелястих гребенів. Здавалося, вони вросли в дно долини. Незабаром, коли подорожні віддалилися від скель, Стовпи вже височіли навколо, як древній кам'яний ліс. Дженнсен відчувала себе на їх фоні мурахою.

Кроки мандрівників луною відбивалися від кам'яних стін, об'ємистих опуклостей і глибоких западин. Дівчина не переставала дивуватися, дивлячись на рябу поверхню колон.

Вертикальний стовп складався з декількох частин, кожна з яких відрізнялася щільністю і пропорціями, від чого колони були хвилеподібно мінливі по довжині. У деяких місцях широкі секції завершувалися вузькими перешийком.

Весь цей час подорожні знемагали від спеки. Вона лягла їм на плечі важкою ношею, притискаючи до землі. Ноги мляво ступали по гравію. Від Стовпів падали моторошні довгі тіні. Іноді через каміння виривалися промені зеленого світла. Якщо підняти погляд вгору, то ніби дивишся з глибин пекла: скелі, на яких час від часу грали смарагдові відблиски, які відбивалися від хмар, здіймалися в небо, ніби волаючи про порятунок.

Сестра Мердінта плавно ковзала в цьому лабіринті, подібно духу смерті. Навіть присутність поруч Себастяна не додавало Дженнсен спокою.

Світлові спалахи і далі мерехтіли над головами подорожніх, над вершинами величних Стовпів, ніби щось розшукували в кам'яному лісі. Прогримів грім, і долина затряслася шаленим тремтінням, на подорожніх дощем посипалися осколки. Люди побігли, ухиляючись від них. Дженнсен бачила, як там і тут величезні колони падають і розсипаються. Деякі тепер лежали на землі, подібно ослаблим гігантам, і подорожнім треба було проходити під величними стовпами, що впали упоперек стежки, і пробиратися крізь тріщини. Дженнсен сподівалася, що спалахи, що розсікають небо, не вдарять в кам'яні стовпи поруч з ними, і ті не обрушаться на подорожніх всією своєю неймовірною вагою.

Але коли Дженнсен вирішила вже, що вони залишаться навіки похованими в щільному кільці скель, які здіймалися до неба, між колонами з'явилася долина. Ще сотня-друга кроків по звивистій стежці між щільно стоячих кам'яних стовпів, і попереду відкрився простір, де рідкісні колони стояли, як монументи.

Дно долини, яке зверху бачилося доситьь рівним, виявилося нагромадженням осколків колон, величезних каменів і щебеню.

Грім все сильніше діяв на нерви. Він гуркотів практично постійно, і так само безперервно здригався і гримів кам'яний ліс. Небо висіло низько, і хмари, що клубочилися, вже закривали оточуючі долину кам'яні стіни.

На дальньому кінці долини найбільш темні хмари постійно вивергали то бляклі, то яскраві спалахи світла. Часом спалахували і сліпучі блискавки — саме вони породжували різкі удари грому.

Минувши високий кам'яний шпиль, Дженнсен побачила фургон, що рухався по долині.

Здивована дівчина повернулася до Себастяна і завмерла: за його спиною височів незнайомець.

Одним поглядом Дженнсен охопила його чорну сорочку, чорний Розкритий плащ із золотою облямівкою з древніх символів. Плащ був зібраний на поясі широким шкіряним поясом, до якого з обох сторони були прикріплені шкіряні сумки. На прикрашеному золотом ремені була срібна емблема з накладених одне на одне кілець. Такими ж емблемами були прикрашені шкіряні браслети на зап'ястях. Штани і чоботи були чорні. Плащ був застібнутий на шиї позолоченою пряжкою, контрастуючою з усім одягом.

У незнайомця не було ніякої зброї, крім ножа на ремені.

Дженнсен глянула в його сірі очі, і в ту ж мить до неї прийшло розуміння: перед нею Річард Рал.

Дівчина відчула, як страх кулаком стиснув її серце. Дженнсен вихопила ніж, побілілими пальцями стискаючи срібне руків'я.

Вона добре відчувала вигравіруваний вензель «Р», що означав Дім Ралів, і лорд Рал власною персоною стояв зовсім поруч.

Себастян обернувся, побачив його і тут же опинився за спиною у дівчини.

Заплутавшись у власних почуттях, Дженнсен безмовно застигла перед братом.

— Джен, не хвилюйся. У тебе все вийде. Твоя мати дивиться на тебе. Не зганьби її, — шепотів за спини Себастян.

Річард Рал уважно розглядав її, здавалося, не помічаючи ні Себастяна, ні сестри Мердінти, що маячіла віддалік. Дженнсен теж забула про них.

— Де Келен? — Запитав Річард.

Його голос виявився зовсім не таким, як уявляла собі Дженнсен. Він був владний і впевнений, але, що було найважливішим, в ньому звучала тисячі почуттів: від холодної люті до непохитної рішучості і відчаю. Ці ж почуття відбивалися і в його сірих очах.

Дженнсен не могла відвести від нього погляду.

— Хто така Келен?

— Мати-сповідниця, моя дружина.

Дженнсен не могла зрушити з місця — настільки те, що постало перед її очима, відрізнялося від того, що вона чула раніше.

Ця людина зовсім не був схожий на брудного пособника безсердечної сповідниці, що керувала Серединними Землями залізною волею і жорстокими руками. Цим чоловіком рухала любов до жінки. Якщо вони не заберуться з дороги, він пройде крізь них так само, як пройшов крізь тисячний загін солдатів. Це було-просто, як двічі два.

Однак, на відміну від солдатів, Дженнсен була невразлива.

— Де Келен? — Повторив Річард. Було видно, що він на межі.

— Ти вбив мою маму, — промовила Дженнсен, майже захищаючись.

Брат підняв брову. Він виглядав спантеличеним.

— Я зовсім недавно дізнався, що у мене є сестра. Фрідріх-позолотник розповів мені. Тебе звуть Дженнсен?

Дженнсен усвідомила, що киває, не в силах відвести погляду від його очей, таких знайомих, стільки разів бачених в дзеркалі.

— Убий його, Джен, убий його! Ти можеш це зробити! Його чари не можуть заподіяти тобі шкоди! Ну ж! — Шепотів ззаду Себастян.

Дженнсен відчула, як слабке тремтіння, яка народилася в ногах, піднімається по її тілу. Щось знову було не так. Схопивши ніж і зібравши всю свою мужність, вона сконцентрувалася на цілі, а голос заповнював її голову, поки там не залишилося жодної думки, крім помсти.

— Лорд Рал все життя намагався вбити мене. Убивши свого батька, ти зайняв його місце. І послав за мною своїх людей. Ти полював за мною, як і твій батько. Ти, негідник, послав убивць до моєї матері!

Річард вислухав, не перебиваючи, а потім сказав спокійним і розуміючим тоном:

— Не звинувачуй мене тільки тому, що інші повні злоби.

Дженнсен стрепенулася. Це так було схоже на слова, які зазвичай говорила їй перед сном мама. «Ти не повинна відчувати себе винуватою через те, що вони — втілення зла»…

Річард зціпив зуби:

— Що ви зробили з Келен?

— Тепер вона моя королева, — пролунав новий голос, і луна пронеслося між колон.

Дівчині здалося, що вона вже чула цей голос. Озирнувшись, вона не знайшла сестру Мердінту.

Річард стрімко, як тінь, рушив на голос і раптово зник. Можливість нанести йому удар було втрачено. Насилу вірилося, що вони секунду тому стояли один проти одного, а тепер вона втратила свій шанс.

— Джен! Ну давай же! — Волав Себастян і тягнув її за рукав. — Ходімо, ти ще можеш наздогнати його!

Дівчина не знала, що відбувається неправильно, але щось йшло явно не так. Стиснувши голову руками, вона намагалася змусити себе не слухати голос. Це було нестерпно. Голос вимагав виконання умов угоди. Від сильного болю розколювалася голова.

Звідкись долинув регіт, і по кам'яному лісі рознеслася луна. Дженнсен, нарешті, вдалося впоратися з голосом, і вони з Себастяном побігли туди, звідки чувся сміх, огинаючи безладно нагромаджені скелі. Незабаром Дженнсен перестала розуміти, куди вони біжать. Одні кам'яні коридори перетворювалися в інші, вигиналися, тунелями проходили під скелями, колони змінювалися колонами, тіні — смугами світла.

Але ось, обігнувши чергову колону, вони вискочили на відкритий простір.

Перед ними був гладкий майданчик в обрамленні невисоких колон, подібний галявині, оточеній соснами.

До однієї з колон була прив'язана жінка.

Дженнсен не сумнівалася: це дружина Річарда, Кален, Мати-сповідники.

З протилежного боку майданчика лунав той самий, гуляючий луною серед колон регіт.

Мати-сповідники була зовсім не схожа на потвору, яке намалювала Дженнсен в своїй уяві. Келен виглядала слабкою і нещасною, хоча прив'язали її по-дитячому, поперек талії. Так дитина прив'язує до дерева товариша по грі.

По всій видимості, вона була без свідомості — довге волосся звисало зі схиленої голови, руки були вільно опущені. На ній був простий дорожній костюм. І хоча волосся приховували частину обличчя, було видно, наскільки прекрасна ця жінка. Схоже, вона була ненабагато старша Дженнсен, але виглядала так, ніби навряд чи проживе довше.

Несподівано за її спиною з'явилася сестра Мердінта, підняла за волосся голову Матері-сповідниці, глянула в обличчя, відпустила.

Себастян кивнув у бік полонянки:

— Ось вона, дій!

Дженнсен вже не були потрібні підказки голосу, який стверджував, що Мати-сповідники — саме та наживка, на яку можна зловити лорда Рала. Голос виконав свою частину угоди.

Зібравши всю свою рішучість і міцно затиснувши в руці ніж, Дженнсен підбігла до сестри Мердінти. Потім повернулася до жінки, яка знаходилася без свідомості, не бажаючи навіть і думати про неї і зосередившись лише на ножі. Настав час покінчити з усім цим.

З-за сусідньої колони несподівано вискочив, припинивши регіт, чоловік — безсумнівно, він мав якісь власні наміри. Дженнсен впізнала його моторошну посмішку. Саме його вона бачила тієї ночі біля будинку Латеї, коли чаклунку вбили. І саме він страшно налякав Бетті. І саме ця людина являлася Дженнсен в нічних кошмарах.

— Бачу, ти знайшла мою королеву, — сказав він.

— Що? — Здивувався Себастян.

— Мою королеву, — повторив чоловік, мерзенно посміхаючись. — Я — король Обі Рал. А вона буде моєю королевою.

Тут дівчина помітила, що його очі дуже схожі на очі Натана Рала, Річарда, на її очі. Вони не були схожі настільки, наскільки були схожі один на одного очі Річарда і Дженнсен, але тим не менш, фамільна схожість малася. Чоловік казав правду: він теж був сином Даркена Рала.

— Ось він, мій брат, лорд Рал! — Чоловік зробив вказуючий жест.

З-за колони вийшов Річард.

— Не бійся, Джен, він не зможе заподіяти тобі шкоду, — прошепотів Себастян. — А ти можеш знищити його.

Шанс з'явився знову, і тепер вона його не упустить!..

І тут Дженнсен помітила крізь гущавину колон під'їзжаючий фургон. Їй здалося, що вона впізнає коней — сірих, з чорними гривами і хвостами. Тварини були величезні — рідко зустрінеш подібних, — а візник крупний і світловолосий.

Почулося знайоме мекання. Невже Бетті?! Дженнсен остовпіла, недовірливо дивлячись на фургон. Кізка знаходилася поруч з візником, поставивши на сидіння передні ніжки. Величезний блондин почухав у неї за вушками. Схоже, це був Том.

— Дженнсен, відійди, будь ласка, від Келен, — попросив Річард.

— Ні, сестричка, не відходь, — зареготав Обі.

Дівчина наблизилася до Матері-сповідниці, яка як і раніше висіла на прив'язаній до колони мотузці. Щоб підійти до Келен, Річарду доведеться пройти повз неї, Дженнсен. І тоді він опиниться в її руках.

— Дженнсен, чому ти на стороні сестер Тьми? — Запитав Річард.

— Я на стороні сестер Світла, — кинувши швидкий погляд на Мердінту, сказала Дженнсен.

Річард повільно похитав головою, теж дивлячись на Мердінту.

— Ні, вона — сестра Тьми. У Джегана є сестри Світла, але є і не тільки вони. Це рабині соноходця — про це говорять кільця в їх нижніх губах.

Дженнсен і раніше чула слово «соноходець». Вона судорожно намагалася пригадати, де саме. І згадала: саме його сестри запитували в ніч звершення угоди в лісі. Події тієї ночі з несамовитою швидкістю пронеслися в її мозку. Знову з'явився голос, але це їй зовсім не допомогло. Все всередині Дженнсен знемагало від бажання вбити Річарда, але було і щось заважаюче.

«Можливо, в цьому і проявляється чарівництво лорда Рала», — подумала дівчина.

— Щоб врятувати Келен, ти повинен пройти Дженнсен, — вимовила сестра Мердінта холодним, зарозумілим голосом. — Ти вийшов за межі відпущеного тобі часу і можливостей, лорд Рал. Поки твій час не вийшов, постарайся, принаймні, врятувати дружину.

Краєм ока Дженнсен помітила, як крізь кам'яний ліс до неї біжить коза, далеко випереджаючи Тома.

— Бетті? — Прошепотіла Дженнсен, і сльози струмком хлинули з її очей. Дівчина зняла чорну накидку з лиця, щоб кізка впізнала подружку.

Почувши своє ім'я, Бетті забекала, завиляла на бігу маленьким стирчачим хвостиком. А слідом за Томом біг хтось ще, зовсім маленький…

Але на шляху між козою і Дженнсен вже стояв Обі.

Наткнувшись на нього, Бетті видала жалісливий крик і позадкувала. Дівчина прекрасно знала цей крик жаху, що закликає на допомогу.

Небо над головою вибухнула громом і блискавками, ще більше налякавши нещасу тварину.

— Бетті! — Крикнула Дженнсен, насилу вірячи власним очам.

Чи не видіння це, не жорстокий обман, не чарівництво лорда Рала?..

Почувши її голос, Бетті оббігла Обі і з усіх ніг кинулася до своєї гаряче улюбленої подруги. Але не зробивши і дюжини кроків, застигла на місці. Хвостик її перестав виляти, і Бетті стражденно забекала. А потім бекання перейшло в новий крик жаху.

— Бетті, іди сюди, це ж я, — ридала Дженнсен.

Коза подивилася на неї і позадкувала. Тварина реагувала на подругу так само, як на Обі. А потім Бетті повернулася і понеслася геть.

Прямо до Річарда.

Той нахилився, і засмучена коза кинулася до нього, шукаючи розради. І знайшла його під ласкаво простягнутою рукою.

До приголомшеної Дженнсен донеслося нове тихе мекання. В купку людей, прямо в центр смертельного протистояння, прискакали двоє маленьких біленьких козлят-близнюків. Побачивши Дженнсен, вони стиснулися і стали жалібно кликати матір.

Бетті заклично промекала. Козенята повернулись і кинулися до неї. Близько матері вони тут же відчули себе в безпеці і застрибали навколо Річарда, явно бажаючи, щоб він удостоїв своїм дотиком і їх.

Том зупинився на віддалі і, прихилившись до колони, спокійно спостерігав за подіями.

І Дженнсен вирішила, що світ, безсумнівно, зійшов з розуму.

60

— Бетті, що відбувається? — Крикнула Дженнсен, не в силах змиритися з тим, що відбувається.

— Чарівництво відбувається, — пролунав позаду шепіт сестри Мердінти. — Саме цим він і займається.

Невже лорд Рал і справді зачарував козу, налаштувавши її проти Дженнсен?

Річард ступив до дівчини. Бетті і близнюки возилися біля його ніг, не маючи ні найменшого поняття про те, що все зараз залежить від вибору між життям і смертю.

— Дженнсен, подумай про все своєю головою, — вимовив Річард. — Ти повинна мені допомогти. Відійди від Келен.

— Убий його! — Люто шепотів Себастян. — Зроби це, Джен! Його магія не діє на тебе! Ну ж!..

Річард спокійно дивився, як вона піднімає ніж.

Зараз вона вб'є його, і чарівництво закінчиться, і Бетті знову буде з нею…

Дженнсен застигла. Вона раптом зрозуміла, що тут щось не так. І повернулася до Себастяна:

— Звідки ти це знаєш, а? Я ж ніколи не говорила тобі про те, що його чари не можуть заподіяти мені шкоди?

— І тобі теж? — Вигукнув Оба. — Значить, ми обидва невразливі! Ми можемо разом правити в Д'харі. Але, звичайно, королем буду я. Король Обі Рал. Я не жадібний. А ти можеш стати принцесою… Так, напевно, я можу зробити тебе принцесою, якщо ти будеш добре поводитися.

Дженнсен знову подивилася на розгублене обличчя Себастяна:

— Так звідки ти знаєш?

— Джен, я просто… Я думав… — Себастян намагався знайти відповідь. І не знаходив.

— Річард… — пролунав голос Келен, що прийшла у себе. — Річард, де ми? — Мати-сповідниця почала корчитися від болю і закричала, хоча ніхто до неї не доторкався.

Річард зробив ще крок вперед. Розмахуючи ножем, Дженнсен відступила.

— Якщо ти хочеш отримати Келен, ти повинен пройти через Дженнсен, — крикнула сестра Мердінта.

Річард кинув на неї нічого не виражаючий погляд:

— Ні.

— Ти повинен! — Завила сестра. — Ти повинен вбити Дженнсен, інакше Келен помре!

— Ти в своєму розумі? — Накинувся на неї Себастян.

— Помовч, Себастян! — Відрізала сестра. — Спасіння приходить лише через жертву. Все людство зіпсоване. Один індивідуум не представляє ніякої цінності. Одне життя не коштує нічого. Неважливо, що з нею трапиться, має значення тільки саме жертвоприношення.

Себастян дивився на неї і не знав, що відповісти. У нього явно не знаходилося доводів на захист життя Дженнсен.

— Ти повинен вбити Дженнсен, інакше я вб'ю Кален, — обернувшись до Річарда, заверещала Мердінта.

— Річард, — простогнала нещасна Мати-сповідники, все ще не зовсім розуміючи, де вона і що відбувається.

— Келен, спокійно, — м'яко вимовив Річард.

— Це останній шанс! — Волала сестра Мердінта. — Останній шанс врятувати дорогоцінне життя Матері-сповідниці! Останній шанс, або вона дістанеться Володареві пекла. Притримай його, Дженнсен, поки я буду вбивати його дружину!

Дженнсен злегка похитнуло те, що сестра нацьковує Річарда на неї. Але це не мало значення. Сестра теж жадала смерті лорда Рала. Вони всі хотіли його смерті.

Пора покласти всьому цьому край. Брат не зможе заподіяти їй шкоду своїм чарівництвом. Невідомо, звідки це стало відомо Себастяну, але пора покласти цьому край, поки шанс не втрачено знову. Але, цікаво, навіщо це знадобилося Мердінті…

Незрозуміло було і те, навіщо сестра намагалася роздратувати лорда Рала, щоб він завдав удару своєю магією, направивши всю силу на Дженнсен, і таким чином відкрив їй шлях, про який вона так довго мріяла…

Гаразд, все так і має бути. І нема чого більше чекати!

Давши волю крику, повному накопиченій за все життя ненависті, повному пекучої туги за вбитою матір'ю, повному виючою люті голосу, що верещав в голові, Дженнсен кинулася на Річарда.

Вона знала, що він використає для власного порятунку чарівництво. Завдасть магічного удару, подібний до того, якого завдав тисячному загону вершників. І буде вражений, коли чари не спрацюють, коли вона прорветься крізь смертельні заклинання і встромить ножа у його злісне серце. Він занадто пізно зрозуміє, що вона невразлива.

З лютим виттям Дженнсен налетіла на брата.

Вона чекала жахливого вибуху, чекала, що доведеться пройти крізь грім і блискавки, але нічого подібного не сталося. Річард попросту блокував удар і зловив її зап'ястя. Простіше нікуди!.. Він не використовував чари і не вимовляв заклинань. Він взагалі не скористався чарівною силою.

Для звичайної сили Дженнсен невразливою не була. А фізично Річард був явно сильнішим.

— Заспокойся, — сказав він.

Дженнсен люто пручалася, в її скаженій атаці вихлюпувалася грізною бурею вся накопичена ненависть і біль. Лорд Рал завбачливо тримав на відстані її праву руку, а дівчина бушувала, стукаючи йому в груди кулачком лівої. Річард міг голими руками розірвати її навпіл, але чомусь дозволяв їй вити і бити його. А потім навіть дав можливість відскочити назад. Дженнсен стояла, важко дихаючи і як і раніше стискаючи в кулаці ніж, і сльози злоби і люті струмували по її щоках.

— Убий її! — Знову заверещала сестра Мердінта. — Або Келен помре!

— Ти в своєму розумі? — Крикнув сестрі Себастян. — Вона сама уб'є його! Він навіть не озброєний!

Річард нахилився до лежачого на землі заплічних мішках і дістав з нього невелику книгу.

— Я озброєний.

— Що ти маєш на увазі? — Сторопіла Дженнсен. Тепер погляд мерзотника був звернений на неї.

— Це давня книга під назвою «Стовпи Творіння». Її написав наш предок, Дженнсен, один з перших лордів Ралів, той, хто прийшов до повного розуміння того, що породив перший в нашому роду. Його звали Елрік Рал, і він, крім усього іншого, створив узи. Це дуже цікава книга.

— Думаю, в ній написано, що лорд Рал повинен вбивати таких, як я, — вимовила Дженнсен.

— Звичайно, — посміхнувся Річард. — Саме так.

— Що? Невже в ній це написано? — Дженнсен насилу вірилося, що він підтвердить сказане.

Річард кивнув:

— У ній пояснюються причина, через яку всі дійсно позбавлені дару нащадки лорда Рала повинні бути знищені.

— Я знала це! Ти намагався брехати! Але це правда! Це все правда!

— Але я не стверджував, що послідую цій раді. Я лише сказав, що в книзі написано, що таких, як ти, слід знищити.

— Чому? — Запитала Дженнсен.

— Дженнсен, це не має значення, — прошепотів Себастян. — Не слухай його!

Річард кивнув на нього:

— Йому все відомо. Саме тому він знав, що я своїм чарівництвом не можу заподіяти тобі шкоду. Йому відомо, про що ця книга.

Дженнсен повернулася до Себастяну. В очах її раптово спалахнуло світло повного розуміння.

— Така книга є і у імператора Джеганя.

— Дженнсен, це неправда.

— Я бачила її, Себастян. Ці самі «Стовпи Творіння». Я бачила цю книгу в наметі імператора. Це книга на стародавній мові, одна з найцінніших. Він знав, що в ній написано. А ти — один з його кращих стратегів. Він розповів тобі, і ти знав, що в ній сказано.

— Джен, я…

І раптом, крізь буйство голосу, все, що сталося і що відбувається склалося в голові Дженнсен в цілісну картину. Гостра біль пронизала всю її істоту. Дійсні масштаби зради постали в усій ясності.

— Це був ти! — Прошепотіла вона.

— Як ти можеш у мені сумніватися? Я люблю тебе!

— О милостиві духи, весь час це був ти.

Лице Себастяна стало таким же білим, як і скуйовджені пасма його волосся, але в ньому з'явився якись непохитний спокій.

— Джен, це нічого не змінює.

— Це все ти, — прошепотіла вона, широко розплющивши очі. — Ти просто з'їв кілька сердцевинок гірської троянди…

— Дурниця! Та в мене їх ніколи не було!

— Я бачила їх у банці в твоєму мішку. Ти заховав сердцевинки троянди під мотузкою з гачками. А вони висипалися.

— Ах, ці. Я… Я взяв їх в цілителя… Коли ми зупинялися у нього.

— Брехун, вони всю дорогу були в тебе. І ти з'їв з десяток, щоб викликати у себе лихоманку.

— Джен, ти збожеволіла!

Дженнсен, здригаючись, вказала на нього ножем:

— Це був ти, весь час ти. І тоді, в першу ніч, ти сказав мені, що краща зброя проти ворога — та, що належить йому або отримана від нього. Загалом, що до ворога близька… Ти дуже хотів, щоб у мене виявився цей ніж. Я була тобі потрібна, тому що я близька до ворога. Ти хотів використати мене. Тому ти і зняв його з того солдата!

— Джен…

— Ти клявся, що любиш мене. Доведи це! Не бреши мені! Скажи правду!

Себастян деякий час дивився на подругу, потім підвів голову:

— Так, мені хотілося завоювати твою довіру. Я думав, що якщо у мене буде лихоманка, ти пошкодуєш мене.

— А як щодо мертвого солдата, якого я знайшла?

— Це був мій агент. Ми спімали людину, у якої був цей ніж. Агент переодягнувся в д'харіанську форму. Побачивши, що ти йдеш, я скинув його з кручі.

— Ти вбив свого солдата?

— Іноді велика мета потребує жертв. Спасіння приходить через пожертву. — Тон Себастяна став зухвалим.

— А як ти дізнався, де я?

— Імператор Джеган — соноходець. Він дізнався про тебе з книг багато років тому і використовував свої здібності для пошуку людей, яким було відомо про твоє існування. З плином часу йому вдалося вистежити тебе.

— А записка, яку я знайшла?

— Це я підсунув її в кишеню солдату. Джеган, використовуючи свої здібності, дізнався, що ти вже користувалася цим ім'ям.

— Узи не дозволяють соноходцю увійти в розум людини, — пояснив Річард. — Йому довелося довго шукати тих, хто не пов'язаний узами з лордом Ралом.

— Саме так, — кивнув Себастян на знак згоди. — Але нам це вдалося.

Дженнсен спопеляла осліплююча злоба від такої безмежної зради.

— А інші? А моя мама? Її ви теж принесли в жертву?

— Джен, ти не розумієш. Я ж не знав тебе тоді… — Себастян облизнув пересохлі губи.

— Значить, це були твої люди. І тому тобі не важко було з ними впоратися. Вони не очікували твого нападу, вони думали, ти будеш битися рука об руку з ними. І саме тому ти так зніяковів, коли я розповіла тобі про кводи. Це не були справжні члени кводу. Ти вбив невинних людей, бажаючи примусити мене подумати, що перший був один з них. І кожну ніч, йдучи на розвідку, ти повертався зі звісткою, що вони йдуть за нами слід у слід, і ми зривалися і йшли в ніч. Ти весь час брехав!

— У благих цілях! — Тихо вимовив Себастян. Дженнсен від люті знову залилася сльозами.

— У благих цілях?! Ти вбив мою маму! Кругом був ти! О милостиві духи… подумати тільки… о милостиві духи! Я спала з убивцею власної матері! Ти — брудний покидьок!

— Джен, візьми себе в руки. Це було необхідно. — Себастян кивнув на Річарда. — Він — причина всьому! І тепер він у нас в руках! Все це було необхідно! Спасіння приходить лише через жертву. Твоя жертва… твоя мати, принесена в жертву, привела нас до Річарда Рала, людини, що полювала за тобою протягом всього твого життя.

Сльози текли по обличчю Дженнсен.

— Не можу повірити, що ти робив ці мерзоти і одночасно клявся в любові до мене!

— Так, Джен. Тоді я не знав тебе. Я ж сказав тобі: в мене не було намірів закохуватися в тебе, але так вийшло. І тепер ти — моє життя. Тепер я люблю тебе.

Дженнсен стиснула руками голову, намагаючись заглушити голос, завиваючий в її свідомості.

— Ти — злісний виродок! Як я могла любити тебе!

— Брат Нарев вчить, що все людство загрузло в пороці. Ми не маємо морального права на існування, тому що люди спотворили і занехаяли світ живих. Принаймні, сам брат Нарев зараз в кращому світі. Тепер він поруч з Творцем.

— Ти хочеш сказати, що навіть брат Нарев — зло? Як частина людства? Навіть твій дорогоцінний, священний брат Нарев — теж зло?

Себастян пильно дивився в обличчя Дженнсен.

— Той, хто по-справжньому уособлює собою зло, стоїть зараз прямо перед нами! — Він підняв руку, вказуючи на Річарда. — Лорд Рал — великий вбивця. Лорд Рал повинен бути засуджений до смерті за всі свої злочини.

— Якщо людство — це зло і якщо брат Нарев в кращому світі, поряд з Творцем, то Річард, убивши його і тим самим відправивши прямо в обійми Творця, скоїв добру справу. Хіба не так? Раз людство — зло, то чому ви вважаєте знищення ваших солдатів Річардом Ралом за злий вчинок?

Лице Себастяна набуло яскраво-червоного відтінку.

— Ми всі зло, але деякі являють собою зло найбільше. Принаймні, ми смиренно визнаємо перед обличчям Творця наші слабкості і прославляємо тільки Творця. — Себастян трохи помовчав і вже спокійніше додав: — Я знаю, що це слабкість, але я люблю тебе. — Він посміхнувся Дженнсен. — Тепер сенс мого життя тільки в тобі, Джен.

Вона похитала головою:

— Ти не любиш мене, Себастян. Ти навіть не розумієш, що таке любов. Ти не зможеш полюбити когось до тих пір, поки не полюбиш власне існування. Любов може вирости тільки з поваги до власного життя. Коли любиш себе, свою власну душу, можеш полюбити і того, хто збагатить твоє життя, розділить його з тобою, зробить його більш радісним. Якщо зневажаєш себе і віриш, що існування — це зло, то вмієш тільки ненавидіти. Ти можеш відчути лише ознаки любові, потягнутися до добра, однак тобі не вдасться помістити в основу нічого, крім ненависті. Своєю порочною спрагою смерті ти заплямуєш будь-який прояв любові. Я була потрібна тобі лише для того, щоб підтвердити твою ненависть, щоб стати твоєю подругою по самопожертві. Щоб по-справжньому любити, Себастян, треба радіти життю, тому що саме радість робить життя по-справжньому прекрасним.

— Ти не права! Ти просто не розумієш!

— Я дуже добре все розумію! Шкода тільки, що пізно.

— Але я люблю тебе, Джен. Ти помиляєшся, я насправді люблю тебе!

— Ти тільки хотів, щоб так було. Це прості слова порожньої бездушної оболонки, яка лише називається людиною. Мені нема чого любити, ніщо в тобі не гідно любові. Ти настільки беззмістовна істота, Себастян, що мені навіть ненавидіти тебе важко, як важко ненавидіти стічну канаву.

Яскраві спалахи висвітлили все навколо. Голос у голові Дженнсен, здавалося, рвав її на шматки.

— Джен, я не мав на увазі нічого подібного. Ти не повинна так говорити. Я не можу жити без тебе.

Дженнсен повернулася до нього з виразом холодної люті на обличчі.

— Єдине, що ти можеш зробити, Себастян, бажаючи доставити мені задоволення, — це померти.

— Я досить довго слухала базікання цих закоханих, — прогарчала сестра Мердінта. — Себастян, будь чоловіком, закрий рота! Або я змушу тебе замовкнути. Твоє життя не значить нічого. Річард, в тебе є вибір: або Дженнсен, або Мати-сповідниця.

— Я не збираюся служити Володареві пекла, сестра, — вимовив Річард. — А ти не повинна служити соноходцю. У тебе теж є вибір.

Сестра Мердінта тицьнула в його бік пальцем:

— Це в тебе є вибір! І я змушу тебе його зробити! Час виходить! Або Дженнсен, або Келен, вибирай!

— Мені не подобаються твої умови, — сказав Річард. — Між власною сестрою та власною дружиною я не вибираю.

— Тоді я виберу за тебе! Твоя дорогоцінна дружина помре!

Не звертаючи уваги на те, що Дженнсен кинулася на допомогу Келен, сестра Мердінта схопила Мати-сповідницю за волосся і підняла голову. Лице нещасної було біліше снігу.

Дженнсен вчепилася в руку Мердінти, розмахнулася ножем і вклала в удар всю свою силу і надію не спізнитися. Однак вона знала: не дивлячись на божевільну спробу врятувати життя Келен, було надто пізно.

У цю кристально чисту мить світ, здавалося, завмер на місці.

А потім повітря люто здригнулося.

Наймогутніший поштовх відкинув від Матері-сповідники пил і камені, і вони дедалі ширшим колом покотилися в сторони. Від сильного удару здригнулися величні Стовпи. Ті, що стояли нестійко почали валитися. Падаючи, вони зачіпали інші колони, і ті теж не могли встояти. Здавалося, це триває вічність. Скелі валилися на землю подібно кам'яним прокльонам. Вся долина ходила ходуном від жахливих ударів. Піднята каменями пилюка пеленою висіла в повітрі, засліплювала очі.

Світ на одну мить позбувся світла, залишивши навколо непроглядну темряву. Здавалося, все зникло.

Але потім світ повернувся, ніби з нього зняли пелену.

Дженнсен виявила, що тримає за руку мертву жінку. Сестра Мердінта звалилася додолу подібно до одного з кам'яних стовпів. З її грудей стирчав ніж Дженнсен.

Річард був уже поруч. Однією рукою він підтримував Келен, а іншою розрізав мотузку. Недавня полонянка виглядала втомленою, але, незважаючи на слабкість, була прекрасна.

— Що трапилося? — Здивовано запитала Дженнсен. Річард посміхнувся:

— Сестра зробила невірний вибір. Я її попереджав. Мати-сповідниця перенесла свою силу на Мердінту.

— Ти її попередив? — Несподівано чітко запитала Келен. — Вона повинна була прислухатися до твоїх слів.

— На жаль, це лише надихнуло її. Дженнсен виявила, що голос зник.

— Що трапилося? Я вбила її?

— Ні. Вона померла перш, ніж твій ніж торкнувся її тіла, — сказала Келен. — Річард відвернув її увагу, і я змогла скористатися своєю силою. Ти теж намагалася, але на мить спізнилася. Вона була вже в моїй владі.

Річард на знак розради поклав Дженнсен руку на плече:

— Ти не вбила її, але зробила вибір, що зберіг тобі життя. Після смерті сестри над нами пронеслася тінь — це Володар пекла забрав ту, що заприсяглася належати йому. Якщо б ти зробила інший вибір, то він забрав би і тебе.

У Дженнсен затремтіли коліна.

— Голос пішов, — прошепотіла вона. — Пішов.

— Володар розкрив свій намір, випустивши собак, — пояснив Річард. — Це означало, що підвелася завіса між світами.

— Я не розумію.

Річард показав Дженнсен книгу, перш ніж її заховати.

— У мене не було часу прочитати її цілком, але я встиг достатньо, щоб у дечому розібратися. Ти — позбавлений дару нащадок лорда Рала. Саме це врівноважує тебе з Ралом, що володіє чарами. У тебе не просто відсутня магія, чари не чинять на тебе ні найменшого впливу. Дім Ралів виник під час великої війни і дав початок роду всемогутніх чарівників, але з плином часу були посіяні і ідеї про прагнення позбавити світ магії. Можливо, Імперський Орден і мріяв про світ без магії, але тільки Дім Ралів міг би мимоволі здійснити цей намір. — Він прибрав книгу в мішок. — Ти, Дженнсен Рал, по всій видимості, найнебезпечніша з живучих людей, оскільки саме ти є тим насінням, з якого може вирости новий світ, в якому не буде місця для магії.

Дженнсен пильно дивилася в його сірі очі.

— А чому тоді ти не захотів, як твої попередники лорди Рали, щоб я померла?

Річард посміхнувся:

— У тебе є таке ж право на життя, як і у будь-якої іншої людини, як і в будь-якого з лордів Ралів. Невідомо, яким повинен бути світ. Єдине, що дозволялося кожній людині, — прожити його власне життя.

Келен вийняла ніж з грудей сестри Мердінти, витерла об полу чорного плаща і вручила Дженнсен:

— Сестра Мердінта помилялася. Порятунок досягається не через самопожертву. Головне — це відповідальність перед самим собою.

— Твоє життя в твоїх руках, і нічиїх інших, — додав Річард. — Я чув те, що ти говорила Себастяну.

Дженнсен опустила очі на ніж, який тримала в руці. Вона все ще відчувала сором і незручність від того, що сталося.

Темніло. Дженнсен озирнулася, але Себастяна ніде не було. Обі теж зник.

Обернувшись, дівчина зі страхом побачила що неподалік стояла Морд-Сіт.

— Чудово, — сказала та Матері-сповідниці, простягаючи до неї руки. — Дівчинка говорить прямо як лорд Рал. Тепер буду прислуховуватися до них обох.

Келен з посмішкою сіла, притулившись спиною до стовпа. Вона дивилася на Річарда і чухала вушка у козенят.

Коза глянула на своїх дітей, переконалася, що вони в безпеці, і підійшла до Дженнсен. Маленький хвостик весело завиляв.

— Бетті?

Щаслива кізка весело застрибала навколо подруги, пристрасно бажаючи більше не розлучатися. Дженнсен зі сльозами на очах обняла її, а потім повернулася до брата:

— А чому ти не робиш, як твої попередники? Чому? Чому ти ризикуєш усім, що написано в цій книзі?

Річард взявся рукою за ремінь і глибоко зітхнув:

— Життя — це майбутнє, а не минуле. Минуле може навчити нас своїм досвідом, як краще поступати в майбутньому. Воно заспокоює нас, надихає спогадами про діяння, створює основу з того, що вже виконано. Але живе тільки майбутнє. Жити в минулому — значить приймати тільки мертве. Живучи у всій повноті, кожен день створюєш наново. Люди — раціональні, мислячі істоти і, щоб зробити розумний вибір, повинні користуватися інтелектом, а не сліпою вірою в минуле.

— Життя — це майбутнє, а не минуле, — прошепотіла сама собі Дженнсен, усвідомлюючи, що все її життя тепер попереду. — Де ж ти таке почув?

— Це сьоме правило чарівника, — посміхнувся Річард.

Дженнсен дивилася на брата крізь сльози, що навернулися на очі.

— Ти подарував мені майбутнє і життя. Спасибі!

Річард обійняв її, і Дженнсен несподівано відчула, що вона зовсім не самотня в цьому світі. Вона знову відчула цілісність своєї душі. Їй стало так добре, що дівчина знову вибухнула риданнями. Це був плач по мамі, але і сльози радості від майбутнього життя, від майбутнього.

Келен поплескала її по спині:

— Ласкаво просимо в сім'ю!

Дженнсен витерла очі і дзвінко розсміялася невідомо над чим. Знову повернулася до Бетті. І побачила Тома, що стояв неподалік. Рвонулася до нього і кинулася в обійми:

— Ой, Томе, як я рада тебе бачити! Спасибі, що привіз мені Бетті.

— Привіт! Доставив козу, як і обіцяв. Виявилося, Ірмі, ковбасниці, дуже захотілося козеняти від твоєї кози. Її козел був уже старий. Одне козеня забрала вона, а цю парочку я привіз тобі.

— У Бетті народилася трійня?

Том кивнув:

— Боюся, я сильно прив'язався до Бетті і її малюків.

— Не можу повірити, що ти зробив це для мене!.. Томе, ти просто чудо!

— Моя мама теж так вважає. Не забудь, ти обіцяла розповісти про це лорду Ралу.

Дженнсен засміялася:

— Обіцяла! Але яким чином ти розшукав мене в цьому світі?

Том посміхнувся і витягнув з-за пояса ніж. Дженнсен з подивом виявила, що він як дві краплі схожий на той, що був у неї.

— Бачиш, цей ніж — знак того, що я служу лорду Ралу.

— І ти теж? — Здивувався Річард. — Я ніколи тебе не бачив.

— Все в порядку, лорд Рал, — втрутилася Морд-Сіт. — Я ручаюсь за нього.

— Спасибі, Кара! — Очі Тома світилися від радості.

— Значить, ти все про мене знав? — Здивувалася Дженнсен.

Том кивнув:

— Поганим би я був захисником лорда Рала, якби дозволив такій підозрілій особі, як ти, нишпорити навкруги, намагаючись нашкодити йому, і не взнати про твої плани. Ось я і наглядав за тобою, йшов по п'ятах більшу частину твоїх мандрів.

Дженнсен ляснула його по плечу:

— Так ти шпигував за мною?!

— Я ж повинен був знати про твої наміри і бути впевненим, що ти не заподієш шкоди лорду Ралу.

— Не думаю, що ти попрацював добре, — зауважила Дженнсен.

— Чому це? — Удавано обурюючись, спитав Том.

— Я ж могла його вбити. А ти стояв збоку, занадто далеко, щоб встигнути що-небудь зробити.

Том розплився в хлоп'ячій усмішці. Тепер вона була ще більш пустотливою, ніж зазвичай.

— Я б не дав тобі вдарити лорда Рала.

Том повернувся і змахнув ножем. З небувалою швидкістю клинок пролетів через площадку і встромився в щось темне біля однієї з упалих колон.

Річард, Том, Келен і Морд-Сіт кинулися туди. Дженнсен побігла слідом за ними. На її чимале здивування, ніж пронизав шкіряний мішечок — якраз по центру. Мішечок тримала рука, що стирчала з-під величезного уламка впалої колони.

— Будь ласка, допоможіть мені вибратися, — донеслося звідти. — Я заплачу. Я можу заплатити. У мене є власні гроші.

Це був Обі. Уламок колони впав на нього, коли він кинувся тікати. Одним кінцем уламок впав на великий шматок вапняку, і Обі не розчавило. Він сидів у кам'яній пастці, заживо похований під величезним шматком колони.

Том витягнув ножа, підняв шкіряний гаманець і підкинув його в повітря.

— Фрідріх! — Закричав він. — Фрідріх! Це твій?

Дженнсен в черговий раз здивувалася. Це дійсно був день несподіванок. Фрідріх, чоловік Алтеї, виліз з фургона і поспішив до них.

— Це мій, — промовив він. А потім заглянув під скелю: — Гей, у тебе ж є й ще.

Через мить рука стала викидати назовні все нові і нові шкіряні і ганчіркові гаманці.

— Ось, візьміть всі мої гроші. Допоможіть мені вибратися.

— Не думаю, що зможу підняти скелю, — сказав Фрідріх. — Особливо для того, щоб допомогти людині, виній у смерті моєї дружини.

— Алтея загинула? — З жахом запитала Дженнсен.

— Так. Сонце пішло з мого життя.

— Мені дуже шкода, — прошепотіла дівчина. — Вона була гарна жінка.

Фрідріх сумно посміхнувся:

— Так, була. — Він дістав їх кишені маленький гладкий камінь. — Але вона залишила це, і воно приносить мені радість.

— Невже і в тебе такий? — Дивуючись, спитав Том. Він порився в кишені і щось витягнув. Потім розкрив долоню, і всі побачили маленький гладкий камінчик. — Я теж ношу з собою камінь на щастя. Він завжди при мені і приносить удачу.

Фрідріх підозріло подивився на нього, а потім розсміявся.

— Я не можу дихати. Будь ласка, камінь давить. Випустіть мене.

Річард виставив руку в напрямку до уламку колони. Пролунав скреготливий звук, і під каменю з'явилася блискаюча дужка. Чарівник нагнувся і, потягнувши за перев'язь, витягнув його повністю. Витер пил, надів перев'язь і закріпив на стегні піхви. Величний меч був зброєю, гідною лорда Рала.

Дженнсен побачила блискучий напис на руків'ї: «ІСТИНА».

— Коли ти зустрівся лицем до лиця з солдатами, у тебе не було навіть меча, — сказала Дженнсен. — Думаю, твоє чарівництво — захист покраще.

Річард посміхнувся і похитав головою:

— Мої здібності допомагають там, де є необхідність і лють. Коли вкрали Келен, у мене було і те й інше.

Він зняв долоню з руків'я, щоб Дженнсен змогла ще раз побачити написане золотими літерами слово.

— А ця зброя завжди напоготові.

— А звідки ти дізнався, де ми? — Запитала Дженнсен. — Як дізнався, де Келен?

Річард полірував великим пальцем золочене слово на руків'ї:

— Мені розповів дід. Король Обі вкраде меч, коли, скориставшись допомогою Володаря пекла, викраде Келен. Цей меч особливий. У мене з ним зв'язок. Я завжди відчуваю, де він. Безсумнівно, Володар напоумив Обі прихопити його, щоб заманити мене сюди.

— Будь ласка, я не можу дихати, — волав Оба.

— Твій дід? — Запитала Дженнсен, не звертаючи уваги на стогони і благання Оби. — Ти говориш про чарівника Зорандера?

Лице Річарда освітила ніжна посмішка.

— Значить, ти зустрічалася з Зеддом. Він просто чудо, чи не так?

— Він намагався вбити мене, — пробурмотіла Дженнсен.

— Зедд? — Річард посміхнувся. — Зедд нікому не заподіє шкоди!

— Це він-то не заподіє шкоди?

Морд-Сіт тицьнула Дженнсен червоним прутом, закріпленим на зап'ясті.

— Що ти робиш? — Обурилася Дженнсен. — Припини!

— Ейдж тобі ні про що не говорить?

— Не більше, ніж ейдж Ніди, — насупилася Дженнсен.

Кара задерла брову:

— Ти зустрічалася з Нідою? І вона ще ходить по землі. Я вражена.

— У неї ж імунітет до магії, — зауважив Річард. — Тому ейджі не діють.

Кара, хитро посміхаючись, подивилася на Келен.

— Як ти гадаєш, про що я думаю? — Запитала Келен.

— Можливо, вона допоможе нам вирішити одну маленьку проблему, — вимовила Кара. Здавалося, її розпирало від пустощів.

— Гадаю, ти хочеш, щоб вона теж доторкнулася? — З сумною усмішкою вимовив Річард.

— Ну, хтось же повинен це зробити, — ніби захищаючись, вимовила Кара. — Хіба ти хочеш, щоб це знову була я?

— Ні!

— Про що це ви говорите? — Запитала Дженнсен.

— У нас нагальна проблема, — відповів Річард. — І потрібна твоя допомога. Думаю, тут потрібен особливий талант, щоб розплутати такий складний вузол.

— Так? Значить, ти хочеш, щоб я пішла з вами?

— Якщо ти хочеш, — вимовила Келен. Вона притулилася до Річарду, ніби з останніх сил.

— Том, — покликав Рал. — Можемо ми…

— Ну, звичайно, ідіть же сюди! — Відповів Том, кинувшись вперед, щоб подати Келен руку. — У мене в фургоні є чудові ковдри, і там можна чудово відпочити. Запитайте у Дженнсен, вона підтвердить. Я відвезу вас додому найкоротшою дорогою.

— Будемо тобі дуже вдячні, — подякував Річард. — Починає сутеніти. Краще залишитися тут і переночувати, а зі світанком вирушимо в дорогу. Будемо сподіватися, що встигнемо до спеки.

— Думаю, всім захочеться виявитися всередині, разом з Матір'ю-сповідницею, — прошепотів Том на вухо Дженнсен. — Якщо ти нічого не маєш проти, можеш влаштуватися поруч зі мною на передку.

— Спочатку мені потрібно дещо дізнатися, — почала Дженнсен. — Ти — захисник лорда Рала. Що б ти зробив сьогодні у випадку, якщо б я спробувала завдати йому шкоди?

Том подивився на неї дуже серйозно:

— Дженнсен, якби я дійсно думав, що ти здатна на це, то встромив би в тебе ніж, не чекаючи, поки ти отримаєш свій шанс.

Дженнсен посміхнулася:

— Відмінно. Тоді я поїду з тобою. Моя конячка там, нагорі. — Вона показала далечінь. — Я вже подружилася з Расті.

Почувши ім'я коня, Бетті забекала. Дженнсен, розсміявшись, почухала товстий козячий бочок.

— Ти пам'ятаєш Расті?

Бетті знову забекала.

З боку зваленого стовпа долинали крикии Обі Рала, благаючого, щоб його випустили. Дженнсен згадала, що він — теж її брат. Хоча і дуже жорстокий.

— Прости мене за те, що я думала про тебе всякі гидоти, — сказала вона, дивлячись знизу вгору на Річарда.

Той посміхнувся. Однією рукою він підтримував Келен, а іншою притягнув до себе Дженнсен.

— У війні проти істини ти використовувала голову. Більшого я не можу від тебе вимагати.

Під вагою впалої колони вапнякова скеля, яка врятувала життя Обі, повільно руйнувалася. Через кілька годин хлопець буде розчавлений у своїй в'язниці. В іншому випадку — помре від спраги.

Після повної поразки Володар навряд чи допоможе Обі — нагороди не буде. Можливо, за цю невдачу йому доведеться розплачуватися вічним стражданням.

Обі був убивцею. Дженнсен підозрювала: навряд чи Річард проявить співчуття або милосердя до подібної істоти.

Та й взагалі до всякого, хто мучив Келен. Обі цього недостойний.

61

Вранці група мандрівників вирушила в дорогу. Їх очам відкрився казковий вид. Ранкове сонце кидало від стовпів довгі тіні і забарвлювало навколишню рівнину в дивовижні кольори.

Це було чудове видовище, але до цих пір ніхто не повертався з цих місць і не ділився враженнями.

Расті була рада знову зустрітися з Дженнсен, а при вигляді Бетті і двох її козенят просто весело застрибала.

Дженнсен разом з Річардом і Келен пройшли в будиночок торгової станції і там виявили, що Себастян, не в силах змиритися з крахом віри і надії, виконав останнє побажання Дженнсен.

Він з'їв усі серцевинки гірської троянди з банки і був мертвий.

* * *

Дженнсен сиділа поруч з Томом і слухала довгий розповідь Річарда і Келен про те, як вони зустрілися і вирішили бути разом. Дженнсен все ще не вірила своїм вухам, настільки все відрізнялося від того, що вона звикла вважати правдою. Мати Річарда, яку згвалтував Даркен Рал, втекла разом з Зеддом, щоб врятувати сина. Річард виріс на сході, навіть не підозрюючи про існування Дому Ралів, Д'хари та існування у нього дару. Річард покінчив із жорстоким правлінням Даркена Рала. Келен, за якою йшли справжні кводи, вбила командира мисливців. А коли Річард став лордом ралом, кводів просто-напросто не стало.

Дженнсен відчула величезне почуття гордості і задоволення, коли Річард попросив її взяти ножа з вензелем «Р» в подарунок. Він сказав, що вона заслужила честь носити цю зброю. Дженнсен вирішила дбайливо зберігати ніж, щоб він служив своєму істинному призначенню. Тепер вона, як і Том, була справжнім захисником лорда Рала.

Вони їхали все далі, і Бетті стояла поруч, поставивши передні копитця на сидіння між Томом і Дженнсен. Друзі тримали на руках по сплячому козляті. Расті прив'язали позаду фургона, і Бетті частенько відвідувала подружку. Річард, Келен і Кара їхали верхи трохи в стороні.

Дженнсен, роздумуючи над розповіддю брата, повернулась до нього:

— Значить, ти не придумав все це? Невже в книзі «Стовпи Творіння» написано про мене?

— У ній йдеться про таких, як ти: «Самими небезпечними істотами, що розгулюють по світу життя, є позбавлені дару діти лорда Рала, тому що вони володіють імунітетом до магії. Чарівництво не може заподіяти їм шкоди, не діє на них, навіть для пророцтв вони невидимі». Однак, вважаю, тобі вдалося довести, що в книзі є помилки.

Дівчина задумалася над його словами. Деякі речі так і залишалися без пояснення.

— Не розумію, чому Володар використовував мене. Звідки в моїй голові з'явився його голос?

— Ти знаєш, я перевів лише невеликий уривок з книги, інші частини зіпсовані, — пояснив Річард. — Але з прочитаного виявляється, що позбавлений дару нащадок через імунітет до магії стає тим, що в книзі називається «діра в світі», і якраз це робить тебе імовірним посередником між світом живих і світом мертвих. Володареві необхідний такий прохід, щоб він зміг захопити світ живих. А головним було прагнення помститися. Володареві було необхідно, щоб ти підкорялася його бажанням, — коли відправилася в ліс із сестрами Смерті. Ти була потрібна йому роздавленою, знищеною, що уклала угоду з світом смерті, тобто мертвою.

— Виходить, що якби мене хто-небудь вбив… до прикладу, сестра Мердінта, коли я виходила з лісу з сестрами, то ворота би відкрилися?

— Ні, Володарю був потрібен ще посередник зі світу живих. Тоді відсутність у тебе дару було б урівноважена. І для цієї мети він вирішив використати чарівника, лорда Рала, — відповів Річард. — Якби я вбив тебе, щоб зберегти життя собі або Келен, Володар тут же проник би в цей світ через створений пролом. Я повинен був змусити тебе вибрати життя, а не смерть. У цьому випадку Володар буде змушений повернутися в пекло.

— Можливо, я б… знищила життя, — вимовила Дженнсен, приголомшена усвідомленням того, що стояла безпосередньо біля витоку можливого руйнівного катаклізму.

— Я б тобі не дозволив, — вимовив Том, його слова прозвучали тепло і природно.

Дженнсен поклала йому на плече руку. Ніколи раніше вона не відчувала подібних почуттів. Цей хлопець впливав на неї позитивно, змушуючи співати її серце. Його усмішка говорила про те, що її життя має колосальну цінність. Бетті, привертаючи увагу до себе, ткнулася носом, перевіряючи сплячих козенят.

— Найбільше зрадництво життя — без роздумів присвятити його Володарю, — сказала Кара.

— Але Дженнсен цього не зробила. Використовуючи розум, вона знайшла істину, а істина невіддільна від життя.

— Упевнена, що ти багато чого знаєш про магію, — сказала Дженнсен Річарду.

Келен і Кара так пирснули зі сміху, що Дженнсен злякалася, як би вони не впали з коней.

— Не знаходжу в цьому нічого смішного, — насупився Річард.

Але дві жінки сміялися все голосніше.

Content

Гудкайнд Террі Сьоме Правило Чарівника, або Стовпи Творіння

Террі Гудкайнд СЬОМЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА, або СТОВПИ ТВОРІННЯ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61