Гудкайнд Террі

Дев'яте Правило Чарівника, або Вогняний Ланцюг

Террі Гудкайнд

ДЕВ'ЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА,

або

ВОГНЯНИЙ ЛАНЦЮГ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

Вінсенту Касселлу, людині натхненного інтелекту, дотепності, сили, і хоробрості, і другу, який завжди поруч

1

— Скільки з цієї крові — його? — Запитала одна з жінок.

— Боюся, що більша частина, — відповіла друга, в той час як обидві вони кинулися до пораненого.

Річард боровся з забуттям, зосередившись на необхідності залишитися в свідомості, тому голоси долинали до нього наче здалеку, через тьмяну пелену туману. Він не пам'ятав, кому належали голоси, але був упевнений, що знає цих людей. Хоча в той момент це не мало ніякого значення.

Від пекучого болю в лівій стороні грудей і нестачі повітря він був на межі паніки, кожен наступний вдих вимагав від нього всіх без винятку сил, що ще залишилися у нього.

Але зараз у нього була більш серйозна причина для занепокоєння.

Занепокоєння немов обпалювало, але коли Річард спробував поставити запитання, замість слів зміг видати лише ледь чутний хрипкий стогін.

Він стиснув руку жінки, що йшла поруч, відчайдушно намагаючись змусити їх зупинитися, змусити вислухати себе.

Вона невірно витлумачила його рух і замість цього лише підігнала чоловіків, які несли його, щоб поспішили, хоча вони і так вже задихалися від зусиль. Вони рухалися по кам'янистій стежці, в глибокій тіні високих сосен. Люди намагалися рухатися настільки акуратно, наскільки це було можливо, не сповільнюючи руху.

Десь неподалік кричали півні, наче цей ранок був звичайним, як і будь-який інший.

Річард відсторонено спостерігав бурхливу діяльність навколо нього. Реальною була тільки біль. Хтось одного разу сказав: неважливо, скільки людей поруч з вами, вмираєте ви завжди на самоті. Це і було те, що він відчував зараз — самотність.

Густа стіна величезних соснових дерев змінилася рідколіссям з відкритими просторами, зарослими високою травою. Тепер Річард міг крізь розріджені гілки бачити свинцеве небо, готове ось-ось обрушити на подорожніх потоки води.

Тільки дощу їм зараз і не вистачало. Не треба… Не зараз…

Чоловіки йшли і йшли без зупинки, поки нарешті попереду не з'явилися облуплені дерев'яні стіни маленької будівлі, за якою виднілися загородки для домашньої худоби, пофарбовані в сріблясто-сірий колір. Перелякані кури, голосно кудахкаючи, розбігалися з дороги, чоловіки викрикували накази. Річард ледь помічав попелясто-бліді обличчя людей, що дивилися, як його проносили мимо, — він був зайнятий боротьбою із запаморочливим болем, відчуваючи себе так, ніби його розривають на частини.

Вся група пройшла через вузький дверний отвір якоїсь споруди в темне приміщення.

— Сюди, — сказала перша жінка, і Річард раптом з подивом зрозумів, що це був голос Ніккі. — Покладіть його сюди, на стіл. Швидше.

Річард почув гуркіт олов'яних чашок, які хтось змів зі столу. Щось дрібне розсипалося і покотилося по долівці. Стукнули віконниці, відкинуті назад, щоб впустити хоч трохи світла в затхле приміщення.

Схоже, це була покинута ферма. Стіни будинку покосилися, як ніби споруда могла в будь-який момент впасти. За відсутності людей, чиїм житлом він колись був, будинок справляв враження місця, що чекало смерті, щоб назавжди влаштуватися в своєму світі мертвих.

Чоловіки, тримаючи Річарда за руки і за ноги, обережно поклали його на дошки столу. Річард хотів вдихнути, щоб позбутися від жахливого болю в лівій стороні грудей, йому страшенно потрібно було вдихнути.

Йому потрібно було вдихнути, щоб говорити.

Спалахнула блискавка. За мить тяжко загуркотів грім.

— Пощастило, встигли до дощу, — зауважив один з чоловіків.

Ніккі неуважно кивнула, низько схилившись над Річардом, намацуючи стрілу в його грудях. Він скрикнув, відірвавши спину від дощок столу, намагаючись відсунутися від її обмацуючих пальців. Друга жінка негайно притиснула його плечі до столу, щоб утримати на місці.

Він спробував заговорити, але коли вже майже вимовив слово, раптовий кашель наповнив рот густою кров'ю. Спроба вдихнути тільки призвела до нового нападу задухи. Жінка, що тримала його за плечі, повернула його голову набік. — Сплюнь, — сказала вона, нахилившись ближче.

Неможливість вдихнути хоч трохи повітря викликала гарячий спалах жаху, тому Річард слухняно зробив те, що сказала жінка. Її пальці через рот проникли в його дихальні шляхи, очищаючи їх. З її допомогою він нарешті зумів відкашляти достатньо крові, щоб отримати можливість вдихнути небагато повітря, якого так відчайдушно потребував.

Поки пальці Ніккі обстежили область навколо стріли, виступаючої з лівої сторони його грудей, вона ледь чутно не те молилася, не то бурмотіла прокльони.

— Милосердні духи, — шепотіла вона, розриваючи його просякнуту кров'ю сорочку, — не дайте мені спізнитися.

— Я побоялася витягувати стрілу, — сказала їй друга жінка, — не знала, що може статися, тому вирішила, що буде краще, якщо я розшукаю тебе.

— Дякуй духам, що не спробувала. — Річард вигнувся від болю, коли рука Ніккі ковзнула під його спиною. — Якби ти її витягла, він вже був би мертвий.

— Але ти можеш вилікувати його? — Це було скоріше твердження, ніж запитання.

Ніккі не відповіла.

— Ти можеш вилікувати його? — слова нагадували шипіння через зціплені зуби.

У тоні голосу чулося нетерпіння, Річард впізнав Кару. У нього не було часу поговорити з нею перед нападом. Звичайно, вона повинна б знати. Але якщо знає, чому не говорить? Чому не заспокоїть його?

— Якби не він — нас застали б зненацька, — сказав чоловік, який стояв в стороні. — Він врятував нас усіх, коли помітив солдатів, що підстерігали нас.

— Ви повинні допомогти йому, — наполягав ще хтось інший.

Ніккі нетерпляче махнула рукою. — Вийдіть, ви, всі! Тут і так достатньо тісно. Я не можу зараз відволікатися. Мені потрібна тиша.

Знову вдарила блискавка, ніби духи хотіли позбавити її того, чого вона вимагала. Гуркіт грому наростав, буря накрила все навколо.

— Ти пришлеш Кару, коли щось проясниться? — Запитав один з чоловіків.

— Так, так. Ідіть вже.

— І перевірте, чи немає навколо інших солдатів, — додала Кара. — На всякий випадок, і тримайтеся в тіні. Ми не можемо дозволити їм ще раз застати нас зненацька — тільки не зараз.

Чоловіки кивнули, обіцяючи все зробити як потрібно.

Двері відчинилися, і тьмяне світло впало на потріскану стіну. Коли чоловіки виходили, їх тіні перетинали смугу світла, немов самі добрі духи покидали їх зараз.

Проходячи, один з чоловіків коротко торкнувся плеча Річарда — як побажання мужності і спокою. Річарду виразно було знайоме його обличчя. Він давно не бачив цих людей. Йому спало на думку, що це не найкращий привід зустрітися знову. Чоловіки зачинили за собою двері, залишаючи кімнату освітленою тільки тьмяним світлом, проникаючим в єдине вікно.

— Ніккі, — Кара понизила голос. — Ти можеш зцілити його?

Річард збирався зустрітися з Ніккі, коли війська Імперського Ордена, послані для придушення повстання, випадково натрапили на його табір. Перед тим, як солдати напали на нього, йому необхідно було знайти Ніккі. У темряві його занепокоєння єдиною іскрою надії було те, що Ніккі могла б йому допомогти.

Тепер Річард повинен був змусити її слухати.

Коли вона нахилилася зовсім близько, намагаючись визначити, наскільки глибоко стріла проникла в тіло, Річард рукою стиснув її плече, обтягнуте чорною тканиною сукні. Рука злегка блищала, волога від крові. Коли він кашляв, то відчував, як цівка крові біжить по обличчю.

Її сині очі були звернені до нього.

— Все буде гаразд, Річард. Лежи, не рухайся.

Пасмо світлого волосся ковзнуло по іншому плечу, коли він спробував підтягти її ближче. — Я тут. Заспокойся, я тебе не залишу. Лежи. Все добре, я допоможу тобі.

Незважаючи на спокійний тон, в її голосі чулася паніка. Вона намагалася посміхатися, але в очах блищали сльози. Тоді він зрозумів, що, можливо, навіть її здібностей не вистачить, щоб зцілити його рану.

Тим важливіше було змусити її вислухати.

Річард відкрив рот, намагаючись заговорити, здавалося, йому не вистачає повітря. Він тремтів від холоду, кожен вдих, що супроводжувався вологим хрипом, давався важко. Він не міг померти. Не тут, не тепер. Сльози жалили його очі.

Ніккі м'яко натиснула, змушуючи його лягти.

— Лорд Рал, — сказала Кара, — Лежіть. Будь ласка. — Вона зняла його руку з плеча Ніккі і утримувала її в своїй. — Ніккі подбає про вас. Все буде добре. Тільки лежіть спокійно і дозвольте їй робити те, що вона повинна, щоб зцілити вас.

Світле волосся Ніккі було розпущене, а волосся Кари заплетене в косу. Незважаючи на те, що він знав, наскільки вона була стурбована, Річард відчував у присутності Кари, в її сталевих синіх очах силу і впевненість. Ця сила, ця впевненість у собі була для нього острівцем надійності в потоці жаху.

— Стріла не проходить наскрізь, — сказала Ніккі Карі, досліджуючи рукою спину Річарда.

— Не проходить. Принаймні йому вдалося відхилити стрілу своїм мечем. Хіба це не добре? Добре, що стріла не пробила йому спину, хіба ні?

— Ні, — видихнула Ніккі.

— Ні? — Кара нахилилася ближче. — Але як може бути гірше, якщо ця штука не пошкодила ще й спину?

Ніккі підняла очі на Кару. — Це болт арбалета. Якби він вийшов через спину або був досить близько там, ми могли б видалити наконечник і витягнути держак.

Вона залишила несказаним те, що вони повинні будуть робити тепер.

— Його кровотеча була не настільки сильна, — припустила Кара. — Принаймні, ми її зупинили.

— Можливо, зупинили, але зовнішню, — сказала Ніккі. — А от внутрішня продовжується — кров заповнює його ліву легеню.

Цього разу вже Кара схопила Ніккі за плече — Але ж ти небудь зробиш? Ти ж зможеш…

— Зрозуміло, — прогарчала Ніккі, намагаючись звільнити плече від хватки Кари.

Річард задихався у хвилях болю. Підступаюча паніка могла задушити його. Ніккі, заспокоюючи, поклала і другу руку йому на груди.

— Кара, — сказала Ніккі, — Чому б тобі не почекати зовні разом з рештою?

— Цього не буде. І краще б тобі продовжити.

Ніккі коротко і оцінююче поглянула в очі Кари й знову взялася за древко, що стирчало з грудей Річарда. Він відчував поколювання магії, прямуюче в напрямку древка стріли в рану глибоко всередину його тіла. Він впізнав відчуття від дотику дару Ніккі, так само, як раніше він впізнавав її неповторний шовковий голос.

Він знав, що не може затримуватися з виконанням того, що він повинен був зробити. Якщо вона почне лікування, розмови не буде до тих пір, поки він не прокинеться… якщо він прокинеться.

Щосили Річард знову схопив її за комір сукні. Він спробував підвестися до Ніккі і притягти її до себе, поки її обличчя не виявилося достатньо близько, щоб вона могла почути його.

Він повинен був запитати, чи знають вони, де Келен. Якщо ж ні, Ніккі повинна допомогти йому розшукати її.

Він зміг вимовити лише одне єдине слово.

— Келен, — прошепотів він, вкладаючи в це слово останні сили.

— Добре, Річард, добре. — Ніккі вхопила його зап'ястя і намагалася прибрати його руки від своєї сукні. — Послухай мене, — вона легко натиснула йому на плече, знову кладучи на стіл.

— Слухай. Часу немає. Ти повинен заспокоїтися. Лежи. Просто розслабся і дай мені робити свою справу.

Вона відкинула назад його волосся і дбайливо поклала руку йому на чоло, в той час як інша її рука знову взялася за прокляту стрілу.

Річард відчайдушно намагався сказати їй ні, з усіх сил намагався сказати їм, що вони повинні знайти Келен, але поколювання чарівництва посилювалося, поки біль не паралізувала його.

Він побачив над собою обличчя Ніккі і Кари.

А потім смертельна темрява розлилася по кімнаті.

Ніккі вже зцілювала його одного разу, і Річард пам'ятав відчуття від її магії. Але на цей раз щось було по-іншому. Небезпечно по-іншому.

Кара задихнулася. — Що ти робиш?

— Те, що повинна, якщо хочу його врятувати. Це — єдиний шлях.

— Але ти не можеш…

— Якщо ти хочеш, щоб я дозволила йому відійти в обійми смерті, тоді так і скажи… Або дозволь мені робити те, що необхідно, щоб затримати його серед нас.

Всього мить Кара вивчала вираз обличчя Ніккі, потім шумно видихнула і кивнула.

Річард потягнувся було до зап'ястя Ніккі, але Кара першою перехопила його руку і знову притиснула її до столу. Його пальці шукали золотий напис на рукоятці Меча Істини. Він знову і знову повторював ім'я Келен, але з його губ не лунало жодного слова.

Кара насупившись нахилилася до Ніккі. — Ти чула, що він сказав?

— Не знаю. Якесь ім'я. Келен, здається.

Річард намагався закричати «Так!», Але це вийшло ненабагато голосніше, ніж хрипкий стогін.

— Келен? — Запитала Кара. — Хто це — Келен?

— Поняття не маю, — пробурмотіла Ніккі, повертаючись думками до основної своєї задачі. — Очевидно, це маячня від великої втрати крові.

А у Річарда і справді перехоплювало подих від болю, яка хвилями проходила через його тіло.

Спалахнула блискавка і грім ударив знову, цього разу відпускаючи на волю потік дощу, який безліччю струменів обрушився на дах.

Всупереч його бажанню, туманна темрява підступила і остаточно приховала лиця поряд з ним.

Річард зміг тільки ще раз прошепотіти ім'я Келен, перш ніж Ніккі направила в нього потік своєї магії.

Світ розпався на частини.

2

Віддалене вовче виття пробудило Річарда від мертвого сну. Крик луною відбився від гірських вершин і замовк, залишившись без відповіді. Лежачи на боці в невірних світанкових променях, Річард очікував зустрічного виття, але його не було.

Намагаючись усвідомити, що б це могло бути, він, здавалося, відкрив очі на мить, не довшу одного повільного биття серця; набагато довше він збирав енергію для того, щоб підняти голову.

У повній темряві рухалося щось, схоже на темні тіні від гілок дерев, здавалося воно рухалося само по собі.

Було дивно, що такий звичний звук, як далеке вовче виття, здатний розбудити його.

Він пригадав, що Кара чергувала третьою. Вона, без сумніву, вже скоро прийде, щоб розбудити їх. З великими труднощами він змусив себе перевернутися. Йому необхідно було доторкнутися до Келен, обійняти її і ще трохи подрімати, тримаючи її в оберігаючих обіймах, в ці кілька чудових хвилин перед остаточним пробудженням. Але простягнута рука знайшла тільки порожнечу і голі дошки.

Келен там не було.

Де вона може бути? Куди пішла? Можливо, вона вже прокинулася і відправилася побалакати з Карою.

Річард сів, інстинктивно перевіряючи, чи на місці його меч. Знайоме відчуття під пальцями полірованих піхов і гладкого руків'я було звичним вітанням меча, лежачого поруч.

Зовні доносився м'який розмірений шепіт дощу. Чому йому обов'язково потрібно, щоб дощу не було?

Але якщо йде дощ, то чому він цього не чув? Чому немає дощових крапель на обличчі? Чому сухо на його лежанці?

Він сидів, протираючи очі, намагаючись розігнати туман, що огорнув його розум, намагаючись зібрати розсіяні думки. Дивлячись у темряву він усвідомив, що знаходиться не під відкритим небом. В єдине маленьке віконце проникало світло сірого світанку, і в цьому слабкому світлі він розгледів покинуте приміщення. Тут пахло вологим деревом і цвіллю. Прямо перед ним у печі під шаром попелу жевріли вмираючі вуглинки, з одного боку вогнища висіла почорніла дерев'яна ложка, з іншого — стояла притулена до стіни лиса мітла. Крім цього начиння в будинку не було нічого, що дозволило хоча б уявити, що ж за люди жили тут.

Схоже, цей світанок буде часом для відпочинку. Безперервний стукіт дощу по даху обіцяв холодний і похмурий день. Вода просочувалася крізь діри у покрівлі, стікаючи по стіні біля димаря, додаючи розводів на стіни, і без того обшарпані.

Вид стіни, вогнища і дощок важкого столу повернули розрізнені фрагменти спогадів.

Підштовхуваний бажанням дізнатися де ж Келен, Річард встав на тремтячих ногах, однією рукою тримаючись за груди, де відчувалася біль, а інший схопившись за край столу.

Кара, яка дрімала, відкинувшись на стільці неподалік, швидше почула, ніж побачила його рух в слабо освітленому приміщенні. Вона ривком піднялася на ноги. — Лорд Рал!

Він бачив меч, що лежав на столі. Але він думав…

Лорд Рал, ви прокинулися! — У тьмяному світлі Річард бачив, що Кара виглядає задоволеною. Він також зауважив, що одежа на ній була червоною.

— Вовк завив і розбудив мене.

Кара підвела голову. — Я весь час сиділа тут, стежила за вами, не спала. Ніякий вовк не вив. Вам це, мабуть, приснилося. — Вона знову заусміхалася — Ви виглядаєте краще!

Він згадував, як задихався, не в силах втягнути повітря в легені. Для проби він глибоко вдихнув і вирішив, що вийшло непогано. Привид жахливого болю ще переслідував його, але насправді біль вже майже пройшла.

— Так, я думаю, що я в порядку.

Короткі, нескладні спогади спалахнули в його пам'яті. Він пам'ятав, як стояв один в ранковому світлі, і солдати Імперського Ордену темним потоком рухалися між дерев. Він пам'ятав їх дику лють, дзвін їх зброї. Він не забув власний танець зі смертю під градом стріл і арбалетних болтів, і, нарешті, його бійців, що приєдналися до бою.

Річард з подивом розглядав перед своєї сорочки, намагаючись зрозуміти, чому вона ціла.

Ваша сорочка перетворився на лахміття. Коли ми вимили і поголили вас, то переодягли в нову.

Ми. Слово спливло на саму поверхню його свідомості. Ми. Кара і Келен. Це, мабуть, те, що мала на увазі Кара.

— Де вона?

— Хто?

— Келен, — сказав він, роблячи великий крок від столу, за який все ще тримався. — Де вона?

— Келен? — На обличчі Кари з'явилася провокуюча посмішка. — А хто це — Келен?

Річард безпорадно зітхнув. Кара не дратувала б його таким способом, якби Келен була поранена, або з нею трапилося б ще щось — це вже він знав напевно. Ця впевненість відразу знищила його страх а з ним пішла й частина його втоми. Значить, Келен була в безпеці.

Він не міг не радіти пустотливому настрою Кари. Він любив бачити її з такою безтурботною посмішкою, зокрема ще й тому, що це бувало нечасто. Зазвичай посмішка Морд-Сіт означає загрозу і обіцяє щось зовсім неприємне. Те ж саме було вірно, коли вони одягалися в червону шкіру.

— Келен, — вимовив Річард, підтримуючи гру, — Моя дружина, можливо ти знаєш де вона?

Кара радісно-кокетливо зморщила ніс. Це вираз був настільки незвичний для неї, що вражений Річард не зміг стримати посмішку.

— Дружина, — вона розтягувала слова, напустивши на себе вид скромниці. — Це щось новеньке — лорд Рал одружився.

Те, що він був лордом Ралом, правителем Д'хари, часом все ще здавалося йому нереальним. Це було те, що йому, лісовому провіднику, що виріс в невеликому містечку в Вестланді, навряд чи могло прийти в голову навіть в самих диких фантазіях.

— Ну… загалом, хтось же повинен бути першим. — Він провів долонею по обличчю, все ще намагаючись очистити розум від павутини сну. — Де вона?

Посмішка Кари стала ще ширшою. — Келен. — Вона схилила до нього голову, вигинаючи брову. — Ваша дружина.

— Ага, Келен, моя дружина, — повторив Річард безцеремонно. Він давно зрозумів, що краще за все не давати Карі отримати задоволення від її шкідливих витівок. — Ти повинна її пам'ятати — розумні зелені очі, висока, довге волосся, і звичайно, найкрасивіша жінка з усіх, кого я коли-небудь зустрічав.

Кара вигнула спину і потягнулася, її шкіряна одежа заскрипіла. — Ви хотіли сказати, найкрасивіша, звичайно, після мене. — В її очах іскорками стрибали смішинки. Річард приманки не проковтнув.

— Добре, — нарешті сказала Кара зітхнувши, — Лорд Рал, здається, дивився довгий цікавий сон.

— Довгий сон?

— Ви спали дві доби — після того, як Ніккі вас вилікувала.

Річард відкинув волосся назад, пропустивши його через пальці. Волосся було брудним і сплутаним. Два дні… він пробував зібрати в єдину картину осколки спогадів. Гра Кари починала дратувати його. — Та де ж вона?

— Ваша дружина?

— Так, моя дружина. — Річард упер кулаки в стегна, схиляючись до набридлої жінки. — Ти знаєш її, Матір-Сповідницю.

— Матір-сповідницю? Ну, лорд Рал, якщо ви мрієте, то мрієте по-крупному. Розумна, красива, та ще й Матір-сповідниця. — Кара нахилилася з отруйним виглядом. — І без сумніву, вона теж шалено вас любить?

— Кара…

— О, почекайте. — Жестом вона зупинила його, відразу ставши серйозною. — Ніккі веліла, щоб я відразу повідомила їй, коли ви прокинетеся. Вона наполягала, що я повинна покликати її. — Кара попрямувала до єдиних дверей в задній частині кімнати. — Ніккі спить всього пару годин, але, думаю, вона захоче знати, що ви прокинулися.

Кара пробула в задній кімнаті не більше миті, коли Ніккі вискочила з темряви, ривком відчинивши стулку вікна. Річард!

Перш ніж Річард встиг сказати хоч щось, Ніккі схопила його за плечі, її очі були широко розкриті, немов перед нею був дух, що прийшов у світ живих, де його утримувала тільки її магічна сила.

— Я так хвилювалася. Як ти себе почуваєш?

Вона виглядала змученою не менше Річарда. Її біляве волосся було сплутаним, і було схоже, що вона спала прямо в платті. Однак навіть такий розхристаний вигляд, здавалося, тільки підкреслював її витончену красу.

— Добре, загалом, добре. Хіба за винятком того, що я відчуваю себе виснаженим, та й голова якась порожня, хоча Кара і говорить, що я спав вельми довго.

Ніккі з полегшенням змахнула витонченою рукою. Цього слід було очікувати. — Відпочинь, і твоя сила повернеться дуже скоро. Ти втратив багато крові, тому, щоб поправитися, твоєму тілу потрібен час і їжа.

— Ніккі, мені потрібно…

— … Спокій, — перебила вона, приклавши долоні одну до його спини а іншу до грудей і зрушила брови, концентруючись.

Хоча Ніккі виглядала ровесницею Річарда, або, найбільше, на рік або два його старше, вона довгий час жила як Сестра Світла у Палаці Пророків, в стінах якого час тік по-іншому. Витончені манери Ніккі, її єдина у своєму роді затаєна усмішка в поєднанні з гострим, знаючим поглядом пильних синіх очей спочатку дратували, потім турбували, а тепер були просто знайомими.

Річард здригнувся, коли відчув силу дару Ніккі, який глибоко пронизав його груди між її руками. Проникнення було дезорганізуючим. Воно змусило затріпотіти його серце. Підступила легка хвиля нудоти.

— Тримається, — бурмотіла Ніккі. Судини цілі і міцні. Здивування в її погляді показувало всю її невпевненість в успіху, однак в посмішці впевненості було вже більше. — Ти все ще повинен багато відпочивати, але ти поправляєшся, Річард. Тобі справді багато краще.

Він кивав, з полегшенням дізнаючись, що здоровий, навіть якщо вона і здавалася здивованою цим фактом. Але нагальногорішення вимагали інші його проблеми.

— Ніккі, де Келен? Кара сьогодні вранці вередує і не хоче говорити.

Ніккі виглядала здивованою.

— Хто?

Річард вхопив її зап'ястя і відвів руки від своїх грудей. — Що трапилося? Вона поранена? Де вона?

Кара схилила голову до Ніккі. — Поки лорд Рал спав, йому наснилося, що у нього є дружина.

Здивована Ніккі осудливо повернулася до Кари. — Жінко!

— Пам'ятаєте ім'я, яке він повторював, коли був без свідомості? — Кара блиснула змовницькою посмішкою. — Це була та, на кому він женився в своїх снах. Вона, звичайно ж, розумна і прекрасна.

— Красива… Ніккі примружилася. — І розумна…

Кара підняла брову. — І вона — Мати-сповідниця.

Ніккі виглядала приголомшеною. — Мати-сповідниця?

— Вистачить, — сказав Річард, випускаючи зап'ясті Ніккі. — Я хочу знати прямо зараз, де вона?

Обом жінкам стало очевидно, що його поблажливо-жартівливий настрій випарувалося. Його голос зірвався від напруги, це дало жінкам перепочинок.

— Річард, — почала Ніккі обережним тоном, — Ти був поранений досить серйозно. Якийсь час я навіть думала… — вона заправила пасмо волосся, яке вибилося, за вухо і продовжувала. — Послухай, коли людина поранена настільки серйозно, як ти, її розум може зіграти з ним злий жарт. Це природно, я вже бачила таке колись. Коли тебе прострелили тієї стрілою, ти не міг дихати, як якщо б ти тонув. Тому…

— Та що з вами обома? Що відбувається? — Річард не міг зрозуміти, чому вони замовкли. Він відчував, що його серце немов мчить галопом, він не міг його контролювати. — Вона поранена? Скажіть мені!

— Річард, — вимовила Ніккі спокійним голосом, очевидно намагаючись заспокоїти його, — болт від того арбалета пройшов дуже близько від твого серця, ледь не пробивши його. Якби це сталося, я нічого не змогла б зробити. Я не можу воскрешати мертвих. Навіть при тому, що стріла минула твоє серце, вона все ж завдала серйозних пошкоджень. Від таких поранень, як у тебе, люди зазвичай не виживають. Я не могла зцілити тебе звичайним способом, це було неможливо. Не було часу щоб навіть спробувати витягнути стрілу. Ти стікав кров'ю. Я повинна була…

Вона завагалася, коли зазирнула в його очі. Річард трохи нахилився до неї. — Повинна була — що?

Ніккі соромливо знизала плечима. — Я повинна була використати Магію Збитку.

Ніккі була сильною чаклункою, але її винятковість була в тому, що вона також володіла магією підземного світу. Колись вона присвятила себе темним силам, коли була відома як Пані Смерть. Зцілення ж ніколи не було її спеціальністю.

— Чому? — Різко насторожився Річард.

— Щоб не витягувати з тебе стрілу.

— Ти знищила стрілу Магією Збитку?

— Іншого шляху не було, та й часу теж. — Вона знову стиснула його плечі, хоча цього разу з співчуттям. — Якби я не зробила нічого, ти помер би дуже скоро. Це було необхідно.

Річард глянув на похмурий вираз обличчя Кари, потім знову перевів погляд на Ніккі. — Гаразд, думаю, це мало сенс.

Принаймні, це здавалося не позбавленим сенсу. Він взагалі-то не міг судити, чи це було правильно, чи ні. Вирісши в лісах Вестланда, Річард не так багато знав про магію.

— І частину твоєї крові, — додала Ніккі осілим голосом.

Йому не сподобалося, як це прозвучало. — Що?

— У тебе була внутрішня кровотеча. Пробитаа легеня вже відмовила. Я відчувала, що твоє серце на межі. Головні артерії ризикували порватися від тиску. Мені необхідно було видалити кров, щоб легені і серце запрацювали належним чином. Ти був у стані шоку, без свідомості. Ти був на межі смерті.

Сині очі Ніккі наповнилися сльозами. — Я так боялася, Річард. Не було нікого, крім мене, щоб допомогти, а я так боялася потерпіти невдачу. Навіть після того, як я зробила все, що могла, я не була впевнена, що ти коли-небудь прокинешся.

Річард побачив залишки того страху в її очах, відчув його по тому, як її пальці тремтіли на його плечах. Це показувало, як далеко вона просунулася з тих пір, як залишила служіння Сестрам Тьми і Імперському Ордену.

Змучене обличчя Кари підтвердило йому, наскільки відчайдушним було становище. Весь сон, очевидно дістався йому, жодна з жінок, схоже, не мала часу на відпочинок довше коротких хвилин дрімоти. Яка це, мабуть, була довга і лякаюча вахта.

Дощ без зупинки молотив по даху. За винятком цього в будинку було по-мертвому тихо, давно покинутий будинок наводив на думку про скороминущість життя. Це місце обдавало Річарда холодом.

— Ти врятувала моє життя, Ніккі. Мені було боляче від думки, що я міг померти, але ти мене врятувала. — Він доторкнувся кінчиками пальців до її щоки. — Спасибі. Я хотів би іншим способом виразити свою вдячність, але я не можу.

Легка усмішка Ніккі і її простий уклін показали йому, що вона зрозуміла всю його щирість.

Раптова думка була як удар. — Ти хочеш сказати, що використання Магії Збитку створило деяку… проблему?

— Ні, ні, Річард. — Ніккі стиснула його руки, неначе бажаючи цим пом'якшити його побоювання. — Ні, не думаю, що це принесло шкоду.

— Що значить, ти не думаєш?

Вона завагалася, перш ніж пояснити. — Раніше я ніколи не робила нічого подібного. Я навіть не чула, щоб хтось робив таке. Добрі духи, я навіть не знала, що це можливо. Впевнена, ти уявляєш, що використання Магії Збитку таким чином, м'яко кажучи, небезпечне. Все живе при такому дотику руйнується. Я повинна була використовувати древко стріли як доріжку всередину тебе, щоб усунути саму стрілу і витеклу кров.

Річард зацікавився було, що ж відбувається з речовиною, до якої застосовується Магія Збитку — що могло статися з його кров'ю? — Але його голова вже була зайнята її розповіддю, і йому не терпілося дістатися нарешті до суті.

— Але при всьому тому, — додала Ніккі, — велика втрата крові, рани, страшна нестача повітря, біль, якому ти піддався, коли я застосовувала звичайну Магію Прирости, щоб вилікувати тебе — не кажучи вже про невідомий елемент, який Магія Збитку додала в цю суміш — ти був у стані який можна було визначити тільки як непередбачуваний. Така жахлива рана могла призвести до будь-яких несподіванок.

Річард не міг зрозуміти, чого вона домагається. — Яких несподіванок?

— Ніхто не знає. У мене не було іншого вибору, окрім як використати надзвичайні методи. Якийсь час ти був поза свідомістю. Ти повинен спробувати зрозуміти, що поки це продовжувалося, ти не був сам собою.

Кара засунула великий палець за червоний шкіряний пояс. — Ніккі права, лорд Рал. Ви не були собою. Ви боролися з нами. Я повинна була застосувати всю свою силу, тільки так вона могла допомогти вам.

— Я бачила людей, що стояли на дорозі до смерті. Дивні речі трапляються, коли вони перебувають в цьому стані. Повірте, в ту першу ніч ви були там дуже довго.

Річард дуже добре знав, що вона мала на увазі, коли казала про людей на краю життя. Професією Морд-Сіт були тортури, принаймні поки він не змінив цього. Він носив ейдж Денни, Морд-Сіт, яка колись провела по краю життя його самого. Вона подарувала ейдж йому як урочистий дар в подяку за звільнення від божевілля її жахливого обов'язку… навіть знаючи, що ціною тієї свободи повинен був бути його меч, пронизуючий їй серце.

Тоді Річард відчув, як далеко він зайшов від мирного лісу, де виріс.

Ніккі розвела руками, ніби просячи його зрозуміти. — Ти був без свідомості а потім довго спав. Я повинна була вилікувати тебе настільки, щоб змусити пити воду і бульйон, але необхідно було, щоб ти залишався в глибокому сні, щоб почати відновлювати сили. Я використала заклинання, щоб тримати тебе в цьому стані. Ти втратив багато крові; якби я дозволила тобі прокинутися занадто рано, це виснажило б залишок твоїх сил, і ти, можливо, залишив би нас.

Помер, ось що вона мала на увазі. Він майже помер. Річард глибоко зітхнув. Він поняття не мав, що сталося в минулі три дні. В основному, він пам'ятав бій і потім своє пробудження, коли він почув вовче виття.

— Ніккі, — вимовив він, бажаючи показати, що він спокійний і все зрозумів, хоча не розумів нічого, — яке відношення це має до Келен?

В її погляді відчувалася дивна суміш співчуття та турботи. — Річард, ця жінка, Келен, це всього лише плід твоєї уяви, марення, результат шоку до того як я зцілила тебе.

— Ніккі, я не марив…

— Ти був на межі смерті, — сказала вона, жестом закликаючи до мовчання, змушуючи його слухати. — На твою біду, коли на тебе напали, ти поспішав допомогти комусь, і ця людина — Келен. Повір, я все розумію. Але тепер ти не спиш, і повинен усвідомити правду Вона була лише маренням, породженим твоїм страшним станом.

Річард був приголомшений, почувши таке. Він повернувся до Кари, волаючи до її здорового глузду, немов просячи про порятунок. — Як ви могли навіть подумати таке? Як ви могли повірити цьому?

— Хіба вам ніколи не снилося, що ви були налякані, а потім приходила ваша давно померла мати і допомагала вам? — Відсутній погляд Кари, здавалося, дивився в нікуди. — Хіба вам не доводилося, прокидаючись після таких сновидінь, відчувати впевненість, що це було реально, що ваша мати жива, дійсно жива, і що вона допомагає вам? Хіба ви не пам'ятаєте, як хочеться зберегти те почуття? Хіба ви не пам'ятаєте, як відчайдушно вам хотілося, щоб це було насправді?

Ніккі злегка торкнулася місця, куди потрапила стріла, і де тепер була ціла плоть. — Після того, як я зцілила тебе, настала важка криза. Ти поринув у сон, повний сновидінь. Ти приніс ці відчайдушні ілюзії з собою. Ти злився з баченнями, тому що цей сон тривав довше, ніж будь-який звичайний сон. Цей довгий сон, ця втішна ілюзія, ця божественна туга мала багато часу, щоб просочитися в кожен куточок твоєї свідомості, заповнити кожну частину твого розуму і стати реальністю, як сказала Кара, а через те, що ти спав дуже довго, вона отримала ще більшу владу. Тепер, коли ти прокинувся від цього довгого сну, тобі просто важко зрозуміти, яка частина видінь була сном, а яка була насправді.

— Ніккі права, лорд Рал. — Річард не пам'ятав, щоб Кара-небудь ще виглядала такою мертвенно-серйозною. — Вам це приснилося, як приснилося завивання вовка. Це схоже на прекрасну мрію — ця жінка, і ви одружилися з нею, але все-таки це мрія.

У свідомості Річарда немов бушував вихор. Келен була лише мрією, вигадкою, уявою, маренням, і це жахало. Якщо те, що вони говорили, було вірним, він не хотів би прокидатися. Якщо це було правдою, він хотів би, щоб Ніккі ніколи не виліковувала його. Він не хотів жити в світі, де не було Келен.

Він намагався намацати грунт у морі темного хаосу, занадто приголомшений, щоб шукати спосіб побороти таку страшну безформну загрозу. Його бентежило, що він не пам'ятав більшу частину того, що відбулося. Його впевненість у тому, що він вважав правдою, готова була впасти.

Він зупинив себе. Знати завжди краще, ніж вірити побоюванню, і тим самим ставати невпевненим. Він не міг зрозуміти, як вони повірили в таку жахливу думку, він знав, був упевнений, що Келен не була сном.

— Після всього що ви обидві пережили з нею, як можете ви дозволити собі говорити, що Келен — всього лише сон?

— Дійсно, як, — запитала Ніккі, — якщо те, що ви говорите правда?

— Лорд Рал, ми ніколи не були б настільки жорстокі, щоб намагатися обдурити вас в чомусь, настільки важливому для вас.

Річард примружився в їхній бік. Чи могло бути, що вони праві? Він відчайдушно намагався зрозуміти, чи була хоч якась можливість, щоб те, що вони говорили, було вірним.

Його кулаки напружилися. — Припиніть, ви, обидві!

Це був заклик до їх здорового глузду. Він не хотів, щоб це виглядало як загроза, але на те вийшло. Ніккі відступила на півкроку. Лице Кари трохи зблідло.

Річард не міг заспокоїти ні дихання, ні стукаюче в шаленому ритмі серце.

— Я не пам'ятаю своїх снів. — Він подивився по черзі на кожну з них. — Ще з тих самих пір, як я був маленьким. Я не пам'ятав ніяких снів ні коли був поранений, ні коли спав. Жодного. Навіщо ви кажете що Келен не було? Не робіть зі мною цього, прошу вас. Це не допомагає, а робить все тільки гірше. Будь ласка, якщо щось трапилося з Келен, я повинен це знати.

Ось воно! З нею щось трапилося, і вони думають, що у нього ще недостатньо сил, щоб витримати новини.

Нахлинуло найгірше побоювання, коли він згадав, як Ніккі сказала, що не вміє воскрешати мертвих. Може, вони намагаються відгородити його від цієї жахливої новини?

Він зціпив зуби, щоб тримати голос під контролем і не зірватися на крик.

— Де Келен?

Ніккі обережно нахилила голову, ніби просячи вибачення. — Річард, вона існує тільки в твоїй уяві. Я знаю, такі речі можуть здаватися дуже реальними, але це не так. Ти вигадав її, ще до того як був поранений… от і все.

— Я не вигадував Келен. — Він знову запитально обернувся до Морд-Сіт. — Кара, ти була з нами більше двох років. Ти воювала разом з нами, захищала нас. Коли Ніккі була Сестрою Тьми і привела мене сюди, в Старий Світ, ти допомогла мені й захищала Келен. Вона спасла тебе. Ви пережили і винесли таке, чого більшість людей не може навіть уявити. Ви стали друзями.

Він вказав на її ейдж, зброю, яка нагадувала короткий і тонкий гладкий стержень, що висів на тонкому золотому ланцюжку на її правому зап'ясті.

— Ти навіть назвала Келен сестрою по ейджу.

Кара стояла жорстка і німа.

Визнання Келен сестрою по ейджу було неформальним, але дуже почесним знаком поваги, почестю від колишнього смертельного ворога, жінці, яка заслужила повагу і довіру Кари.

— Кара, можливо спочатку ти і була лише захисником лорда Рала, але для мене і Келен ти стала більше, ніж охоронець. Ти стала членом сім'ї.

Кара охоче і без коливань пожертвувала б життям для захисту Річарда. У виконанні цього обов'язку вона була безжальна і безстрашна.

Але була одна річ, якої Кара дійсно побоювалася.

Це побоювання було ясно видно в її очах.

— Спасибі, лорд Рал, — нарешті сказала вона лагідним голосом, — що мені знайшлося місце у вашій чудовій мрії.

Жахливе передчуття холодною хвилею пройшло по тілу Річарда. Він провів рукою по голові, пригладжуючи волосся. Ці двоє не обманювали його зі страху повідомити погані новини. Вони говорили правду.

Правду, як вони її бачили. Правду, яка стала кошмаром.

Він не міг змусити розум працювати, не міг знайти у всьому цьому ніякого сенсу. Після всього, що вони пережили з Келен, після всього, через що вони пройшли разом, було неможливо усвідомити, як ці дві жінки могли говорити йому таке.

І все ж вони це говорили.

Він не міг зрозуміти причини, але щось було неправильно. Очевидно і жахливо неправильно. Він задихнувся від підступу передчуття. Немов весь світ перевернувся догори дном, і він ніяк не міг змусити його частини встати на місця.

Він повинен зробити те, що збирався робити безпосередньо перед тим, як солдати Ордена напали на них.

Можливо ще не занадто пізно.

3

Річард опустився на коліна поруч з ліжком і почав запихати одяг в мішок. Холодний дрібний-дрібний дощ, який він бачив через маленьке віконце, здавалося, закінчиться не скоро, так що свій плащ він вирішив не ховати.

— Що це ти робиш? — Запитала Ніккі.

Він зауважив шматок мила, що лежав поблизу, і схопив і його.

— А що, як ти думаєш, я роблю?

Він уже втратив так багато часу, він втратив три дні. Часу більше не було. Він засунув шматок мила, пакетики сушених трав і спецій і трохи сушених абрикосів на дно мішка, перш ніж швидко укласти туди скатані ковдри. Кара замість марних запитань і заперечень пішла збирати свої речі.

— Я проти, і ти це знаєш, — Ніккі сіла навпочіпки поруч з ним і взяла його за руку, розвертаючи його так, щоб він міг її бачити. — Річард, ти не можеш поїхати. Тобі треба відпочити. Я вже говорила, що ти втратив багато крові. Ти ще недостатньо відновив сили, щоб ганятися за примарами.

Він придушив готову зірватися лайливу відповідь і щільно стягнув шкіряний ремінь навколо своєї скатки.

— Я в порядку. — Це, звичайно, було не так, але він відчував себе цілком нормально.

Ніккі провела всі ці дні в напружених спробах врятувати його життя. Хвилюючись за нього, вона була виснажена, і можливо не могла тверезо мислити, і через це припускала, що він діє несерйозно.

Тим не менш, він вирішив, що більше не дасть їй приводу бути їй зобов'язаним.

Ніккі наполегливо схопила його за сорочку, поки він затягував другий ремінь. — Ти не розумієш, наскільки ти слабкий зараз, Річард. Ти наражаєш на небезпеку своє життя. Ти повинен дати відпочинок своєму тілу, щоб мати можливість відновитися. У тебе майже не було часу, щоб накопичити сили.

— А як багато часу є у Келен? — Він схопив Ніккі за плече і в розпачі притягнув її до себе. — Вона десь там, у біді. Ти цього не розумієш, Кара цього не розуміє, але я — розумію. Невже ти думаєш, що я можу просто лежати тут, коли жінка, яку я люблю більше всього на світі, піддається ризику? Якби це ти була в біді, Ніккі, хотіла б ти, щоб я так легко махнув на тебе рукою? Не бажала би ти, щоб я зробив хоч якусь спробу? Я не знаю, що неправильно, але щось не так. Якщо я правий, — а я правий, — то я навіть не можу уявити собі наслідки.

— Що ти маєш на увазі?

— Ну, якщо ти права, тоді я просто фантазую. Але якщо правий я, а так як досить очевидно, що ти і Кара удвох не можете мати однаковий психічний розлад, то це може означати, що відбулася якась подія. І вона не обіцяє нічого хорошого. Я не можу дозволити собі затримуватися лише для того, щоб переконати вас у серйозності ситуації. Занадто багато часу вже втрачено, дуже багато поставлено на карту.

Ніккі виглядала занадто враженою, щоб говорити. Річард відпустив її і розвернувся, щоб застебнути мішок. У нього не було часу сушити голову над тим, що відбувається не так з Ніккі і Карою.

До Ніккі нарешті повернувся голос: — Річард, невже ти не розумієш, що робиш? Ти починаєш вигадувати абсурдні пояснення, тільки лише для того, щоб довести собі те, у що ти хочеш вірити. Ти ж сам сказав: Кара і я не можемо обидві одночасно збожеволіти. Залишися і відпочинь. Ми можемо спробувати визначити природу цих снів, які так міцно засіли у тебе в голові, і, треба сподіватися, все виправити. Ймовірно, це викликано тим способом, яким я намагалася вилікувати тебе. Якщо так, прости. Будь ласка, Річард, залишся.

Вона була зосереджена тільки на тому, що було проблемою. Зедд, його дідусь, який виховував його, завжди говорив: Не думай про завдання, думай про рішення. Рішення, на якому йому необхідно зосередитися зараз — це як знайти Келен, поки ще не занадто пізно. Йому так потрібна була допомога Зедда, щоб відшукати її.

— Ти все ще знаходишся в небезпеці, — наполягала Ніккі, намагаючись ухилитися від крапель дощу, що просочувалися через щілини в даху. Такі перевантаження можуть виявитися фатальними для тебе.

— Я розумію. Правда, розумію. — Річард перевірив ніж, який носив на поясі і прибрав його назад у піхви. — Я не збираюся ігнорувати твої слова. І буду гранично обережний.

— Річард, послухай мене, — вимовила Ніккі, потираючи чоло пальцями, неначе в неї боліла голова. — Це ще не все. Вона замовкла і провела рукою по волоссю, підшукуючи слова. — Ти не непереможний. Ти можеш носити цей меч, але він не може постійно захищати тебе. Твої предки, кожен лорд Рал до тебе, незважаючи на все їх мистецтво володіння даром, завжди мали при собі охоронців. А ти навіть не вмієш як слід користуватися своїм даром, але навіть якщо би й міг, ця сила все одно не є повною гарантією безпеки, особливо зараз. Та стріла повинна послужити тобі попередженням, що ти вразливий. І навіть будучи бойовим чарівником, Річард, ти всього лише людина. Ти нам потрібен живим. Ти нам відчайдушно потрібен живим.

Річард відвів погляд від очей Ніккі, в яких застиг біль і прохання. Він дуже добре знав, наскільки він вразливий. Життя було для нього найбільшою цінністю, і він ніколи не думав, що недосяжний для ворожої стріли. Він майже ніколи не заперечував проти постійної присутності поруч Кари. Вона і решта Морд-Сіт, а також інші охоронці, яких він успадкував, вже не раз доводили свою необхідність. Але це не означало, що він сам був безпорадним, або що він дозволить зайвій обережності перешкодити йому робити те, що необхідно.

Більше того, він навіть розумів стратегію Ніккі. Під час навчання в Палаці Пророків, він зрозумів, що Сестри Світла надають величезного значення його глибшому вплетіню в стародавні пророцтва, і абсолютно впевнені, що він — центральна фігура, навколо якої розвиваються всі події.

Згідно логіки Сестер, якби їх завданням було здобути перемогу над темними силами, то це було б можливо тільки якщо б Річард вів їх до перемоги. Пророцтво говорило, що без нього все буде втрачено. Їх аббатиса, Аннеліна Алдуррен, провела достатньо часу, маніпулюючи людьми, щоб бути впевненою, що він виживе, виросте і очолить їх у цій війні. Всі свої надії Енн — і вона не раз це говорила — вона звалила на плечі Річарда. Принаймні Келен розлютилася одного разу саме з цієї причини.

Також він розумів, що його лідерство спонукає до дій багатьох людей, які бажають лише одного — жити вільними.

Річард був глибоко у сховищах Палацу Пророків і своїми очима бачив деякі з найбільш важливих і добре охоронюваних пророцтв. Він не міг не визнати, що деякі з них були просто страшними. Тим не менше, зі свого досвіду він знав, що пророцтва можуть видатися, якими б вони не були, лише ймовірними, і люди часто їх трактують так, як розуміють самі, а не як розумів той, хто його написав.

У нього вже був досвід, пов'язаний з пророцтвами, в яких згадувалося про нього і про Келен, здебільшого, вони належали Шоті, жінці-відьмі. І цей досвід показував, що від пророцтв як виявлялося дуже мало пуття і дуже багато проблем.

Річард змусив себе посміхнутися: — Ніккі, ти міркуєш як Сестри Світла. — Але Ніккі не змінила виразу обличчя. — Зі мною буде Кара, — додав він, намагаючись позбавити її від неспокою.

Він усвідомив, вже після того як сказав це, що присутність Кари поруч не зупинила стрілу, яка вразила його. До речі, де вона була під час битви? Він не пам'ятав, щоб вона була з ним. Кара не боялася битви; навіть упряжка коней не змогла б її відтягнути, якщо би вона його захищала. Безсумнівно, вона, мабуть, була поруч, але він не міг пригадати, щоб бачив її.

Він узяв великий широкий шкіряний пояс і закріпив його навколо талії. Цей пояс і деякі інші речі колись належали великому магу, він знайшов їх в Замку Чарівників, де Зедд зараз тримав оборону, захищаючи Замок від імператора Джегана і його орди з Старого Світу.

Ніккі нетерпляче зітхнула — проблиск її твердого і невблаганного характеру, який Річард вже добре знав. Також він знав, що цього разу це було продиктовано щирим занепокоєнням за його здоров'я.

— Річард, ми просто не можемо собі цього дозволити. Є важливі речі, про які ми повинні поговорити. І це та причина, по якій я прямувала до тебе недавно. Ти що не отримав мого листа?

Річард задумався. Лист… лист… — Так, — промовив він, нарешті згадавши. — Я одержав твого листа. Я відправив звісточку тобі — з солдатом, якого Келен торкнулася своєю силою.

Річард відмітив, як Кара швидко глянула на Ніккі, здивована, ніби не може пригадати нічого подібного.

Ніккі зміряла його поглядом, в якому неможливо було нічого прочитати. — Лист, що ти відправив, не дійшов до мене.

Частково здивований, Річард махнув рукою в напрямку Нового Світу. — Його головним завданням було відправитися на північ і вбити Імператора Джегана. Його торкнулася Мати-Сповідниця; він би скоріше помер, аніж не послухався її наказу. Цілком можливо, що з ним трапилося що-небудь. У Старому Світі досить небезпек.

Поглянувши в обличчя Ніккі, він прочитав по ньому, що тільки що дав їй найяскравіше свідчення свого божевілля. — Ти дійсно думаєш, нехай навіть у своїх мріях, що соноходця можна так легко усунути?

— Ні, звичайно ж ні. — Він натиснув на казанок, що виліз з мішка, запихаючи його поглибше. Ми очікували, що солдат, швидше за все, буде убитий при цій спробі. Ми послали його за Джеганем тому, що він вбивця і заслуговує смерті. Але я крім того вважав, що можливість його успіху також вірогідна. Навіть якщо б у нього не вийшло, я хотів, щоб, принаймні, Джеган втратив сон, підозрюючи, що будь-який з його людей може бути вбивцею.

На підкреслено спокійному лиці Ніккі можна було прочитати, що це все для неї не більш ніж частина його ілюзій про жінку, яка йому наснилася.

Річард згадав, що ще сталося тоді. — Ніккі, я згадав, що відразу після того, як Сабар доставив твій лист, на нас напали. Він загинув у тій битві.

Кара потайки кивнула на підтвердження.

— Добрі духи, — вимовила Ніккі сумно, почувши звістку про юного Сабара. Річард поділяв її почуття.

Він пам'ятав термінове попередження Ніккі про те, що Джеган почав створювати зброю з чарівників з даром, так як це було три тисячі років тому у великій війні. То були немислимі, лякаючі розробки, але Джеган знайшов спосіб зробити це, використовуючи Сестер Тьми, яких він тримав у полоні.

Під час атаки на їх табір, лист Ніккі впав у вогонь. У Річарда не було можливості прочитати його повністю перед тим, як він згорів. Тим не менш, він розібрав достатньо, щоб усвідомити загрозу.

Він попрямував до столу, де лежав його меч, але Ніккі встала у нього на шляху. — Річард, я знаю, що це важко, але ти повинен позбутися від цих фантазій. У нас немає на це часу. Нам потрібно поговорити. Якщо ти отримав мій лист, то, принаймні, знаєш, що не можеш…

— Ніккі, — вимовив Річард, заспокоюючи її, — Я повинен це зробити. — Він поклав руку їй на плече, намагаючись говорити так терпляче, як міг, беручи до уваги свій поспіх, але і намагаючись дати їй зрозуміти своїм тоном, що не збирається обговорювати це далі. — Якщо ти відправишся з нами, ми зможемо поговорити пізніше, коли буде час і коли це не буде заважати мені робити те, що я повинен зробити. Але в даний момент у мене немає часу, так як його немає і у Келен.

Натиснувши злегка рукою Ніккі на плече, Річард відсунув її вбік і ступив до столу.

Коли він підняв меч за поліровані піхви, то злегка здивувався, чому, коли він почув вовче виття і прокинувся, то думав, що меч лежить поряд з ним на траві. Може, він пам'ятав якийсь фрагмент свого сну. Нетерпляче бажаючи швидше вирушити, він викинув це з голови.

Плавно одягнувши через голову древню шкіряну перев'язь, він швидко прикріпив до неї піхви на лівому стегні, і перевірив, чи надійно вони зафіксовані. Двома пальцями він потягнув меч знизу за хрестовину, просто для того, щоб упевнитися, що клинок в порядку. Він не міг пригадати все, що трапилося в битві, також він не пам'ятав, щоб клав меч далеко від себе.

Відполірована сталь проблискувала через тонкий шар засохлої крові.

Обривки спогадів про битву обрушилися на нього. Це сталося раптово і несподівано, але як тільки він в люті вивільнив меч, раптовість більше не мала значення. При такій чисельній перевазі… хоча, все ж мала значення. Він тепер краще розумів правоту Ніккі, коли вона говорила про його вразливість.

Незабаром після його першої зустрічі з Келен, Зедд, будучи Першим Чарівником, назвав його Шукачем і вручив меч. Річард ненавидів зброю через свою помилкову думку про те, що вона уособлює. Зедд сказав йому, що Меч Істини, — як він називався, — всього лише інструмент, виконуючий волю свого власника, який і наділяє його сенсом. Це було особливо вірно саме для цієї зброї.

Меч тепер був пов'язаний з Річардом, пов'язаний з його існуванням і управлявся його волею. З самого початку сенсом і метою Річарда було захистити тих, кого він любить і про кого піклувався. Але він усвідомлював, що для цього потрібно спочатку привести в порядок світ, щоб вони могли жити в безпеці і спокої.

Це й була та істина, якою він наділив свій меч.

Клинок з шипінням увійшов у піхви.

Його прагненням тепер було знайти Келен. Якщо клинок допоможе здійсненню цієї мети, він не буде вагатися, щоб застосувати його.

Він підняв свій мішок і закинув його на звичне місце на спині, після того як перевірив чи не залишив він що-небудь в сусідній кімнаті. На підлозі перед вогнищем він побачив в'ялене м'ясо та сухарі. Поруч лежали інші упаковані продукти. Прості дерев'яні чашки Річарда і Кари також були там, одна з бульйоном, друга з залишками каші.

— Кара, — сказав він, взявши три шкіряні міхи з водою і повісивши їх на шию, — Переконайся, що взяла всі їстівні запаси. Не забудь кружки.

Кара кивнула. Вона методично укладалася, повіривши, що він не збирається залишати її тут.

Ніккі спіймала його за рукав: — Річард, нам потрібно поговорити. Це важливо.

— Тоді зроби те, про що я просив: збирай речі і підемо разом. — Він підхопив лук і сагайдак. — Ти можеш розповідати все, що хочеш, до тих пір, поки не будеш затримувати мене.

Змирившись, вона кивнула і, нарешті припинивши суперечки, поспішила в задню кімнату зібрати свої речі. Він не хотів залишати її, Річарду потрібна була допомога; її дар міг бути корисний у пошуку Келен. Фактично, знайти Ніккі, щоб вона допомогла йому, було його першою думкою перед атакою, коли він зрозумів, що Келен пропала.

Річарда накинув свій дорожній плащ з капюшоном на плечі і рушив до дверей. Кара швидко глянула, квапливо збираючи речі біля вогнища, і кивнула в знак того, що скоро буде готова. У задній кімнаті він бачив Ніккі, яка в поспіху збирала речі, щоб наздогнати його, поки він не відійшов далеко.

Термінова необхідність знайти Келен розбурхала уяву Річарда. Він бачив її пораненою, бачив її біль. Думка, що Келен десь одна, у біді, змушувала його серце прискорено битися від страху за неї.

Помимо його волі нахлинули важкі спогади про той час, коли вона була до напівсмерті побита. Він тоді кинув все і відвіз її далеко в гори, де ніхто не міг би їх знайти, щоб вона була в безпеці і змогла б зцілитися. Те літо, під час якого як вона почала одужувати і до того моменту, коли з'явилася Ніккі, щоб забрати його, було найкращим літом в його житті. Як могла Кара забути про той щасливий час, йому було незрозуміло.

Він знову вже за звичкою перевірив меч, щоб переконатися, що він вільно рухається в піхвах, перш ніж відкрити прості дерев'яні двері.

Вологе повітря та металево-сіре ранкове світло привітали його. Вода, стікаючи по карнизу даху, бризкала на його чоботи. Холодна паморозь колола лице. Принаймні, хоч скінчився проливний дощ. Низькі щільні хмари приховували вершини дубів, які огороджували з дальньої сторони невелике пасовище, обривки туману стелилися, як примари, по блискучій траві. Величезні сучкуваті стовбури дерев утворювали похмурі тіні.

Річард був злий і розчарований через те, що постійно йшов дощ. Якби не він, то шанси набагато б збільшилися. Тим не менш, ще можливо. Завжди залишаються знаки.

Завжди залишаються сліди.

Дощ зробить їх менш помітними, але навіть така злива не може стерти всі відбитки. Річард виріс, читаючи сліди тварин і людей у лісі. Він міг йти по слідах і в дощ. Це було складніше, займало більше часу і вимагало напруженя і уваги; але він, безсумнівно, міг це зробити.

І тут його осяяло.

Коли він знайде сліди Келен, він зможе довести, що вона існує. У Ніккі і Кари не буде іншого вибору, окрім як повірити йому.

Кожен залишає унікальні сліди. Він знав сліди Келен. Також він знав кут, під яким вони розташовуються по відношенню один до одного. Разом з його і Кари слідами, сліди Келен також будуть там у всіх на виду. Почуття надії, якщо не полегшення, піднялося в ньому. Як тільки він знайде кілька незмитих відбитків і покаже їх Ніккі і Карі, більше не буде суперечок. Вони зрозуміють, що це був не сон і що сталося щось серйозне.

Тоді він зможе простежити шлях Келен від їх табору за відбитками ніг і знайти її. Дощ сповільнить ці спроби, але не зупинить його, і, можливо, Ніккі зможе застосувати свої здібності, щоб прискорити пошук.

Чоловіки, які тупцювали неподалік, побачили, що він вийшов з будиночка і спішно оточили його. Ці люди не були солдатами в строгому сенсі цього слова. Вони були візниками, мельниками, теслями, каменярами, фермерами і торговцями, які все своє життя знаходилися під репресивним правлінням Ордена, намагаючись зводити кінці з кінцями і підтримувати свої сім'ї.

Для більшості цих людей життя в Старому Світі означало існування в постійному страху. Будь-хто, хто насмілювався критикувати методи Ордена, швидко опинявся за гратами зі звинуваченням у підбурюванні з подальшою стратою. Звинувачення і арешти здійснювалися постійно, за доносами і без них. Така швидка «справедливість» постійно тримала людей у страху.

Безперервна ідеологічна обробка людей, а особливо молоді, призводила до того, що значна частина суспільства фанатично вірила в ідеї Ордена. З самого народження дітей вчили, що жити для себе неправильно і що щира віра в самопожертву на благо інших є єдиний спосіб потрапити у світ Творця після смерті і уникнути вічних мук в темних глибинах Підземного світу в нещадних руках Володаря. Будь-яка інша точка зору вважалася крамолою.

Обіцянки змусити багатих ділитися з простими людьми створювали затятих прихильників Ордена, які вічно очікували частки чужої крові і поту, чекаючи дільби того, що, як їх вчили, було награбовано грішними, егоїстичними помислами, і, отже, заслуговувало такої долі.

Молоді люди з лав таких праведників вербувалися добровольцями в армію. Вони пристрасно бажали стати учасником благородної битви, щоб покарати невіруючих, покарати грішників, конфіскувати отриманий нечесним шляхом прибуток. Схвалення грабежів, свобода звірства і широко поширене насильство над «неправедниками» породили надзвичайно потворний і лютий різновид фанатизму. Армія ж пришвидшувала пертворення молодих людей в дикунів.

Такою була натура солдатів Імперського Ордена, які наводнили Новий Світ і безконтрольно шаленіли зараз на батьківщині Річарда і Келен.

Світ стояв на краю темних віків.

На думку Енн Річард був народжений, щоб битися з цією загрозою. Вона і багато інших сестер вірили в пророцтво, що якщо вільним людям випаде шанс вижити в цій великій битві, перемогти, то це буде можливо, тільки якщо Річард очолить їх.

Ці люди і без нього бачили порожнечу ідей і продажність обіцянок Ордена, бачили його тим, чим він був: тиранією. Вони вирішили повернути собі право розпоряжатися своїми життями. Це зробило їх воїнами боротьби за свободу.

Сплеск здивованих вітань і криків радості порушив ранкову тишу і спокій. Ледь підійшовши, вони заговорили всі одразу, запитуючи, чи все з ним в порядку і як він себе почуває. Їхнє щире занепокоєння зворушило його. Незважаючи на поспіх, Річард змусив себе посміхнутися і потиснути руки чоловікам, яких він взнав, живучи в Алтур-Ранзі. Це була зустріч, на яку вони всі сподівалися і чекали.

Крім того, працюючи разом з багатьма з цих людей і познайомившись з іншими, Річард знав, що він також є символом свободи для них: лорд Рал з Нового Світу, магістр Рал з країни, де люди живуть вільно. Він показав їм, що це можливо і для них, показав, яким може стати їх власне життя.

На думку ж Річарда, він залишався лісовим провідником, яким був завжди — навіть коли був названий Шукачем і правителем Д'харіанської Імперії. Пройшовши через безліч важких випробувань, з тих пір як покинув свій дім, в дійсності він залишився тим же лісовим провідником, з тими ж переконаннями. Якщо раніше він керував невеликими загонами, то тепер доводилося керувати арміями. Хоча масштаб був інший, принципи залишалися ті ж.

Але зараз все, що його турбувало — це як знайти Келен. Без неї весь світ, саме життя, не здавалися йому настільки вже важливими.

Неподалік, притулившись до стовпа, стояв м'язистий чоловік, але не з посмішкою, а із загрозливим виглядом, який читався в незмінному вигині його брів. Чоловік схрестив свої потужні руки на грудях і спостерігав, як всі інші вітають Річарда.

Річард поспішив протиснутися крізь натовп чоловіків, потискуючи руки на ходу, до нахмуреного коваля:

— Віктор!

Сердитий погляд поступився місцем слабкій усмішці. Чоловік обмінявся рукостисканням з Річардом:

— Ніккі і Кара впустили мене до тебе тільки двічі. Якби вони не дозволили мені побачити тебе цим ранком, я б накрутив залізні прути навколо їх ший.

— Це був ти, тим ранком? Ти пройшов мимо і торкнувся мого плеча?

Віктор усміхнувся, киваючи: — Так. Я допоміг принести тебе сюди. — Він поклав могутню руку на плече Річарда і злегка трусонув. — Ти виглядаєш здоровим, навіть якщо трохи блідий. У мене є лярд — він поверне тобі силу.

— Я в порядку. Може пізніше. Спасибі, що допоміг донести мене сюди. Послухай, Віктор, ти не бачив Келен?

Брови коваля знову зійшлися глибокими складками: — Келен?

— Мою дружину.

Віктор дивився, ніяк не реагуючи. Його волосся було так коротко підстрижено, що голова здавалася поголеною. Краплі дощу бісером покривали його скальп. Одна брова вигнулася.

— Річард, ти що одружився, після того як пішов від нас?

Річард нетерпляче глянув через його плече: — Хтось із вас бачив Келен?

Його зустріли порожні вирази облич багатьох чоловіків. Інші обмінювалися спантеличеними поглядами. Сірий ранок потонув в тиші. Вони не знали, про кого він говорить. Багато хто з цих людей знали Келен і повинні були її пам'ятати. Тепер вони хитали головами або знизували плечима, шкодуючи.

Настрій Річарда впав; ситуація виявилася набагато гірше, ніж він припускав. Він сподівався, що, може, це сталося тільки з пам'яттю Ніккі і з Кари.

Він повернувся до нахмуреного коваля: — Віктор, у мене неприємності і зовсім немає часу на пояснення. Я навіть не знаю, як пояснити. Мені потрібна допомога.

— Чим я можу допомогти?

— Відведи мене на місце сутички. — Віктор кивнув:

— Це легко. — Чоловік розвернувся і попрямував до темних дерев.

4

Щоб вберегти очі, Ніккі рукою відвела вологу соснову лапу, яка звисала над вузькою стежкою. Загін йшов по стежці, що петляла по краю щільно зарослого деревами гірського хребта. Слизьке каміння під ногами робили спуск вкрай небезпечним. Але цей шлях був коротшим, ніж той, яким вони несли в селище пораненого Річарда. Стежка проходила між двох скель, і спускалася в низину, де між розколотих скель і валунів, що оточували край болота, стирчали скелети височенних посріблених кедрів, що несли свою незмінну вахту на кордоні суші і стоячої води.

Потоки води, народжені дощем, стікали вниз, змиваючи тонкий шар лісового суглинку і оголюючи строкате гранітне каміння. Кілька днів постійного дощу залишили в низьких місцях безліч невеликих водойм. Після дощу ліс був напоєний ароматом вологої землі, але в низині панував солодкуватий запах гнилі.

Незважаючи на те, що їхній шлях ще тільки почався, у Ніккі вже порядком замерзли пальці і вуха. Вона знала, що сюди, на далекий південь Старого Світу скоро повернеться виснажлива спека, і це змусить її сумувати за пануючим зараз холодом.

Все її дитинство пройшло в місті, і Ніккі мало часу проводила на природі. У Палаці Пророків, де вона прожила більшу частину свого життя, природа була представлена ідеально підстриженими лужками і садами, розкинутими по острову Халсбанд. Сільська місцевість завжди представлялася їй ворожим середовищем, оточуючим її на шляху з одного міста в інше, чимось таким, чого слід уникати. Міста і будівлі були для неї укриттям від незбагненних небезпек дикої місцевості.

Міста для неї були оплотом цивілізації, більш того, саме міста були місцем, де вона трудилася на благо людства. Це був постійний процес. Ліси і поля її ніколи не цікавили.

Ніккі ніколи не могла оцінити красу пагорбів, дерев, річок, озер, і гір, поки не познайомилася з Річардом. Навіть міста здалися їй незнайомими, після того як вона їх побачила очима Річарда. Річард зробив її життя повним дивовижних відкриттів.

Вона обережно ступила на слизький темний валун, озирнулась і побачила основну частину загону, що зібралася під кроною старого клена. Трохи далі вона розгледіла Річарда, який присів, досліджуючи якусь пляму на землі. Він випростався і уважно вдивився в темний просвіт між деревами. Кара як тінь трималася поруч нього. Під темним склепінням зеленого лісу, червоне вбрання Морд-Сіт виділялося подібно плямі крові на зеленій скатертині.

Ніккі знала, яким хорошим захисником була Кара для Річарда. Адже Кара теж колись була його ворогом. Річард не просто отримав сліпу відданість Кари, коли став лордом Ралом; він, що набагато важливіше, заслужив її дружбу і відданість. Її вбрання з червоної шкіри служило попередженням і обіцянкою болісної смерті будь-кому, хто міг думати про те, щоб заподіяти шкоду Річарду. І це була не порожня обіцянка. Для Морд-Сіт відбирали зовсім маленьких дівчаток і навчали їх бути абсолютно безжальними. Вони мали здатність підпорядковувати собі спрямований на них магічний дар, а разом з даром поневолювали і його господаря, і могли використовувати цю силу проти нього ж самого. Ті, хто про це знав, намагалися триматися від Кари подалі, особливо коли на ній була червона шкіра.

Ніккі знала, як важко було Карі вирватися з цього безумства і зажити нормальним життям.

Десь далі, крізь сутінок лісу, тіні і падаючі листя пролунало каркання ворон, повторене луною. Ніккі затиснула ніс, намагаючись позбавити себе від огидного запаху гниття. Уважно роздивившись навколо, як вчив її Річард, вона побачила ростучу поруч зі скелею притулок-сосну, яка, зігнувшись, так низько звисала над землею, що її гілки утворили справжній намет. Їй здалося, що сосна схожа на смертельно пораненого солдата, готового ось-ось впасти. Вона впізнала цю галявинку; тут за стіною дикого винограду і чагарнику було місце недавнього бою.

Перш ніж Ніккі встигла підійти до Ричарда, він прослизнув під низько навислими гілками і заглибився в підлісок. Він йшов, розмахуючи руками над головою, і кричав, як божевільний. Високий чистий звук раптово розлився в повітрі і сотні чорних птахів зірвалися з гілок і злетіли вгору, наповнюючи все навколо оглушливими криками, обурюючись, що їм перешкодили. Спочатку здавалося, ніби птахи чекали на нову битву між людьми, але коли повітря наповнилося дзвоном меча Річарда, вони зникли в темряві серед дерев, як ніби знали, що то за зброя. Їх каркання поступово розтануло в тумані. Річард деякий час переможно дивився їм услід.

Він нарешті повернувся до людей. — Все залишайтеся тут. — Його голос був добре чути через гілок. — Чекайте на місці.

Керуючись тільки своєю думкою в питаннях безпеки Річарда, Кара не взяла до уваги його слова. Вона пішла за ним, у вузький просвіт між деревами, намагаючись перебувати поблизу, але не потрапляти йому на очі. Ніккі пробралася серед молодої порослі і вологих папоротей, обігнула тихо стоячих людей, і підійшла до тонкого стовбура білої берези, що росла на узвишші, неподалік від того місця, де зникли Кара і Річард. Сотні чорних очок на білій корі, здавалося, спостерігають за нею, коли вона зупинилася на краю обриву. Вона провела рукою по стовбуру і побачила арбалетний болт, угрузлий в дереві. Інші дерева навколо теж були утикані стрілами.

А навколо лежали мертві солдати. Сморід вразив її. Ворони поки відлетіли, але повернуться, коли тут не буде людей, і продовжать свій бенкет. А м'ясні мухи, не боячись ніякого меча, залишилися, щоб гуляти і розмножуватися. Перше покоління личинок вже, схоже, приступило до роботи.

Велика частина трупів були обезголовлені, або з відрубаними руками або ногами. Багато лежали наполовину у воді. Ворони, та й інші тварини, встигли попрацювати над багатьма тілами, користуючись тим, що вони були жорстоко зранені. Небіжчики були одягнені в товсту шкіряну броню, шиповані пояси, а величезна кількість зброї цим людям вже ніколи не знадобиться. Тіла вже роздулися, одяг натягнувся, і було враження, ніби мерці щосили бундючаться, намагаючись зберегти гідність.

Все — і людська плоть і фанатичні переконання, тепер просто лежали і гнили в лісі.

Залишаючись за деревами, Ніккі спостерігала, як Річард швидко оглядав трупи. У той перший ранок він знищив більшість цих солдатів, до того як Віктор та його люди знайшли його і принесли в селище. Вона не знала, як довго Річард страждав від цієї стріли в грудях, але це була не та рана, з якою живуть довго.

Дві дюжини людей залишилися під склепіннями крони клена, загорнувшись щільніше в плащі і приготувавшись чекати, скільки буде потрібно.

Всюди з гілок дерев періодично зривалися важкі краплі і шумно розбивалися об землю. То тут, то там гілки кленів, дубів, і в'язів з шумом звільнялися від вантажу води, яка назбиралася на їх листках, коли порив вітру торкався їх крон. Дерева тут же стрімко розпрямляли гілки, і здавалося, м'яко махали ними. Повітря було настільки вологим, що намокло все, навіть куди не змогли пробитися прямі струмені дощу.

Біля якоїсь калюжі Річард знову присів, і став уважно оглядати землю. Ніккі не мала уявлення, що ж він шукає.

Жоден з людей, що чекали під деревом, не виявив інтересу підійти ближче й оглянути місце битви. Схоже, вони були тільки раді чекати на місці, де їм сказали. Вбивство було протиприродне для цих людей. Вони боролися за себе, за свою свободу, і вони вбивали по необхідності, але не отримували від цього задоволення. Для них життя саме по собі була цінністю. Вони поховали трьох своїх загиблих товаришів, але не стали надавати останню честь тілам солдатів, які обов'язково вбили б їх самих, якби не втрутився Річард.

Ніккі згадала, як вона здивувалася, побачивши так багато мертвих, і не могла зрозуміти, як один Річард зміг справити таке страшне спустошення. Але потім згадала Річарда, ковзаючого серед цих тварюк і його меч, що з неймовірною швидкістю разив супротивників. Цей танець смерті зачаровував. Кожен випад і удар ніс смерть. Солдати c подивом бачили, як швидко їх товариші падали побиті на землю. Вони були молоді і сильні, насолоджувалися своєю силою, і звикли залякувати слабких. Вони намагалися дістати Річарда, але їх мечі знаходили порожнечу, а противник уже був поряд і нещадно разив. Його манера бою була їм чужа; вони звикли до зіткнень і грубої силі, і Річард вислизав від них. Їм стало здаватися, що проти них бореться грізний дух. У якомусь сенсі, так воно і було.

Однак їх було занадто багато для однієї людини, нехай навіть, це був Шукач, озброєний Мечем Істини. Було достатньо лише одного точного удару. Або стріли, яка б знайшла ціль. Річард був ні невразливий, ні безсмертний.

Віктор і його люди прибули якраз вчасно — раніше Ніккі. Люди Віктора вступили в бійку, намагаючись відтягнути на себе супротивників Річарда. Підоспіла Ніккі використала свою магію проти солдатів, сліпучим спалахом спопеливши тих з них, хто ще тримався на ногах. Налякані підмогою, залишки нападників втекли, а Ніккі організувала перенесення Річарда в селище, побоюючись, що Орден може надіслати підкріплення. Вона нічим не могла допомогти йому на місці, а лише намагалася в дорозі надати йому витривалості і, періодично використовуючи свій Хань, вливала в нього порції життєвої сили. Ніккі постаралася зупинити болісний потік жахливих спогадів.

Не наближаючись, вона продовжувала спостерігати, як Річард уважно оглядає місце битви, як, не звертаючи уваги на лежачих солдатів, він головним чином оглядає місцевість навколо. Вона не могла зрозуміти, що він сподівається знайти. Він почав від центру, рухаючись по колу прагнучи оглянути всі місця битви. Час від часу він зупинявся, опускався на коліна і ретельно вивчав землю.

А потім Річард зник за деревами.

Віктор, втомившись стояти без діла, пройшов між папоротей, які від його дотиків струшували з листя краплі, туди, де стояла Ніккі.

— Що відбувається? — Пошепки запитав він.

— Він щось шукає.

— Це я й сам бачу. Я маю на увазі, що це за історія про його дружину? — Ніккі втомлено зітхнула.

— Я не знаю.

— Але ти здогадуєшся. — Ніккі побачила, як Річард промайнув вдалині серед дерев. — Він був серйозно поранений. У цьому стані у людей іноді бувають галюцинації.

— Але тепер-то він здоровий. Він не виглядає буйним або одержимим. Він веде себе як, розумна людина, що втратив щось і намагається це знайти. А я ніколи не бачив, щоб Річард поводився так.

— Поняття не маю. — Зізналася Ніккі. Вона знала, що Віктор ніколи не стане турбувати її даремно, а значить, він дійсно турбується за Річарда. — Мені здається, що він намагається відновити в пам'яті всю картину події, і привести в порядок думки в голові. Він був без свідомості кілька днів. А прокинувся тільки кілька годин тому. Давай дамо йому час подумати й розібратися в собі.

Віктор обдумав її слова. Важко зітхнув і кивнув на знак згоди. На щастя він не запитав, що вони будуть робити, якщо Річард не зможе впоратися зі своїми фантазіями.

Вона побачила Річарда, що йшов назад в тіні під дощем. Ніккі і Віктор рушили по полю йому назустріч. Тим, хто його не знав, здавалося, що Річард спокійний, але тільки не Ніккі. Вираз його обличчя підказував Ніккі, що він засмучений і роздратований.

Річард струсив з колін листя, мох, і прилиплий бруд, і підійшов до них. — Віктор, ці солдати не направлялися назад в Алтура-Ранг.

Брови Віктора здивовано піднялися. — Ні?

— Так. Для придушення повстання потрібні тисячі солдатів, можливо десятки тисяч. Ці, безсумнівно, були тут з іншою метою. І крім того, якщо вони прагнули туди, то чому пробиралися сюди, обминаючи основні шляхи, через непрохідний ліс.

Віктор зробив кисле обличчя визнаючи, що, швидше за все, Річард правий. — А як, по-твоєму, куди вони прямували?

— Вони йшли на світанку через густий ліс. Швидше за все, це були розвідники. — Річард озирнувся навколо.

— Дорога йшла у потрібному нам напрямку. Ми рухалися по ній з півдня. Я думав, що наш табір буде достатньо надійно укритий покровом ночі, щоб уникнути непотрібних зустрічей. Мабуть я помилився.

— Ми одержали звістку, що ти прямуєш на південь, — сказав Віктор. — Ми припустили, що ти вибереш цю дорогу, і постаралися зрізати шлях, щоб знайти тебе.

— Це дуже важлива дорога, — додала Ніккі. — Одна з перших, які побудував Джеган. Вона дозволяє йому стрімко перекидати війська. Дороги, які він створив, дали йому можливість підпорядкувати весь Старий Світ Імперському Ордену.

Річард пильно вдивився у напрямку дороги, як ніби міг щось побачити крізь стіну дерев і ліан.

— Такі відмінні дороги дозволяють йому швидко забезпечувати армію всім необхідним. Я думаю, що багато чого провозили саме тут.

А значить, хтось повинен був захищати обози від нападу, адже всі знають про повстання, яке спалахнуло в Алтур-Ранзі.

— Ці солдати не збиралися нападати на Алтур-Ранг, а мали інше завдання: забезпечувати безпеку обозів, що надходять на північ для армії Джегана. Йому треба розтрощити останній оплот опору в Новому Світі, перш ніж революція вдома добряче припече йому хвіст.

Річард пильно подивився на Віктора. — Я думаю, що перед солдатами тут були розвідники, які перевірили все навколо перш, ніж проїжджати обозом. Тоді вони послали загін щоб знешкодити якихось сплячих повстанців.

— А отримали нас. — Віктор схрестив м'язисті руки на грудях, що говорило про його невдоволення. — Ми б ніколи не подумали, що в цьому лісі на нас могли напасти солдати. Ми спали як немовлята. Якби вони спочатку не наткнулися на тебе, то перебили б нас усіх. Годувати б нам ворон тут замість них.

Вони замовкли, ще раз оглядаючи місце битви.

— Ви знали про ці ідучі на північ обози? — Запитав Річард.

— Так, — відповів Віктор. — Було багато звісток про вози, що їдуть на північ. Деякі обози супроводжували загони новобранців. Те, що ти говориш про розвідку перед проїздом обозу, має сенс.

Річард присів навпочіпки. — Бачиш ці сліди? Їх залишили тут вже після сутички. Сюди прийшло багато солдатів, і мабуть вони шукали цих мертвих людей. Вони прийшли здалеку. Такі чіткі відбитки залишилися тому, що вони довго стояли тут, оглядаючи це місце. Вони прийшли, огледілися навкруги і пішли. Вони так поспішали, що навіть не стали замітати сліди.

Річард випростався, і його ліва рука лягла на руків'я меча. — Якби після сутички ви залишилися тут, то неодмінно би з ними зіткнулися. Нам пощастило, що вони не пішли на пошуки в глибину лісу.

— Чому ти думаєш, що вони не пішли? — Запитав Віктор. — І чому знайшовши своїх мерців, вони не стали їх ховати?

— Мабуть побоялися, що поблизу велика група повстанців і зіткнення з ними загрожує безпеці обозу. А ховати своїх вони не стали з тієї ж причини — не було часу, та й піддавати ризику обоз вони не могли.

Віктор похмуро дивився на сліди і на трупи солдатів.

— Гаразд, — сказав він, проводячи рукою по голові, струшуючи краплі води, — принаймні, ми повинні використовувати нашу перевагу в цій ситуації. Поки Джеган зайнятий війною на півночі, у нас є можливість розвернутися тут.

Річард похитав головою. — Джеган, можливо, і зайнятий війною, але це не означає, що сюди не прийдуть його загони, щоб відновити владу Ордену. Соноходець давно показав, що вміє швидко і безжально розправлятися з будь-яким опором.

— Річард правий, — підтримала його Ніккі. — Не можна недооцінювати Джегана і думати про нього як про грубого і неотесаного мужлана. Хоча він часом і веде себе як кровожерний хижак, але він людина гострого розуму і блискучий полководець. Він дуже досвідчений. І ніколи не гарячкує. Він може програти бій, але не війну. Джеган діє раціонально, і абсолютно плює на честь. Ти будеш думати, що вже переміг його, а він, поки ти будеш святкувати, завдасть тобі смертельного удару. Вміння чекати це найсильніша його якість.

— Коли він нападає, то не турбується про втрати, якими б великими вони не були, поки знає, що у нього ще є в резерві солдати. І майже завжди, у всякому разі, до вторгнення в Новий Світ, він вигравав битви більшою кров'ю, ніж його противники.

— Справа в тому, що він не буде вести битви за класичними канонами, і завжди нехтує законами чесного бою. Він нападає такими силами, щоб відразу відкинути і зламати хребет супротивника. Він не визнає полонених.

— А долею тих, хто потрапив до рук його солдатні, можна тільки жахнутися. Жодна нормальна людина не захоче потрапити живим до рук його головорізів.

— Ось чому багато міст здавалися без бою з проханням дозволити їм добровільно приєднатися до Імперського Ордену.

Коли Ніккі замовкла, важку тишу порушував лише шелест дощу. Віктор не сумнівався в правдивості її слів, вона була свідком цих подій.

Час від часу, згадуючи, що вона теж була частиною Імперського Ордена, і принесла людям багато горя, Ніккі бажала собі смерті. І цілком можливо, її заслуговувала. Але тепер вона була ще й єдиною людиною, що так багато знає про Орден, і могла повернути це знання проти Джегана. Це утримувало її від необдуманих вчинків і давало мету в житті — битися.

— Це тільки питання часу, коли Джеган знову повернеться в Алтур-Ранг. — Тихо вимовив Річард.

Віктор кивнув. — Так, але якщо Джеган думає, що полум'я революції спалахнуло тільки в Алтур-Ранзі, то він зосередить всі свої зусилля на придушення заколоту в самому місті, як про це говорила Ніккі. Але ми зробимо так, що це буде для нього не так просто. — Він похмуро посміхнувся. — Ми піднімемо повстання в інших містах, скрізь, де тільки зможемо, скрізь, де люди готові боротися за свободу. Ми роздуємо це полум'я, так сильно, щоб Джеган не зміг погасити його.

— Не обманюй себе, — сказав Річард. — Алтур-Ранг його рідне місто. І це місце де почалося повстання. Заколот в місті, де Джеган будував свій великий палац, підриває престиж і віру в Імперський Орден. Адже палац повинен був стати місцем, з якого Джеган і Братство Ордена управляли б імперією від імені Творця. А люди зруйнували палац і отримали свободу.

Джеган не дозволить похитнути його владу. Він повинен придушити повстання, якщо хоче і далі правити Старим Світом і… Новим. Для нього це як особиста образа; він розглядає опір Ордену, як опір волі Творця. Він не буде занадто розбірливий у засобах і покладе це завдання на своїх самих нещадних головорізів. Джеган зробить з вами таке, що стане прикладом для інших. І мені здається, він не змусить себе довго чекати.

Віктор виглядав стурбованим, але не наляканим.

— І не забувайте, — додала Ніккі, — що його соратники, які зараз зникли, допомагатимуть йому відновити владу Ордену. Багато хто з них незвичайні люди і володіють магією. А чарівники — противники небезпечні.

— Все що ви сказали, безумовно, правильно, але ми повинні кувати залізо поки воно гаряче. — Віктор стиснув руку в кулак. — Принаймні, ми зробили перший крок.

Ніккі посміхнулася ковалю, намагаючись викликати у відповідь усмішку на його спохмурнілому лиці. Вона розуміла, що Віктор правий — треба ж було з чогось починати. Вже піднялися на боротьбу люди, які давно втратили все, окрім надії. І вона не хотіла, щоб він розгубився перед труднощами, які чекають його попереду.

Ніккі була рада почути, що Річард не втратив здатність міркувати логічно над важливими питаннями. Коли Річард зосереджувався на чомусь важливому для нього, здавалося, він не помічає нічого навколо, але було б помилкою, думати, що він про щось міг забути. Зараз, фактично, він у кількох словах змалював Віктору текучу ситуацію. Але по його очах було видно, що його зараз мучить інше, більш важливе для нього питання.

Погляд сірих очей Річарда раптово вп'явся в Ніккі.

— Ти ж була не з Віктором і його людьми? — Раптовий спалах розуміння пронизав Ніккі. Вона знала, чому він поставив це питання. Він намагався відновити в пам'яті події того ранку. Це були частини рівняння, складаючи які разом, він сподівався знайти відповідь.

— Ні, — відповіла Ніккі. — Я не отримала листа з відповіддю і тому не знала, що сталося з тобою. У мою відсутність, Віктор сам почав шукати тебе. Трохи пізніше я повернулася в Алтур-Ранг і дізнавшись куди пішов Віктор, постаралася наздогнати його. На другий день шляху я була вже дуже близько і зі світанком третього дня, мені це майже вдалося. Минуло майже дві години після сходу сонця коли я почула звуки битви. Я встигла майже на самий кінець.

Річард задумливо кивнув. — Коли я прокинувся, Келен поруч не було. Я спробував її знайти, і навіть надумав повернутися в Алтур-Ранг за допомогою, щоби спробувати пошукати її разом з вами. Але потім я почув солдатів, які йшли через ліс.

Річард зробив крок у бік. — Вони рухалися ланцюгом між деревами. Я був прихований тінню. Вони не могли побачити мене, однак, я їх бачив як на долоні.

— А чому ти не сховався? — Запитав Віктор.

— Вони йшли прямо на мене. Я не знав, що вони тут роблять, але було схоже, що вони прочісували ліс, і я б не зміг довго ховатися. І, крім того, Келен могла бути поблизу, а я не міг дозволити їм заподіяти їй шкоду. Адже якби я чекав далі, солдати б самі знайшли мене, і я втратив би елемент раптовості. Крім того, наближався світанок. Темрява і несподіванка були моєю перевагою. Я не знав де Келен і повинен був зупинити їх.

Ніхто не сказав ні слова.

Річард повернувся до Кари.

— А де була ти? — Кара здивовано моргнула. Вона на мить задумалася перш, ніж відповісти.

— Я…, я точно не пам'ятаю. — Річард насупився.

— Ти і не пам'ятаєш?

— Я робила обхід нашого табору. Я пам'ятаю, що щось мене насторожило, і я вирішила пересвідчитися, що навколо спокійно. А потім відчула запах диму і почула дзвін мечів.

— І ти відразу кинулася назад? — Кара смикала косу, перекинуту через плече. Було видно, що вона не може пригадати.

— Ні — Вона спохмурніла. — Ні, я зрозуміла, що щось сталося; що на вас напали, я чула передсмертні крики людей і дзвін сталі. А потім я побачила Віктора і його людей, а дим, що я відчула, був від їх багаття. Я подумала, що якщо я ближче до них, ніж ви, то самим правильним у цій ситуації, буде розбудити їх і прийти до вас на допомогу.

— Що ж, досить логічно, — сказав Річард. Він втомлено провів долонею по обличчю.

— Це правда, — сказав Віктор. — Кара була поруч з нами, коли я теж почув дзенькіт сталі. Я пам'ятаю це, бо вже не спав. — Брова Річарда підвелася. — Ти не спав?

— Так. Мене розбудило виття вовка.

5

Річард різко нахилився до коваля — Ти чув виття вовків?

— Ні, — Віктор насупився, пригадуючи, — вив тільки один.

Три людини чекали в мовчанні, поки Річард дивлячись у простір, подумки намагаючись поєднати разом частини якоїсь великої головоломки. Ніккі озирнулася через плече на загін під кленом. Хтось із чоловіків позіхав, очікуючи, інші розташувалися на землі, решта ліниво базікали. Деякі, сховавши зброю, притулилися до стовбурів дерев і роздивлялися найближчий ліс. Вони чекали.

— Це трапилося сьогодні вранці — прошепотів сам до себе Річард. — Сьогодні, коли я ще не зовсім прокинувся, але й не спав уже, то точно пам'ятав, що сталося того ранку, коли зникла Келен.

— У ранок битви — м'яко поправила Ніккі.

Занурившись у свої думки, Річард, здавалося, не почув її.

— Я, мабуть, з якихось причин пам'ятав те, що трапилося в той ранок, коли я прокинувся. Він раптом повернувся і схопив її за руку. — Коли ви несли мене пораненого в той будинок, півні кричали?

Здивована різкою зміною предмету розмови, і не розуміючи, чого він добивається, Ніккі знизала плечима. — Гадаю, це могло бути. Я не пам'ятаю. А що?

— Вітру не було. Я пам'ятаю, що чув каркання ворони, крик півня, бачив нерухомі гілки дерев наді мною. Вітру не було взагалі. Я пам'ятаю, всі вони були зовсім нерухомими.

— Ви маєте рацію, лорд Рал — сказала Кара. — Я пам'ятаю, що коли натрапила на табір Віктора, дим від багать піднімався прямо вгору, тому що повітря було абсолютно спокійним. Я думаю, саме тому ми змогли так здалеку почути дзвін сталі та крики — не було навіть легкого вітерцю, щоб заглушати звуки.

— Якщо це допоможе, — сказав коваль, — коли ми принесли вас до будинку, там бродило кілька курей. І, так, ти правий, півень був, і він дійсно кричав. Але ми побоювалися, що нас можуть вистежити, а Ніккі потрібен був час, щоб вилікувати тебе. Я боявся, що півень може притягнути небажану увагу, тому наказав перерізати йому горлянку.

Вислухавши Віктора, Річард знову заглибився в свої думки. Він смикав пальцями нижню губу, розглядаючи подумки ще одну частину загадки. Ніккі вже почала думати, що він забув про їхню присутність.

Вона злегка нахилилася до нього. — Ну і?..

Він моргнув, і, нарешті, глянув на неї. — Отже, коли я прокинувся сьогодні, я, справді, згадав той ранок. І на це є причина. Іноді ми запам'ятовуємо щось, що начебто не має сенсу, але для цього завжди є причина.

— Яка? — Запитала Ніккі.

— Вітер. Тим ранком вітру не було взагалі. Але коли я прокинувся тоді, в ранковій напівтемряві, я бачив, що гілки дерев рухалися.

Ніккі сильно бентежило його занепокоєння з приводу вітру, а ще її турбував стан його розуму. — Річард, ти спав і тільки що прокинувся. Було темно. Можливо, тобі тільки здалося, що гілки рухаються.

— Можливо — це було все, що він відповів.

— Можливо, це рухалися солдати, — припустила Кара.

— Ні, — роздратованим жестом він відхилив її припущення. — Це було трохи пізніше, вже після того, як я виявив, що Келен ніде немає.

Бачачи, що ні Віктор, ні Кара не збираються обговорювати цей пункт, Ніккі вважала за краще теж притримати язик. Річард, здавалося, викинув загадку з голови.

— Дивіться, я вам дещо покажу. Але зрозумійте, незважаючи на те, як мало ви розумієте у слідах, я знаю, про що говорю. Я не чекаю, що ви повірите мені на слово, але запевняю вас, у мене в цьому великий досвід. Кожен з вас фахівець у своїй галузі. У цій — фахівець я. Не закривайте свій розум тому, що я хочу показати вам.

Ніккі, Кара і Віктор перезирнулися.

З небажанням кивнувши, Віктор повернувся до своїх супутників. — Хлопці, тримайте очі відкритими. — Він пальцем накреслив у повітрі коло. Тут кругом можуть бути солдати, так що сидіть тихо і будьте насторожі. Ферран, перевірте ще раз все навколо.

Чоловіки закивали. Деякі із задоволенням піднялися на ноги, радіючи, що з'явилося більше цікаве заняття, ніж сидіти без діла в вогкості і холоді. Четверо чоловіків попрямували у бік дерев, щоб організувати пост.

Ферран передав комусь його мішок і постіль, приготував стрілу і спокійно ковзнув у чагарник. Молодий чоловік вивчав у Віктора ковальську справу. Вирісши в селі, він володів природним талантом непомітно пересуватися по лісі. Він обожнював Віктора. Ніккі знала, що і Віктор теж любить молоду людину, але саме тому був з ним більш строгий, ніж з іншими. Одного разу Віктор сказав їй з приводу своєї строгості, що хороший результат завжди вимагає добірного заліза і важкої роботи.

З часу битви Віктор завжди виставляв вартових, а Ферран з кількома молодими людьми перевіряли найближчі околиці. Ніхто не хотів допустити ні найменшого шансу, що ворожі солдати зможуть знову натрапити на них, поки Ніккі рятувала життя Річарда. Після того, як вона зробила для Річарда все, що могла, вона зцілила глибоку рану на нозі одного з чоловіків, а також близько півдюжини менш тяжких поранень у інших.

З того ранку, коли був поранений Річард, вона спала тільки уривками. Вона була зовсім виснажена.

Простеживши, як виконується його наказ, Віктор грюкнув Річарда по плечу. — Показуй.

Річард повів Кару, Віктора і Ніккі повз місце з мерцями далі в ліс. Він ішов до місця між дерев, де була більш оголена земля. На вершині невеликого горба він зупинився і опустився на коліно.

Стоячи на колінах, з накинутим на спині плащем, з мечем у блискучих піхвах на стегні, з капюшоном, відкинутим назад так, що було видно вологе волосся, що лежало на мускулистій шиї, з луком і сагайдаком стріл, що висіли на лівому плечі він виглядав королем— воїном і в той же час простим лісовим провідником з далекої землі, яким він колись був. Його пальці по-дружньому доторкнулися до соснових голок, галузок, обсипаного листя і кори дерев, що покривали землю. Ніккі раптом відчула, що і цей дотик, і це його розуміння простих, речей, очевидних для нього — все це абсолютно з іншого світу.

Річард жестом запросив їх сісти поряд.

— Ось тут, — сказав він, показуючи. — Бачите? — Його пальці ретельно прослідкували незрозуміле поглиблення в плутанині лісового сміття. — Це — слід Кари.

— Нічого дивного, — вимовила Кара. — Цим шляхом ми поверталися від дороги до табору.

— Вірно. — Річард вказав напрямок, куди вели сліди. — Дивись тут, а тепер — он там. Ці сліди більше твоїх, Кара. Дивись, як видно лінію, що показує, в яку сторону ви йшли.

Кара підозріло знизала плечима.

— Ви впевнені?

Річард рушив вправо. Вони всі пішли за ним. Він знову ретельно простежував поглиблення, щоб вони теж бачили. Ніккі не бачила на землі взагалі нічого, поки він не вказував на сліди пальцем. При цьому здавалося, він змушував сліди з'являтися перед ними за допомогою чарівництва. Тільки після того, як він показував, Ніккі могла сказати, що теж бачить їх.

— Ось це — мій слід, — сказав він, дивлячись так, ніби якщо він відведе погляд, слід зникне. — Після дощу вони в деяких місцях розмокли, але все ж їх можна ще розібрати. Великим і вказівним пальцями він обережно зняв вологий коричневий дубовий лист з відбитка. — Бачитете, тут видно, як під моєю вагою переломилися ці прутики. Бачите? Такі речі дощ знищити не може.

Він глянув, щоб упевнитися, що вони звернули увагу на це, потім вказав у бік невиразної тіні. — Ви бачите, мої сліди йдуть в тому ж напрямку, що і Кари. Він потягнувся, щоб показати їм далі два більш невиразних відбитка, щоб показати їм, що він мав на увазі. — Бачите? Все ще можна розібрати.

— І в чому суть? — Запитав Віктор.

Річард озирнувся через плече, двома жестами вказуючи на сліди. — Бачиш відстань між слідами Кари й моїми? Коли ми йшли тут, я був зліва, а Кара йшла з правого боку від мене. Бачите, як далеко один від одного відстоять наші сліди.

— І що з цього? — Запитала Ніккі, натягуючи капюшон плаща, намагаючись сховати обличчя від холодного дощу. Вона ховала руки під плащем, намагаючись хоч трохи зігріти їх.

— Вони так далеко один від одного тому, що коли ми йшли тут, між нами посередині була Келен.

Ніккі знову подивилася на землю. Вона зовсім не була експертом, тому не особливо була здивована тим, що не бачить ніяких слідів. Але цього разу вона думала, що і Річард теж не може їх бачити.

— І де ж сліди Келен? — Запитала вона.

Річард кинув на неї такий гнівний погляд, що вона на мить забула як дихати.

— У цьому вся справа. — Він підняв палець обережним рухом, ніби дійшов до важливого висновку. — Її сліди зникли. Не змиті дощем — зникли… зникли, наче їх ніколи і не було.

Віктор дозволив собі приглушений подих. Кара, якщо й була приголомшена, то дуже добре це приховала. Ніккі знала, що він не сказав їм все, що повинен був, тому в своєму питанні була стримана.

— Ти хочеш сказати, що немає ніяких слідів цієї жінки?

— Правильно. Я шукав. Я знайшов мої сліди і сліди Кари в різних місцях. Але там, де повинні були бути сліди Келен, немає жодного.

У ніяковій тиші ніхто не хотів нічого говорити. Нарешті Ніккі зважилася взяти це на себе.

— Річард, ти повинен зрозуміти, чому це сталося. Тепер ти бачиш, що Келен — тільки твоя вигадка. Ніяких слідів немає тому, що цієї жінки не існує.

Стоячи на колінах, він дивився на неї так, що вона, здавалося, могла бачити в сірих очах його змучену душу. У цей момент вона віддала б що завгодно, аби тільки заспокоїти його. Але цього вона не могла. Ніккі повинна була змусити себе продовжувати.

— Ти сказав, що знаєш все про сліди, і все-таки навіть ти не можеш знайти ніяких слідів, залишених цією жінкою. Це повинно нарешті переконати тебе, що вона не тільки не існує — її ніколи не було. — Вона вивільнила руку з-під плаща і м'яко торкнулась його плеча, щоб пом'якшити свої слова. — Ти повинен змиритися з цим, Річард.

Він відвів погляд від її очей і закусив нижню губу. — Все не так просто, як ти змалювала. Я прошу вас подивитися — тільки подивитися — і спробувати зрозуміти значення того, що я вам показую. Дивіться, як далеко один від одного сліди Карі і мої. Хіба не очевидно, що була третя особа між нами, коли ми йшли?

Ніккі стомлено протерла очі. — Річард, люди не завжди ходять близько один до одного. Можливо, ви з Карою оглядалися в пошуках загрози, або можливо, ви були стомлені і не надавали цьому значення. Можна знайти скільки завгодно пояснень, чому ви не йшли поруч.

— Коли двоє йдуть разом, вони зазвичай не тримаються настільки далеко. — Він вказав назад. Подивіться, як тільки що йшли ми. Кара знову була праворуч від мене, і наші сліди набагато ближче. Це типово для двох людей, що йдуть поруч. Ви з Віктором йшли позаду нас. Дивись, як близько один до одного ваші сліди.

— Ці ж сліди відрізняються. Хіба ви не бачите по тому, як вони відокремлено розташовані, що була людина, яка йшла між нами?

— Річард…

Ніккі зробила паузу. Вона не хотіла сперечатися. Вона хотіла зберегти спокій і дозволити йому йти своєю дорогою, дозволити йому вірити в те, в що він хотів. І все ж мовчання було б брехнею, і тільки підживлювало би ілюзію. І як би вона не страждала за нього, як би не хотіла бути на його боці, вона не могла дозволити йому вводити себе в оману. Цим вона заподіяла б йому ще більшої шкоди. Він ніколи не одужає, ніколи повністю не вилікується, якщо не визнає правду реального світу. І змусити його визнати дійсність була єдиним способом, яким вона могла дійсно йому допомогти.

— Річард, — вимовила вона м'яко, намагаючись передати йому цю правду, намагаючись не виказати різкості або поблажливості. — Твої сліди є, і сліди Кари — теж. Ми бачили те, що ти показав нам. Ніяких інших слідів немає. Це ти теж показав нам. Якщо вона була тут між тобою і Карою, то чому немає її слідів?

Під дощем вони щулилися від холоду і чекали. Річард, нарешті, опанував себе і заговорив ясним і твердим голосом.

— Я думаю, сліди Келен були знищені магією.

— Магією? — Одразу насторожилася Кара.

— Так. Я вважаю, що хто б не викрав Келен, він стер її сліди за допомогою магії.

Ніккі була приголомшена і не зробила жодної спроби це приховати.

Віктор перекладав пильний погляд з Ніккі на Річарда і назад. — Хіба це можна зробити?

— Так, — наполягав Річард. — Коли я вперше зустрівся з Келен, Даркен Рал переслідував нас. Він стежив за нами за допомогою хмари. Ми з Келен і Зеддом були змушені тікати. Якби Даркен Рал наздогнав нас, нам би прийшов кінець. Зедд — чарівник, але не такий сильний, як був Даркен Рал, тому Зедд розпилив трохи чарівного пилу, щоб приховати наші сліди. Можливо, тут трапилося те ж саме. Хто б не повів Келен, він приховав її сліди за допомогою магії.

Віктор і Кара дивилися на Ніккі, чекаючи підтвердження. Як коваль, Віктор не був близько знайомий з магією. Морд-Сіт теж не любили магію і всіляко намагалися її уникати. Їх інстинкт вимагав попросту знищувати тих, хто цією магією володіє, навіть якщо б вони являли собою лише потенційну загрозу. І Віктор, і Кара чекали, щоб почути від Ніккі щось щодо використання чарівництва для замітання слідів.

Ніккі завагалася. Те, що вона була чаклункою, не означало, що вона знає все, що возможно, про магію. Але все ж…

— Я припускаю, що це можливо, хоча я ніколи не бачила, щоб хтось робив таке. — Ніккі змусила себе витримати пильний очікувальний погляд Річарда. — Але я думаю, є більш просте пояснення відсутності слідів. І ти, Річард, його знаєш.

Річард не міг приховати розчарування. — Якщо дивитися на це окремо, не розбиратися в слідах і не вміти бачити те, що вони показують, я допускаю, що вам важко побачити те, про що я говорю. Але це ще не все. Є ще щось, що я хотів би вам показати. Це допоможе вам побачити картину в цілому. Пішли.

— Лорд Рал, — сказала Кара, прибираючи під капюшон мокру косу і уникаючи дивитися на нього, — хіба ми не повинні зайнятися іншими важливими справами?

— Я повинен показати вам трьом щось дуже важливе. Ти хочеш сказати, що почекаєш тут, поки я покажу це Віктору і Ніккі?

Вона підняла на нього сині очі. — Звичайно ні.

— Відмінно. Пішли.

Без подальших протестів вони слідували за ним. Він швидко рухався в північному напрямку все далі в ліс. Вони навшпиньки перебиралися з одного нестійкого каменю на інший поперек широкої ущелини з вирами темної води, що текла через неї. Річард підтримав Ніккі за руку, коли вона, послизнувшись, мало не впала в потік. Його велика рука була теплою, але, принаймні, лихоманки у нього не було. Ніккі хотілося, щоб він зменшив швидкість, але вона не бажала нагадувати йому про його ще слабке здоров'я.

На дальній стороні почався підйом, поступово вони піднялися вище дощу і шару низьких хмар. Зліва вимальовувалася темна тінь скелястої гряди. Ніккі могла чути бурмотіння води, стікала з неї.

Коли вони увійшли в клубчастий сірий туман і густу рослинність, в повітря піднялися потривожені величезні птахи. Розкинувши крила, обережні істоти тихо ковзнули на безпечну віддаль. У похмурому лісі в тумані звуки невидимих тварин віддавалися луною. У масі переплутаних гілок ялини, бальзаміну, сухих гілок стародавніх вже мертвих дубів, задрапованих покривом моху, не кажучи вже про похмурий дощ, гілки винограду і щільну плутанину молодої порослі, яка з усіх сил намагалася дістатися до скупого світла, видимість була лише умовною. Тільки ближче до землі, куди рідко досягало сонячне світло, простір було більш відкритим.

Вони ішли все далі в промоклому лісі, де стовбури дерев, вільні від чагарнику і товстих гілок, немов вартові, спостерігали як троє людей рухаються серед їх згуртованої армії. Стежка, по якій вів їх Річард, була більш вільною від гілок дерев і покрита м'яким пружним килимом хвої. Ніккі уявила собі, що навіть у самий сонячний день лише тонкі промені світла можуть тут торкнутися поверхні землі. По боках від стежки вона бачила тільки непроникну плутанину чагарників і переплетені лапи молодих ялинок. Простір під високими соснами створював природну, але непримітну стежку.

Нарешті Річард зупинився і підняв руку, щоб вони не пройшли повз нього. Перед ними простягався все той же пейзаж — рідко ростучі пагони на товстому килимі коричневої хвої. За його вказівкою вони опустилися навпочіпки біля нього.

Річард вказав через праве плече. — Позаду шлях, по якому Кара, Келен і я йшли вночі. Там, де відбулася битва, ми розбили табір. Навколо табору в різних місцях я бачив свої сліди. Я залишив їх коли чергував у другу варту. Навкруги також є сліди Кари, яка чергувала третьою. Тієї ночі Келен чергувала першою. Від її чергування немає ніяких слідів.

Його погляд, звернений до кожного з них був немов мовчазне прохання дослухати його, перш ніж сперечатися.

— Зворотний шлях, — вказав він, продовжуючи, — проходить там, де солдати підійшли через ліс. Звідси, Віктор, ти з твоїм загоном приєднався до бою. Майже там само — ваші сліди, коли ви несли мене до будиночка. Сліди осторонь, які я вже показував, — це сліди солдатів, які пізніше виявили своїх товаришів мертвими.

— Ніхто з нас і жоден солдат цим шляхом не проходив.

— Тут, де ми зараз знаходимося, ніяких слідів немає. Огляніться. Ви можете бачити тільки мої нові сліди, я залишив їх цим ранком, коли шукав сліди Келен. Крім моїх слідів немає нічого, ніяких ознак, що тут хтось побував.

Віктор провів великим пальцем по древку сталевої булави, що висіла у нього на поясі. — Але ти думаєш інакше?

— Так. Навіть при тому, що ніяких слідів немає, хтось дійсно пройшов цим шляхом. І вони залишили свідчення. — Річард простягнув руку і пальцем торкнувся гладкого каменю розміром з кусень хліба. — Оскільки хтось поспішав, він спіткнувся об цей камінь.

Віктор здавався зацікавленим. — Звідки ти знаєш?

— Оглянь уважно позначки на камені. — Віктор нахилився, розглядаючи, Річард показав, куди дивитися. — Бачиш, ось тут верхня сторона каменя. Вона була під впливом повітря і погоди, і покрилася блідо-жовтим лишайником. А тут — схоже на корпус човна нижче ватерлінії — ясно видно темно-коричневий наліт, який показує, де камінь був занурений у землю. Але зараз він не лежить на місці. Він зрушений зі свого місця. Він вув вибитий із свого поглиблення і трохи зрушений. Бачите, і тепер видно частину темного нальоту? Будь це давно, там теж мав би вирости лишайник. Але він не міг вирости так швидко — тому це сталося нещодавно.

Річард провів пальцем взад-вперед.

— Подивіться тепер з цього боку. Тут видно заглиблення, де спочатку лежав камінь, але потім його зрушили, і з одного боку каменя утворилася порожнеча, а з іншого, навпаки горбик землі. Ззаду, за каменем. Там все ще можна побачити горбик, який виступає над рівною поверхнею. Пустота з ближнього до нас боку і підвищення з дальньої показують, що хто б не зачепив цей камінь, рухався від нашого табору, і йшов на північ.

— Але тоді де сліди? — Запитав Віктор. — Їх сліди?

Річард відкинув назад вологе волосся. — Сліди були знищені за допомогою магії. Я шукав — немає ніяких слідів.

— Подивіться на камінь. Він був зрушений, зсунунутий ногою зі свого місця на землі. Але більше немає ніяких відмітин. Камінь переміщений незначно, але черевик зачепив його досить сильно, щоб залишити слід. Але слідів немає, так само, як і в інших місцях.

Ніккі зрушила свій капюшон назад. — Ти намагаєшся пояснити всі свої знахідки так, щоб підігнати факти під те, у що хочеш вірити, Річард. Але неможливо йти двома шляхами відразу. Якщо була використана магія щоб стерти сліди, як можеш ти вистежити їх за допомогою якогось каменя?

— Ймовірно, саме тому, що вони використовували чари, які стирають сліди. Люди, які використовували магію, не надто добре вміють замітати сліди. Я не думаю, що ці люди багато бували на відкритому повітрі. Коли вони застосували заклинання, щоб знищити свої сліди, вони, ймовірно, і не подумали про те, щоб покласти на місце зрушені ними при ходьбі камені.

— Річард, але…

— Озирніться навколо, — сказав він, обвівши рукою навколо. — Подивіться, наскільки бездоганно виглядає земля.

— Що ти маєш на увазі? — Запитав Віктор.

— Все дуже абсолютно. Гілки, листя, кора занадто рівномірно розподілені. Природа більш безладна.

Ніккі, Віктор і Кара дивилися на землю. Ніккі бачила тільки нормальну для лісу землю. Тут і там росли молоді сосонки, бур'яни, що пробивалися через сміття, уламки гілок і мох, дубовий паросток з трьома молодими листочками, опале листя, розкидані по килиму із соснової хвої. Ніккі не знала стільки всього про ліс, не вміла настільки читати сліди. Річард завжди залишав на деревах мітки, якщо хотів, щоб вона могла помітити його слід і піти за ним. Вона озирнулась — місце як місце, не краще і не гірше будь-якого іншого в будь-якому іншому лісі. Віктор і Кара здавалися однаково збитими з пантелику.

— Річард, — вимовила Ніккі з напруженим терпінням. — Я впевнена, можна знайти скільки завгодно пояснень, щодо зрушеного каменю. Хто знає, все могло бути так, як ти припускаєш. Але можливо, лось або олень зачепили камінь, коли проходили тут, а сліди їх були стерті просто тому, що це було дуже давно.

Річард струснув головою. — Ні. Подивися на ямку. Вона все ще відповідає формі каменю. Бачиш, наскільки чіткі її краї — все трапилося лише кілька днів тому. Такі краю легко руйнуються дощем і вітром. Олень або лось, зачепивши цей камінь, залишили б сліди, які були б зовсім свіжими. І не тільки це, копито човгає по каменю і залишає пошкодження подібно черевику. Я кажу вам, що три дні тому хтось наступив на цей камінь.

Ніккі зробила невизначений жест. — Ну добре, суха гілка, можливо, впала і зрушила його.

— Якби це було так, то лишайник на камені був би пошкоджений, а гілка лежала б тут поруч. Це було щось поважче. Ні, цього не було — я вже дивився.

Кара підняла руки. — Можливо білка зістрибнула з дерева і приземлилася прямо сюди.

— Вона недостатньо важка, щоб зрушити камінь. — Відповів Річард.

Ніккі втомлено зітхнула. — Тобто, ти хочеш сказати, що факт повної відсутності слідів цієї жінки, Келен, доводить, що вона існує.

Руки Ніккі стислися в кулаки. У них було повно важливих справ. А часу залишалося все менше. Замість того, щоб розбиратися з проблемами, які вимагають їх уваги, вони стирчали посеред лісу, розглядаючи камінь. Вона відчула, що кров кинулася їй в обличчя.

— Це смішно. Все, що ти нам показав, Річард, є доказом тільки того, що ця жінка — лише твоя уява. Її не існує. Вона не залишила ніяких слідів тому що ти її вигадав. У цьому немає нічого таємничого. Це не магія. Це — просто вигадка!

Річард різко випростався перед нею. В одну мить з мирного лісника він перетворився на повелителя, чия присутність змушує завмирати серця, владного і розгніваного.

Замість того, щоб знову сперечатися, він зробив кілька кроків в тому напрямку, звідки вони прийшли і зупинився. Все ще напружений, Річард дивився через ліс.

— Щось не так, — тихо і застережливо виголосив він.

Кара затиснула в кулаці ейдж. Брови Віктора нахмурилися, його пальці намацали булаву, що висить біля пояса.

Вдалині, крізь мокрий ліс, Ніккі раптом почула дикі неспокійні крики ворон.

Крики, які тут же послідували за цим, найбільше нагадували їй звуки кривавої різанини.

6

Річард рвонувся через ліс, туди де чекав загін, туди, де чулися крики. Він мчав стрімголов через гущавину дерев, чагарники, кущі, зарослі папоротей і винограду, перестрибуючи через гниючі стовбури дерев, в міцно зшитих чоботях він легко перемахував через валуни.

В одну мить він минув скупчення молодих сосонок і кущі квітучого кизилу, не сповільнюючи бігу проскочив повз модрини, обігнув гілки бальзаміну. Засохлі сучки молодих дерев зачіпали його одяг, коли він пробігав мимо. Не раз сухі уламки стовбурів, подібно списам готові були пронизати його, але кожного разу він в останній момент відхилявся.

Пересування в такому темпі по густому лісі, та ще й під дощем, було досить ризиковане. Однак потрібно визнати, що їм вчасно вдавалося уникати небезпеки. Будь-яка суха гілка могла в одну мить вибити око. Кожен вологий листок на землі, кожен пучок моху або камінь могли призвести до падіння і розколотого черепу. Будь-яка щілина або тріщина в землі, куди могла потрапити ступня, при такій смертельній гонці могла призвести до перелому ноги. Річард колись знав хлопця, з яким таке сталося.

Річард зосередив усю свою увагу на дорозі, намагаючись не сповільнювати при цьому швидкості.

Він не мав права уповільнити рух.

Весь час, поки він біг, він чув жахливі крики, крики і огидний хрускіт. Він чув як Кара, Віктор і Ніккі продираються через кущі позаду нього. Він не чекав їх. Кожен довгий крок, кожен стрибок вели його все далі вперед.

Рухаючись так швидко як тільки міг, Річард був здивований тим, що не задихається. Спочатку він був спантеличений, бо пам'ятав, як Ніккі попереджала, що його здоров'я ще не відновилося повністю, і він повинен поберегти себе, поки остаточно не поверне свою силу. Він продовжував бігти. Він повинен був обходитися тією силою, яка у нього була. Це було найбільше, що він міг зробити.

І він продовжував бігти, тому що його друзі потребували допомоги. Ці люди прийшли на допомогу, коли він був у біді. Він ще не знав, що сталося, але Річарду було ясно що тепер в біді — вони.

Якби в той ранок нападу він всиг закликати свій дар, він міг би зупинити солдатів ще до того, як прийдуть Віктор і його люди. Ті троє не загинули б у сутичці, умій він це зробити. Втім, не опинися Річард там, де він опинився, можливо Віктор і його люди могли бути вбиті прямо в таборі, навіть не встигнувши прокинутися.

Річарда невідступно переслідувала думка, що він повинен зробити щось більше. Він не бажав, щоб хоч хтось із цих людей постраждав; він біг щодуху, ніщо не могло втримати його. Він був готовий використовувати будь-яку силу, яку мав. Свою силу він міг одержати назад. Життя ж повернути неможливо.

У такі моменти, як цей, йому було дуже шкода, що він не знає більше про те, як застосовувати свою магію, але його дар, на жаль, працював не так, як у інших. Замість того, щоб підкорятися усвідомленому наказу чародія, як це робила Ніккі, його дар проявляв себе тільки через гнів і необхідність. Того ранку, коли солдати Ордена заповнили все навколо, він оголив меч заради свого спасіння і його гнів перейшов на зброю. На відміну від дару, він знав, що завжди може розраховувати на силу свого меча.

Всіх, народжених з даром вчили використовувати свої здібності з дитинства. Річарда ж не навчав ніхто. Він виріс у мирній та безпечній обстановці, і це дало йому можливість зрозуміти цінність життя. Недоліком такого виховання було лише те, що він довго залишався в невіданні щодо своїх власних магічних здібностей.

Тепер, коли Річард виріс, навчитися користуватися цими своїми здібностями йому було набагато важче, ніж іншим, і не тільки через його виховання, але й через те, що специфічна форма його дару була незвично рідкісною. Ні Зедд, ні Сестри Світла так і не змогли навчити його свідомо керувати своєю силою.

Він дізнався трохи більше, коли Натан Рал, пророк, розповів йому, що його сила найчастіше може бути покликана через гнів і відчайдушну необхідність, яку Річард не в змозі був викликати свідомо. Як він уже помітив, характер цієї необхідності, що закликає його дар, був унікальний для кожної обставини.

Річард також знав, що не може закликати свій дар за своєю примхою. Ніяке свідоме напруження волі ніколи не давало результату. Використання дару вимагало виконання певних умов; от тільки він не знав, як забезпечити ці умови.

Навіть чарівники, що володіли великими здібностями, іноді повинні були користуватися книгами, щоб застрахуватися від помилок, перевірити, чи правильно вони зрозуміли деталі, щоб чарівництво спрацювало так, як було необхідно. В юності Річард вивчив одну з таких книг, Книгу Зниклих Тіней. За цією книгою полював Дарка Рал, коли привів у дію шкатулки Одена.

В той ранок, коли зникла Келен, під загрозою нескінченних загонів солдатів, атакуючих його, Річард змушений був залежати від свого меча і пам'яті його колишніх власників. Відчайдушна боротьба привела його на край виснаження. У той же час, його занепокоєння за Келен не давало йому повністю зосередитися на битві. Він знав, що така неуважність була небезпечною і дурною… але це ж була Келен. Він хвилювався за неї і відчував себе безпорадним.

Якби не його дар, він міг би уже не один раз загинути.

Він не одразу зауважив ту арбалетну стрілу. Оскільки постріл був направлений в його серце, він відчув загрозу і необхідність запобігти їй. Але одночасно він повинен був ще й відбити атаку трьох ворожих солдатів, тому зміг лише змінити напрям польоту стріли, не зупинивши її.

Схоже, він уже тисячу разів прокручував у пам'яті битву, придумав величезну кількість «можливо…» і «що якщо…», які повинні були на його думку запобігти тому, що трапилося. Але, як сказала Ніккі, він не був невразливий.

У якийсь момент навколо несподівано стало тихіше. Повторювані луною крики завмирали. У туманному лісі знову стали чутні звуки дощу, падаючого на густий навіс листя. Світ навколо нього був такий мирний і тихий, йому майже здавалося, що він лише уявив собі ті жахливі звуки.

Незважаючи на втому, Річард не уповільнював бігу. На ходу він намагався почути хоч якісь звуки, що вказували б на присутність людей, але чув лише власне важке дихання, удари свого серця, що віддавалися у вухах і звуки його швидких кроків. Іноді він чув тріск зламаних гілок позаду себе — це його супутники намагалися наздогнати його, але все ще були далеко позаду. Моторошна тиша, яка наступила, лякала куди більше, ніж крики людей. Спочатку було чути лише голоси ворон, які змінилися моторошними криками, що видають живі істоти в момент смерті. Крики тварин переросли в людські крики. А тепер навколо стояла загрозлива тиша.

Річард пробував переконати себе, що крики тільки здалися йому людськими. Після того як вони припинилися, неприродна тиша лякала, змушувала його шию покриватися гусячою шкірою.

Перед тим, як вийти з-за укриття густих дерев, Річард, нарешті, дістав меч. Знайомий неповторний звук звільненого леза порушив тишу лісу.

І негайно гарячий гнів меча проник в кожну частину його істоти, змішуючись з його власним гнівом. В котрий раз Річард присвячував себе чарівництву, яким він володів і від якого залежав.

Наповнений силою меча, він жадав знайти джерело загрози і покласти їй край.

Був час, коли побоювання і невпевненість змушували його пручатися тій силі, що виходила від стародавнього магічного клинка, але він давно навчився зливатися з магією меча. Він навчився підкоряти цей магічний гнів своєму бажанню. Це була та сила, яку він і напраляв кожен раз до потрібної мети.

У минулому мечем володіли і такі, хто прагнув влади меча, але в своїй сліпій жадобі того, що належало іншим, вони ігнорували ті небезпеки, які підстерігали при використанні такої зброї. Замість того, щоб стати володарями магії, вони ставали рабами зброї, свого гніву і власної непогамованої жадоби. Були й такі, хто використовував владу зброї у зло. Це не було помилкою клинка. Використання меча для доброї чи злої справи було свідомим вибором, зробленим власником меча, і вся відповідальність лежала на ньому.

Промчавши через стіну гілок, кущів і виноградних лоз, Річард зупинився на краю галявини, де лежали полеглі кілька днів тому солдати. З мечем у руці, він глибоко вдихнув пахнуче смертю повітря, щоб віддихатися.

Оглянувши химерну картину, що відкрилася перед ним, він усвідомив весь жах того, що побачив.

Всюди лежали мертві ворони. Не просто вбиті — розірвані на шматки. Все змішалося — крила, голови, шматки тіл. Пера, немов чорний сніг усипали гниючі трупи.

У перший момент завмерши, як від шоку, Річард вже знав, що він шукав не це. Через поле битви він кинувся до просвіту серед дерев за пагорб, туди, де його чекали люди Віктора.

Поки він біг, гнів меча поступово переходив у нього, змушуючи забути, що він втомився, задихається, нездоровий, і готуючи його до битви. У цей момент єдиним, що мало для Річарда значення, було скоріше добратися до загону, точніше відвести загрозу від своїх людей.

У вбивстві тих, хто служив злу, була дещиця задоволення. Найстрашнішим злом було зло, що виряджалося в одежі святості. І руйнування такого зла було святом, перемогою життя, знищенням тих, чиє існування заперечувало життя інших, що не розділяли такі погляди.

Обов'язковою вимогою для використання Меча Істини був гнів. Гнів притупляв жах перед вбивством, допомагав подолати природне небажання вбивати, залишаючи лише чисту необхідність здійснити необхідне правосуддя.

Першим, що привернуло увагу Річарда, коли він вибіг з густого березняка, був клен, під яким залишився чекати загін. На нижніх гілках зовсім не було листя, немов через ліс пронісся буревій. Там, де нещодавно росли молоді деревця, тепер залишилися тільки зкорчені пеньки. Товсті гілки, вологе листя і соснова хвоя були розкидані навколо густим шаром. Величезні зубчасті залишки стовбурів дерев стирчали вгору як списи на полі бою.

Річард не відразу вловив сенс картини, що постала перед його очима на місці величезного кленового дерева. Те, що було пофарбовано в усі відтінки зеленого кольору, жовто-зелене, жовтувате або багатого смарагдового відтінку, тепер все це було вкрите криваво-червоним нальотом.

Річард стояв, задихаючись, намагаючись заспокоїти скажений стукіт серця, намагаючись визначити, що сталося. Він вдивлявся в сутінок лісу, шукаючи там будь-який рух. Одночасно він з усіх сил намагався розібратися в тому хаосі, який він бачив перед собою.

Кара вислизнула з лісу і встала ліворуч від нього готова до боротьби. За хвилину Віктор зупинився праворуч з напружено затиснутою в кулаці булавою. Ніккі прибігла останньою, на перший погляд вона не була озброєна, але Річард ясно відчував, як повітря навколо неї немов потріскує від її магічної сили, яка готова в будь-який момент бути випущена на волю.

— Милосердні духи, — шепотів коваль. Його булава з шістьма шипами, смертельну зброя, яку він зробив власними руками, підвелася в його руці, коли він обережно рушив уперед.

Річард своїм мечем перегородив йому дорогу, забороняючи рухатися далі. Відчувши грудьми лезо меча, коваль неохоче зупинився, підкоряючись мовчазному наказові.

Картина, яка спочатку збила Річарда з пантелику, нарешті стала неймовірно виразною. Людська рука, все ще покрита коричневою фланеллю сорочки, лежала в заростях папороті біля ніг Річарда. Трохи віддалік чомусь стояв черевик з стирчачим з нього зазубленим уламком кістки, розірваними сухожиллями і м'язами. У заростях кизилу трохи в стороні лежала частина тулуба, крізь розірвану плоть було видно частину хребта і білі кістки ребер. У тому місці, де вони в останній раз бачили сидячих товаришів, були розкидані рожеві недоноски нутрощів. Рвані шматки волосся і шкіри усіяли камені, траву і кущі навколо.

Річард не міг навіть уявити, яка сила могла призвести до такого огидного результату.

Здогад був як удар. Він через плече озирнувся на Ніккі. — Сестри Тьми?

Ніккі повільно кивнула головою, оглядаючи місце різанини. — Пізнаю деякі ознаки. Це один із способів, яким вони вбивають.

Річард не знав, заспокоїла його ця новина чи ні.

Повільно, обережно він ступив уперед посеред все ще стікаючих кров'ю останків. Це не було схоже на битву; не було слідів від ударів мечів або сокир, жодна стріла, жодний спис не лежали на полі битви. Жодна частина тіла, жоден покручений мускул не були скручені. Кожен шматок виглядав так, наче був просто відірваний від цілого, до якого належав.

Вид був настільки страхітливий, настільки незбагненний, що не викликав навіть відрази. Річард намагався осмислити, як можливо таке спустошення — не тільки людей, але і місця, де вони були. Крізь кипіння магічного гніву меча він відчував болісне горе, але якщо зупинити гнів було в його владі, то горе він зупинити був не в змозі. І він знав, що горе це буде тільки рости. Але прямо зараз він нічого не хотів так, як наздогнати того — чи тих — хто скоїв все це.

— Річард, — пролунав позаду шепіт Ніккі, — думаю, нам краще забратися звідси.

У рівному, спокійному тоні її голосу була тривога.

Наповнений гнівом меча, затиснутого в кулаці, і власної жагучою ненавистю від того, що побачив, він ігнорував її слова. Якщо хоч хтось ще живий, він повинен його знайти.

— Нікого не залишилось, — пробурмотіла Ніккі, немов відповідаючи на його думки.

Якби ще залишалася загроза, він відчував б її.

— Хто міг зробити таке? — Шепотів Віктор, теж явно не зацікавлений у відході, поки не знайде винуватців.

— Людина не могла зробити таке, — спокійно і звинувачуюче відповіла Кара.

Річард ступав дуже тихо, він немов відчував вагу тиші, яка покрила ліс. Не було чути жодного крику птиці, чи гудіння жука, чи шарудіння білки. Важке похмуре небо і дощ тільки додавали густоти і щільності цій страшній тиші.

Кров стікала з гілок і листя, покривала траву. Кров'ю були оббризкані стовбури дерев, вона стікала по корі, немов самі дерева повільно спливали кров'ю. Беззбройні руки, пальці, відкриті і слабкі, лежали на схилі пагорба, упереміш з великими кленовими листками.

Річард впізнав їх власні сліди, ось тут він, Ніккі, Кара і Віктор пройшли ще зовсім недавно. Багато останків лежать в незайманому лісі, куди жоден з них піти не міг. На місці різанини не було ніяких особливих слідів, хоча були місця, де земля була немов розірвана. Деякі розриви проходили прямо через товсті коріння.

Придивившись уважно, Річард зрозумів, що глибокі рани на землі були місцями, де люди були розірвані з такою силою, що це зашкодило місцю, де вони стояли. У деяких місцях на кінцях розколотих коренів ще залишалися частинки плоті.

Кара вхопила його за одяг на плечі, намагаючись повернути його назад.

— Лорд Рал, я хочу, щоб ви пішли звідси. — Річард вивільнив плече з її пальців.

— Тихо.

Він тихо ступав серед останків, в його свідомості звучали незліченні голоси тих, хто володів мечем в минулому.

Не зосереджуйся на тому, що ти бачиш, що вже зроблено. Стеж за тим, чому це сталося, і що ще може трапитися. Зараз час для пильності.

Річард навряд чи потребував такого попередження. Він стиснув руків'я меча з такою силою, що відчував напис «Істина», викладений тонкою золотою ниткою. Слово немов вп'ялося в його долоню і кінчики пальців.

Біля своїх ніг він побачив голову, що дивилася на нього з-під куща сумаха. На обличчі застиг вираз німого крику. Річард знав його. Його звали Нурі. Все, чого навчилася ця молода людина, все, що він пережив, все, що планував, світ, який він почав створювати для себе, було закінчено. Для всіх цих людей світ скінчився. Єдине життя, яке було у них, відійшло назавжди.

Агонія цієї жахливої втрати, безвихідна остаточність, загрожували затопити його горем, заглушивши навіть гнів меча. Усіх цих чоловіків хтось любив, турбувався про них, чекав їх повернення. Кожного з них хтось буде оплакувати, страждання назавжди отруїть чиєсь життя.

Річард змушував себе йти далі. Тепер не було часу для засмучення. Зараз необхідно знайти винуватця і вчинити правосуддя і відплату перш, ніж у негідників буде можливість виконати це ще раз з кимось ще.

Річард оглядав ліс навколо, але як не шукав, він не зміг знайти ні єдиного цілого людського тіла — вся місцевість, де чекав загін, була засипана останками тіл. У найближчому лісі теж були останки тіл, як ніби деякі з людей намагалися втекти. Але жоден з них не зміг відбігти далеко. Поки Річард рухався між деревами, шукаючи будь-які сліди, які могли б допомогти йому зрозуміти, хто ж убив цих людей, краєм ока він стежив за тінями на віддалі. Він бачив сліди людей, які намагалися втекти, але він не бачив ніяких слідів тих, хто переслідував їх.

Він обійшов кругом стару сосну, на розколотій гілці якої вниз головою висіла верхня половина тіла людини. Вона була якраз над головою Річарда. Те, що залишилося від роздертого надвоє тулуба зачепилося за зламану гілку, немов м'ясо за гак. На обличчі застиг вираз непередаваного жаху. Оскільки тіло висіло вниз головою, було відчуття, що волосся піднялося і застигло, ніби від переляку.

— Добрі духи, — прошепотів Віктор. Гнів знову спотворив його обличчя. — Це Ферран.

Річард оглядівся, але в тіні не було ніякого руху. — Що б тут не сталося, я не думаю, щоб хтось зміг втекти. — Він помітив, що на землі, куди ще капала кров Феррана, знову не було ніяких слідів.

Так само, як не було слідів Келен.

Біль, жах, припущення, що таке саме могло трапитися з Келен, змусила затремтіти його коліна. Навіть гніву меча було недостатньо, щоб захистити його від такого болю.

Ззаду до нього нахилилася Ніккі. — Річард, — вимовила вона тихим шепотом, — ми повинні піти звідси.

Кара нахилилася поруч з Ніккі. — Я згодна.

Віктор взявся за свою булаву. — Мені потрібні ті, хто це зробив. — Його рука стискала руків'я так, що суглоби побіліли. — Ти можеш вистежити їх? — Запитав він Річарда.

— Не думаю, що це гарна ідея, — сказала Ніккі.

— Хороша чи ні, — відповів їм обом Річард, — але я не бачу ніяких слідів. Він подивився в сині очі Ніккі. — Може, спробуєш переконати мене, що це мені теж здалося.

Вона не відвела очей, але і на виклик теж не відповіла.

Віктор пильно дивився на Феррана. — Я обіцяв його матері, що догляну за ним. Що я тепер скажу його родині? Сльози безсилля і гніву блищали в його очах, коли він вказав булавою назад на інші останки. — Що я скажу їх матерям, дружинам та дітям?

— Що їх убило Зло — відповів Річард. — Що ти не будеш знати відпочинку, поки не здійсниться правосуддя. Поки вони не будуть відомщені.

Віктор кивав, його гнів слабшав, тепер його голос заповнювало страждання. — Ми повинні поховати їх.

— Ні, — сказала Ніккі з похмурою силою. — Я розумію, що ви хотіли б подбати про них. Але ваші друзі більше не тут, серед цих частин розтерзаних тіл. Ваші друзі — тепер з добрими духами. Що до нас — наше завдання не приєднатися до них.

Гнів Віктора спалахнув знову. — Але ми повинні…

— Ні, — відрізала Ніккі. — Озирніться. Це було криваве безумство. Ми не повинні потрапити в пастку. Ми не можемо нічим допомогти цим людям. Ми повинні звідси забратися.

Перш ніж Віктор почав сперечатися, Річард нахилився до чаклунки. — Що ти знаєш про це?

— Я вже попереджала, Річард, що нам потрібно поговорити. Але зараз не час і не місце.

— Згодна, — рикнула Кара. — Давайте відійдемо кудись убік.

Перевівши погляд від останків Феррана на кривавий безлад біля клена, Річард раптово відчув відчуття жахливої самотності. Келен була потрібна йому до болю. Він хотів її підтримки, її надійності. Було нестерпною мукою не знати, жива вона чи ні.

— Кара права. — Ніккі наполегливо захопила руку Річарда. — Ми мало знаємо про те, що нам протистоїть. Але що б це не було, ти зі твоїм мечем так само не зможеш захистити нас від цього, як і я. Якщо воно все ще знаходиться поблизу, тут, в цьому лісі, зараз не час битися з ним. Ми повинні помститися, повинні здійснити правосуддя. А для цього ми повинні залишитися живими.

Тильною стороною руки Віктор стер з щоки сльози горя і гніву. — Дуже не хочеться визнавати це, але, думаю, Ніккі права.

— Це щось шукало вас, лорд Рал, — сказала Кара. — Я не хочу, щоб ви були тут, якщо воно надумає повернутися перевірити.

Річард раптом помітив, що якимось чином Кара в її червоною шкірі більше не здавалася недоречною в цьому лісі. Тепер її одяг вже поєднувався з усією навколишнього кров'ю.

Усе ще не готовий залишити пошуки того, що вбило людей, відчуваючи що в душі піднімається темна тривога, Річард, насупившись, дивився на Морд-Сіт. — Що змушує тебе думати, що воно шукало мене?

— Я вже сказала, — крізь зціплені зуби відповіла Ніккі, підтримуючи наполегливість Кари, — що зараз не час і не місце, щоб обговорювати це. Тут ми нічого не доб'ємося. Ми вже нічим не можемо допомогти цим людям.

«Не можемо допомогти»… Так само, як він не може допомогти Келен? Він не міг дозволити собі навіть подумати про це.

Він подивився на північ. Річард не знав, де її шукати. Те, що камінь, який був зрушений з місця знаходився на північ від їх табору, зовсім не означало що той, хто захопив Келен пішов у тому напрямку. Можливо, вони пішли на північ, просто щоб уникнути зустрічі з Віктором і його загоном, а заодно і з солдатами, що охороняють обоз. Ймовірно, вони лише хотіли залишитися невпізнаними, поки не відійшли подалі. Потім вони могли піти куди завгодно.

Але куди?

Річард розумів, що йому потрібна допомога.

Він намагався обдумати, хто міг би допомогти в такій справі. Хто б повірив йому? Міг би повірити Зедд, але Річард сумнівався, що його дідусь зможе запропонувати ту допомогу, яка потрібна в таких обставинах. Він зараз дуже далеко, та й здібностей Зедда недостатньо, щоб справитися з цією непростою задачею.

Хто захотів би допомогти, і знав би як це зробити?

Річард різко повернувся до Віктора. — Де нам знайти коней? Нам терміново потрібні коні. Де найближче місце?

Таке питання застало Віктора зненацька. Він підвісив булаву до пояса, іншою рукою витер з лоба дощові краплі, обдумуючи питання. Його брови поповзли вгору. — Алтур-Ранг, ймовірно, ближче за все, — відповів він після хвилинного роздуму.

Річард вклав меч назад у піхви. — Йдемо, ми повинні поспішити.

Задоволена його рішенням, Кара злегка підштовхнула його в напрямку Алтур-Рангу. В очах Ніккі промайнуло підозра, але вона була так задоволена його рішенням вибратися з цього лісу смерті, що навіть не стала питати, навіщо йому знадобилися коні.

Забувши про втому, четверо супутників залишили товаришів, яким вже нічим не могли допомогти. Пригнічені тим, що змушені залишити їх у такому стані, вони тим не менш усвідомлювали, що залишитися і поховати всіх цих людей було б надто небезпечно. Похорон був дуже великим ризиком для їхнього життя.

Гнів згас, як тільки меч опинився в піхвах. Місце гніву зайняло горе і біль втрати, скорбота за мертвими. Ліс, здавалося, плакав разом з ними.

Але гірше за все був страх від невідомості, що могло трапитися з Келен. Якщо вона в руках цього зла…

— Думай про рішення, — нагадав собі Річард.

Щоб її розшукати, йому знадобиться допомога. Щоб отримати допомогу, йому потрібні коні. Це було першим кроком до вирішення проблеми. У них була ще половина світлого часу доби. І він не має наміру витратити даремно жодної миті.

У виснажливому темпі Річард повів їх через густий ліс. Ніхто не скаржився.

7

У густішаючих сутінках Річард і Кара, використовували міцні, як дріт, коріння сосни, щоб зв'язати тонкі стовбури. Віктор і Ніккі на густо зарослому деревами схилі збирали гілки ялівцю. Річард притримував дерева разом, поки Кара зв'язувала їх корінням, схожими на мотузку. Річард обрізав надлишок кореня, щоб використати в іншому місці, і вклав ніж назад в чохол на поясі. Надійно скріпивши стовбури під укриттям скельного виступу, він почав настилати на них гілки ялівцю. Поки він робив це, Кара укріплювала гілки, які вибилися, щоб утримати їх разом. Віктор і Ніккі тягали все нові і нові оберемки м'яких гілок.

Ділянка під нависаючою скелею була досить сухою, шкода тільки, що недостатньо великою. Навіс розширював притулок, даючи достатньо місця, щоб можна було лягти. Без вогню було не дуже тепло, але, принаймні, сухо.

Весь день йшов дощ, повільний і безперервний. Поки вони рухалися, їм було досить тепло, але тепер, коли вони зупинилися на ночівлю, холод непохитно почав охоплювати їх. Навіть у не дуже холодну погоду вологість висмоктує з людини необхідне тепло, позбавляючи її сил. Річард знав, що навіть не дуже холодна, але волога погода могла досить остудити тіло, щоб виснажити, або навіть вбити людину.

Враховуючи, як мало спали в останні три дні Ніккі і Кара, і беручи до уваги свій власний послаблений стан, Річард визнавав, що сухе і тепле місце для відпочинку просто необхідне, або вони всі виявляться в біді. А він не міг дозволити нічому затримувати його.

Протягом усього дня і частини вечора вони в незмінному швидкому темпі рухалися до Алтур-Ранга. Після видовища звірячої різанини, ні в кого з чотирьох не було апетиту, але вони все ж розуміли, що їм необхідно поїсти, щоб зберегти сили для подорожі, тому, пробиваючись по бездоріжжю через дику місцевість, вони на ходу жували в'ялене м'ясо та сухарі.

Річард був настільки змучений, що ледве міг стояти. Щоб хоч якось скоротити шлях, а заодно уникнути небажаних зустрічей, він вів своїх супутників через густу гущавину, де неможливо було знайти ніяких доріг. Це була виснажлива подорож. У нього боліла голова. У нього боліла спина. У нього боліли ноги. Якби вони вийшли рано вранці і підтримували такий же напружений темп, вони могли б досягти Алтур-Ранга ще через день шляху. А вже після того, як вони роздобудуть коней, їх подорож буде легша і швидша.

Він жалкував, що повинен відійти так далеко від місця втрати Келен, але поки він не уявляв, що ще може зробити. Він не міг оглянути всі ліси в окрузі, але, у всякому разі, знайди він ще один камінь, який був би зрушений так само, він міг отримати підказку, в якому напрямку повели Келен. Але він не знайшов другого такого каменя, і взагалі не було ніякої впевненості, що цей напрямок приведе його до Келен. Хто б не захопив її, він завжди може змінити свій шлях, не зрушивши по шляху жодного каменя.

Їх сліди зникли. Річард не знав ніякого способу вистежити когось, коли магія змусила сліди зникнути. Дар Ніккі не був в змозі допомогти. Безцільне блукання нічого не вирішить. Неохоче залишаючи місце, де він втратив Келен, Річард все ж розумів, що іншого вибору у нього немає. Він повинен піти за допомогою.

Заглиблений у свої думки, він машинально займався спорудженням притулку на ніч. У вечірньому світлі Кара, стурбована його станом, спостерігала за ним краєм ока. Схоже, вона кожну хвилину чекала, що він впаде, і мала намір підтримати його.

Під час роботи Річард подумав, що цілком імовірно, що солдати Імперського Ордена будуть шукати їх в лісі. У той же час, він припускав, що те, що вбило людей Віктора, могло переслідувати і їх. Він обмірковував, яких ще міг би вжити заходів обережності і розмірковував, як він міг би битися з тим, що здатне на таке насильство.

Але одночасно з усім цим він уперто намагався думати, де може бути Келен. Він перебрав в думці все, що міг пригадати. Він міркував, чи дійсно вона була поранена. Він ламав голову над тим, що він, можливо, зробив неправильно. Він уявляв, як вона, мабуть, перелякана й стривожена, задаючись питанням, чому він не приходить, щоб врятувати її, і чи встигне він прийти вчасно, перш ніж викрадачі вб'ють її.

Він щосили намагався викинути з голови гризуче його побоювання, що вона вже може бути мертва.

Він намагався не думати про те, що могли зробити з нею в полоні. Така доля могла бути нескінченно більш жахливою. Джеган мав достатньо причин бажати, щоб вона жила як можна довше; тільки живі можуть відчувати біль.

На самому початку Келен вдалося зруйнувати амбітні плани Джегана і іноді навіть наносити йому поразки. Перша експедиція армії Імперського Ордена в Новому Світі вирізала всіх жителів галейського міста Ебініс. Келен наткнулася на жахливі сліди набігу незабаром після того, як це виявив загін галейських новобранців. У своєму сліпому гніві ці хлопчики вирішили помститися і збиралися атакувати ворожих солдатів, чия чисельність в десять разів перевищувала їх власну. Молоді воїни готові були загинути на полі бою, але наздогнати солдатів, які мучили, гвалтували й убили їх коханих.

Келен натрапила на новобранців на чолі з капітаном Бредлі Райаном прямо перед тим, як вони мали намір вступити в бій за планом з підручника, бій, який — зрозуміла вона — буде для них останнім. У їх відважної недосвідченості вони були переконані, що можуть здобути перемогу, незважаючи на те, що супротивник значно перевершує їх чисельністю.

Келен знала, як б'ються досвідчені солдати Імперського Ордена. Також вона знала, що якщо дозволить цим новачкам втілити в життя їх план, вони всі загинуть в цій нещадній м'ясорубці. В результаті їх короткозорих уявлень про справедливу і славну війну, імперські солдати продовжать вбивати та грабувати невинних людей, не зустрічаючи опору.

Келен прийняла на себе командування новобранцями, але перш постаралася розвіяти їх ілюзії щодо можливості війни за законами честі і справедливості. Вона змусила їх зрозуміти, що єдина мета війни — вбивати загарбників. Не мало значення, яким способом галейці будуть домагатися цього, важливо було лише те, що вони готові на це. В такому способі ведення війни не було ніякої слави, це була лише можливість вижити. Вони вбивали заради життя. Келен навчила хлопчаків-новобранців того, що їм необхідно було дізнатися про протистояння противнику, що перевершує їх чисельністю, і під її керівництвом вони перетворилися в чоловіків, яким виявилося під силу впоратися з цим жорстоким завданням.

Вночі, перед тим як послати молодих людей в бій, Келен одна пробралася у ворожий табір і вбила їх чарівника і кількох командирів. На наступний день ті п'ять тисяч молодих людей билися на її боці, слідували її інструкціям, вчилися у неї і, хоча понесли в тій битві великі втрати, але, в кінцевому рахунку, на протязі кількох місяців знищили п'ятидесятитисячних армію Імперського Ордена. Історія знає мало діянь, подібних до цього.

Це був перший з багатьох ударів Келен в боротьбі в Джеганем. У відповідь він послав за нею найманих убивць. Вони зазнали невдачі.

У відсутність Річарда, коли Ніккі відвела його в серце Старого Світу, Келен приєдналася до Зедда і армії Д'харіанської імперії. Вона побачила їх пригніченими і знесиленими після триденного бою. Замість Річарда, озброєна Мечем Істини, Мати-сповідниця повела армію в негайну контратаку, заставши ворога зненацька і втопивши його в крові. Вона повернула азарт і впевненість силам Д'хари. Вона надихнула їх на боротьбу. Люди капітана Райана приєдналися до неї в боротьбі проти вторгнення орд Джегана. Протягом майже року, коли Келен командувала військами Д'харіанської імперії, вони вщент розбили плани Джегана стрімко підпорядкувати собі Новий Світ. Вона не давала військам Ордена ні дня перепочинку. Вона допомагала розробляти плани, в результаті яких армії Джегана втратили сотні і тисячі солдатів.

Тактика Келен вимотувала Імперський Орден, затримувала його і заважала швидко захопити Ейдіндріл. Взимку вона організувала евакуацію жителів Ейдіндріла, які відійшли з основними силами в Д'хару. Сили д'харіанців перекрили проходи в горах і стримували Імперський Орден, не даючи йому захопити Д'хару і завершити введення по всьому Новому Світу звірячих законів Братства Ордена.

Більше ніж Келен Джеган ненавидів тільки Річарда. Останній раз соноходець використав проти них надзвичайно небезпечного чарівника на ім'я Ніколас Ковзаючий. Йому майже вдалося захопити Річарда і Келен.

Річард знав, що доводиться виносити бранцям Ордена. Після нього Джеган найбільше хотів би дістати в свої лапи Матір-сповідницю.

Імператор вже припас для Келен самі жахливі і огидні тортури. Ніякі відстані не зупинять його в прагненні дістатися до неї.

Річард усвідомив, що давно вже стоїть нерухомо, стискаючи в тремтячих пальцях гілки ялівцю. Кара мовчки спостерігала за ним. Він опустився на коліна і знову взявся укладати гілки. Всі його зусилля були зосереджені на спробі викинути з голови ці жахливі думки. Кара теж повернулася до свого заняття. Він же постарався зосередитися на обладнанні їх притулку. Чим швидше вони ляжуть спати, тим більше свіжими будуть, коли прокинуться, тим швидше зможуть просуватися вперед.

Хоча вони намагалися рухатися в стороні від будь-яких доріг, і на шляху їм не траплялось нічиїх слідів, Річард все ще не хотів розпалювати вогню, щоб ворожі розвідники не могли вистежити їх. Звичайно, в дощ важко побачити дим від багаття, але в таку погоду дим переміщається низько над землею і будь-який випадковий патруль Імперського Ордена в змозі відчути запах диму. Така можливість була досить реальною, тому ніхто не наполягав на розведенні вогню. Набагато краще було трохи померзнути, ніж піддатися новому нападу і знову відстоювати своє життя.

Ніккі підтягла оберемок гілок бальзаміну ближче до Річарда, поки він продовжував споруджувати навіс. Ніхто не вимовив ні слова, побоюючись, що щось, що вбило їх товаришів, могло бути поруч, ховаючись серед ростучих тіней, вистежуючи їх четвірку, чекаючи поки вони заснуть у своєму укритті з гілок бальзаміну.

Перший день їхньої подорожі до Алтур-Ранга був скоріше схожий на втечу заради порятунку життя. Але те, що вбило загін Віктора, не переслідувало їх. Принаймні, Річард вважав саме так. Не міг же він, справді, думати, що щось, що мало силу убити стількох людей таким звірячим способом, не могло б наздогнати їх, якби стежило за ними. Особливо щось, наповнене кривавим безумством, як описала це Ніккі.

Крім того, перебуваючи в лісі, Річард завжди відчував, якщо поруч були тварини, і, як правило, він знав, якщо поруч були люди. Якби загін Віктора зупинився трохи ближче від стоянки Річарда, Келен і Кари, він знав би, що вони там. Він також гостро відчував, якщо хтось переслідував його, або стежив за ним. В якості лісового провідника йому не раз доводилося шукати заблукалих людей. Іноді він з іншими провідниками влаштовували змагання, вистежуючи один одного. Річард знав, як простежити за кимось, хто стежить за ним.

Однак зараз це було не просто відчуття, що хтось може слідувати за ними, це було більше відчуття крижаного страху, як ніби їх переслідує смертельно небезпечний привид, знавіснілий від крові. Це побоювання і змушувало їх втікати. Він також розумів, що часто втеча жертви сама по собі змушує хижака атакувати.

Тим не менш, Річард усвідомлював, що це може бути просто грою уяви, що змушує його відчувати гаряче дихання переслідувачів. Зедд вчив, що завжди важливо зрозуміти, чому ти відчуваєш певні почуття, а потім вирішувати, чи спричинені ці почуття чимось, що дійсно вимагає уваги чи ні. Крім відчуття небезпеки, викликаного жорстокістю здійсненої різанини, Річард не бачив інших свідчень переслідування, тому намагався тримати емоції під контролем.

Однак найбільшою загрозою залишався страх. Він змушує людей робити необдумані вчинки, які часто означають неприємності. Під дією страху люди не в силах тверезо мислити. Коли ж вони припиняють думати, вони часто поводяться нерозумно.

В юності Річарду доводилося шукати людей, які загубилися в лісах навколо Хартленда. Одного хлопчика він шукав протягом двох днів, той біг в темряві поки, врешті-решт, не впав з кручі. На щастя падіння не було довгим. Річард знайшов його біля підніжжя крутого пагорба з пораненою щиколоткою, яка сильно розпухла, але не була зламана. Хлопчик дуже замерз, втомився і був наляканий. Він дуже зрадів, побачивши Річарда, і міцно тримався за його шию всю дорогу до будинку.

Є скільки завгодно способів загинути в лісі. Річард чув про людей, на яких напав ведмідь або пума, або яких вкусила змія. Але він ніколи не міг навіть уявити щось таке, що вбило людей Віктора. Він ніколи не бачив нічого подібного. Він знав, що це не були солдати. Він припускав, що це могло бути використання потужної магічної сили для знищення людей, але не вважав, що це все пояснює.

Тоді він зрозумів, що думає про це щось, як про звіра.

Незалежно від того, що убило тих людей, як тільки їх четвірка рушила в дорогу, Річард вжив застережних заходів. Вони рухалися по руслах струмків, доки не пройшли достатню відстань від місця різанини. Він робив усе можливе, щоб вести їх через швидкі водні потоки, намагаючись менше рухатися по рівній землі, щоб важче було вистежити їх. Не раз протягом дня він змушував їх лізти по голій скелі або по руслу річки, причому робити це способом, що максимально ускладнив би пошук їх слідів навіть для відмінного слідопита, який міг би слідувати за ними. Притулок теж було влаштовано так, щоб він злився з навколишнім лісом. Його було важко помітити, навіть якщо підійти зовсім близько.

Віктор підтяг важкий оберемок гілок бальзаміну і поклав його ближче до ніг Річарда. — Принести ще?

Носком чобота Річард потикав купу гілок, перевіряючи її щільність, прикидаючи розміри незастланного простору. — Ні, думаю з тим, що принесе Ніккі, повинно бути достатньо.

Ніккі скинула свій вантаж поруч з Віктором. Йому здавалося дивним, що Ніккі виконує таку роботу. Навіть перетягуючи оберемки гілок ялівцю, вона мала королівський вигляд. Кара теж була разюче красива, але її смілива манера триматися змушувала сприймати її абсолютно природно — чи споруджувала вона притулок в лісі чи піднімала важку булаву, щоб вбити ворога. Ніккі ж у лісі виглядала абсолютно недоречною — як ніби вона ось-ось почне скаржитися на брудну роботу і доставлені незручності, хоча вона ніколи такого не робила. Вона взагалі не була схильна скаржитися, що б Річард не просив її зробити, тільки виглядала вона зовсім не пристосованою для такого заняття — її вид був занадто шляхетним і величним для перетягування гілок і споруди куреня.

Тепер, коли вони принесли досить гілок бальзаміну, потрібних Річарду, Ніккі спокійно стояла під краплями дощу, що стікали з гілок дерев, обхопивши себе руками, вся тремтячи. Пальці Річарда теж заціпеніли від холоду, поки він швидко викладав останні гілки. Він бачив, як працювала Кара, зрідка засовуючи руки пахви, щоб відігріти. Тільки Віктор ніяк не показував, що замерз. Річард подумав, що більшу частину часу коваля зігріває його обурення.

— Чому б вам трьом не поспати — сказав Віктор, коли Річард прилаштував останні гілки. — Я почергую, якщо ніхто не заперечує. Я не дуже хочу спати.

По голосу, в якому чувся затаєний гнів, Річард зрозумів, що Віктор не зможе зараз спати. Він чудово розумів горе Віктора. На його місці він не одну годину провів би, намагаючись думати про те, що він скаже матері Феррана і рідним інших своїх товаришів.

Річард розуміюче поклав руку на плече Віктору. — Ми не знаємо, що нам загрожує. Будь ласка, розбуди нас, якщо почуєш чи побачиш щось незвичне. І не забудь забратися всередину і поспати; завтра буде довгий шлях. Ми всі повинні бути сильними.

Віктор кивнув. Річард спостерігав, як коваль накинув на плечі плащ, перед тим, як схопитися за коріння і виноградні батоги, щоб забратися на скелю над притулком, звідки зручніше було спостерігати. Річард задумався, що було б, якби Віктор залишився з загоном. Він згадував про розколоті дерева, глибокі розломи в землі, зроблені з такою силою, що було перекинуто важкі камені і розірвані товсті корені. Він згадував розірвану шкіряну броню, розбиті кістки, розкидані частини тіл, і був радий, що в момент нападу Віктора не було з його людьми. Навіть важка булава, потужна зброя коваля не змогло б зупинити те, що там відбулося.

Ніккі притиснула руку до чола Річарда, перевіряючи чи немає лихоманки. — Ти повинен відпочити. Сьогодні ти охороняти не будеш. Ми впораємося втрьох.

Річард хотів заперечити, але знав, що вона права. Це не бій, яке він повинен виграти, він просто кивнув, погоджуючись. Кара, готова підтримати Ніккі в цій суперечці, знову висунула голову назовні через маленький просвіт між гілками.

У густішій темряві навколишні звуки стали переростати в пронизливий тріск. Тепер, коли споруда укриття була закінчена, цей шум стало важко ігнорувати. Весь ліс став здаватися заповненим тріскучими звуками. Ніккі, нарешті, помітила це і завмерла озираючись.

Вона спохмурніла. — Що це? Що за звуки?

Річард відщипнув зі стовбура порожню шкірку. Навколо всі дерева були покриті таким блідим лушпинням розміром з палець.

— Цикади. — Річард посміхнувся про себе легкій оболонці істоти, що колись жила в шкірці, що лежала зараз на його долоні. — Це залишається після того, як вони линяють.

Ніккі глянула на порожню шкірку в його руці і обвела швидким поглядом інших комах, що чіплялися за дерева.

— Хоча більшість мого життя пройшло в містах, під дахами закритих приміщень, після від'їзду з Палацу Пророків я багато часу проводжу під відкритим небом. Ці комахи незвичайні для лісу; я не пам'ятаю, щоб раніше бачила або чула про них.

— Ти й не могла. В останній раз, коли я їх бачив, я був дитиною. Цей вид цикад з'являється з-під землі один раз в сімнадцять років. Сьогодні перший день, як вони починають з'являтися. Вони будуть тут ще кілька тижнів, в цей час вони спаровуються і відкладають яйця. Потім ми не побачимо їх ще сімнадцять років.

— Справді? — Запитала Кара, втягуючи голову назад. — Кожні сімнадцять років? — Мить вона обмірковувала почуте, потім спохмурніла й глянула в бік Річарда. — Їм краще не заважати нам спати.

Через їх кількість звук залишав незабутнє враження. Їх пісня переміщалася по лісі, підвищуючись і знижуючи, немов музична хвиля.

— В тиху ніч їх крики можуть здаватися приголомшуючими, але цей звук легко заколисує. Хочете — вірте, хочете — ні.

Задоволена тим, що галасливі комахи не будуть заважати їй спати, Кара сховала голову всередині.

Річард згадував своє здивування, коли Зедд вперше показав йому цих незвичайних істот і розповів про їх сімнадцятирічний життєвий цикл. Для дитини це було незабутнє враження. Зедд тоді сказав йому, що наступного разу він їх побачить, коли буде вже дорослим чоловіком. Вражений Річард тоді обіцяв собі, що коли наступного разу зустріне ці істоти, він проведе більше часу, щоб гарненько розглянути їх, поки вони не сховалися назад під землю.

На нього накотилася хвиля смутку і жалю з того невинного часу його життя. У дитинстві поява цикад уявлялася йому самою дивною подією його життя, і сімнадцятирічне очікування здавалося йому найважчим завданням, яке стояло перед ним в житті. І ось вони повернулися.

Але тепер він був дорослим. Він кинув порожню оболонку.

Річард зняв мокрий плащ і слідом за Ніккі заповз у їх притулок, ретельно прикривши за собою вхід. Товстий шар гілок приглушив тонке стрекотіння цикад. Безперервне гудіння навівало сон.

Він був задоволений, що гілки бальзаміну не пропускали дощ, і притулок був якщо не теплим, то хоча б сухим. Долівка була застелена товстим шаром гілок, так що у них буде відносно м'яка і суха постіль. Хоча дощ не проникав через навіс, але вологий туман пронизував усе навколо. Легкі хмарки пари утворювалися при кожному видиху.

Річард втомився від вогкості. Після побудови притулку він був весь покритий корою, голками і брудом. Руки були липкими від деревного соку. Він не пам'ятав, щоб коли-небудь ще був таким нещасним від відчуття бруду і піску, налиплих на вологий одяг і шкіру. Але, принаймні, від соснової хвої і листя бальзаміну стояв приємний запах.

Він жалкував, що не може прийняти гарячу ванну. Він молився, щоб Келен було сухо, тепло і безпечно.

Як не був він стомлений, як не заколисував його спів цикад, були речі, які необхідно було обдумати. Це було важливіше сну, важливіше його простого дитячого подиву.

Він повинен також з'ясувати те, що знала Ніккі про причини загибелі загону Віктора. Занадто багато що було з цим пов'язано, щоб просто відмахнутися від цих думок. Битва відбулася там, де за кілька днів до того зупинялися Річард, Келен і Кара. Що ще важливіше, ті, хто вбив їх товаришів не залишили жодних слідів, принаймні таких, які він міг би виявити. Не рахуючи того зрушеного каменю, Річард, як не шукав, не зміг знайти ніяких слідів Келен або її викрадачів.

Перш ніж заснути, Річард вирішив за допомогою Ніккі неодмінно розібратися в тому, що ж вбило їх людей.

8

Річард розв'язав ремені на своєму спальному мішку і розгорнув його у вузькому просторі між двома іншими.

— Ніккі, там, де були вбиті наші люди, ти сказала, що це було криваве безумство. — Він притулився до скелі, яка утворила стіну їх притулку. — Що ти мала на увазі?

Ніккі піднялася і сіла на своєму місці…. праворуч від нього.

— Ми бачили бійню. Хіба це не очевидно?

Він припустив, що у неї була причина так говорити. Йому ніколи не доводилося бачити нічого, що могло б викликати подібне шматування людей. Тим не менш, він чудово розумів, що Ніккі знає про це трохи більше.

Кара влаштувалася зліва від нього.

— Кажу ж тобі, — сказала вона Ніккі, — я думаю, що він не знає.

Річард примружився, переводячи пильний погляд з Морд-Сіт на чаклунку. — Не знає що?

Ніккі запустила пальці у вологе волосся, відкидаючи їх назад. Вона виглядала злегка здивованою. — Ти ж казав, що отримав лист, який я тобі посилала.

— Отримав. — Він подумки повернувся назад. Незважаючи на втому і хвилювання, він намагався згадати те, що було в листі Ніккі — дещо про Джегана, про те, що він створює зброю з людей. Твій лист дуже допоміг нам у нашому тодішньому становищі. Я оцінив твоє попередження про спроби Джегана створювати з обдарованих людей зброю; Ніколас Ковзаючий був дуже неприємним прикладом його дослідів.

— Ніколас, — закриваючи плечі ковдрою, Ніккі немов виплюнула ім'я. — Він всього лише блоха на вовчому хвості.

Якщо Ніколас був лише блохою, Річард дуже сподівався ніколи не зіткнутися з вовком. Ніколас Ковзаючий був чарівником, якого Сестри Тьми наділили нелюдськими здібностями. Вважалося, що мистецтво такого перетворення, якщо і було можливо в давнину, тепер було втрачене, оскільки вимагало спільного застосування як Магії Приросту, так і Магії Збитку. Чарівники такої сили, що володіють обома сторонами магії, народжувалися дуже рідко. До появи на світ Річарда, магів з таким даром не народжувалося більше трьох тисяч років.

Але серед магів були й такі, хто, не володіючи від народження Магією Збитку, все ж змогли навчитися користуватися нею. Одним з них був Даркен Рал. Ходили чутки, що він продавав чисті дитячі душі Володареві підземного світу в обмін на можливість використовувати Магію Збитку.

Річард припускав, що в обмін на клятви, принесені власникові, Сестри Тьми отримували знання Магії Збитку, яке вони могли передати своїм таємним учням.

Після падіння Палацу Пророків Джеган захопив у полон багатьох з Сестер Світла, та і Сестер Тьми теж, але їх ставало все менше. З того, що Річард знав, дар соноходця дозволяв йому входити в розум людини і таким чином управляти нею. У таких людей не залишалося жодної думки, жодної дії, яка б не була під його контролем. Цей контроль був настільки повним, що жодна найпотаємніша думка не могла бути прихована від спостереження соноходця. Але найгірше було те, що жертва ніколи не знала, в який момент Джеган знаходиться в її розумі, досліджуючи його.

Ніккі розповідала, що часте відвідування соноходця деяких Сестер звело з розуму. Річард також знав, що через цей зв'язок Джеган міг заподіювати жахливу біль і навіть вбивати. Таким способом соноходець міг змусити Сестер робити все, що він забажає.

За допомогою стародавньої магії, створеної одним із предків Річарда, ті, хто присягнув у відданості лорду Ралу, були захищені від соноходців у давнину. Разом з іншими частинами свого дару Річард успадкував і ці узи, і вони досі охороняли відданих йому людей від вторгнення у їх свідомість знову народженого соноходця, заважаючи йому захопити їх уми і поневолити їх. Посвячення лорду Ралу, яке здавалося на перший погляд лише дивною формальністю, насправді було магічним ритуалом, який пов'язував лорда Рала і його підданих узами, що захищали їх від соноходців.

І Енн, аббатиса Сестер Світла, і Верна, яку Енн назвала своєю спадкоємицею, пробиралися в табір Імперського Ордена і намагалися врятувати Сестер. Полонянкам пропонували захист — усе, що вони повинні були зробити, це принести в своїх серцях клятву вірності Річарду. Але вони були настільки залякані Джеганем, що відмовлялися від шансу отримати свободу. Не кожна могла спробувати вирватися з полону; адже свобода вимагала не тільки зусиль, це був і ризик. Деякі навіть обманювали себе, воліючи сприймати свої ланцюги як захист.

Ніккі, як і багато Сестер Світла і Тьмии, була в рабстві у Братства Ордена і Джегана. Але тепер все було інакше, замість цього тепер вона розділяла любов Річарда до життя. Її відданість йому і тому, у що він вірив, звільнила її з лещат соноходця, але головне — звільнила її від хомута того рабства, яке вона носила все своє життя. Її життя належало тепер тільки їй одній. Річард вважав, що цей факт надав щось нове її шляхетній поставі і рішучим манерам.

— Ми не дочитали лист. — повідомив Річард. — На нас напали солдати, послані Ніколасом, щоб захопити нас. Я вже говорив тобі раніше — це було коли загинув Сабар. Під час бою лист впав у вогонь і згорів.

Ніккі згорбилась.

— О добрі духи, — пробурмотіла вона. — Я думала, ти знаєш.

Річард втомився, його терпіння кінчалося.

— Знаю — що?

Ніккі впустила руки. Дивлячись на нього в напівтемряві, вона втомлено зітхнула.

— Джеган використовує захоплених Сестер Темряви, щоб створювати зброю з людей, як це було в ту велику війну. Багатьма способами, адже він дуже розумний. Він використовує всі можливості, щоб вчитися. Він збирає книги скрізь, де проходять його війська. Я бачила деякі з них. Серед інших, у нього є древні магічні книги часів великої війни. — Ніккі зітхнула. — Його проблема в тому, що хоча він і володіє здібностями соноходця і дуже розумний, він не має дару. Його розуміння, що таке Хань, і як його потрібно використовувати — в кращому випадку теоретичне. Для необдарованих досить важко осягнути такі речі. Наприклад у тебе є дар, але насправді ти не знаєш, не можеш зрозуміти, як він працює. Джеган теж не знає, як працює магія, тому він вимагає, щоб магічні створіння були зроблені просто тому, що він так побажав, тому, що він великий імператор, і бажає, щоб його бачення були втілені в життя.

Річард провів пальцем по брові, розмазуючи бруд.

— Не треба недооцінювати його. Можливо, він знає про те, що робить набагато більше, ніж ти уявляєш.

— Що ти маєш на увазі?

— Можливо, я мало знаю про магію, але одна річ мені відома — за допомогою магії можна створювати щось унікальне. Припускаю, що через відсутність магічного досвіду можна створити те, що вважалося неможливим, або раніше не існувало.

Ніккі здивовано витріщила очі. — Річард, не знаю, де ти міг почути про це, але таке неможливо.

— Я знаю це, і знаю напевне. Келен теж вважає, що в цьому я як дитина. Вона виросла серед чарівників, і багато знає про магію. Вона теж наполягала, що я неправий. Але це не так. Я робив таке раніше. Використовуючи дар таким чином, я проходив через небезпечні і непрохідні магічні пастки.

Ніккі вивчаюче дивилася на нього. Він раптово зрозумів чому. Зовсім не через те, що він сказав про магію. Він знову говорив про Келен. Жінку, якої не існувало, жінку, про яку він марив. Вираз обличчя Кари видавав її мовчазне занепокоєння.

— Так чи інакше, — вимовив Річард, повертаючись до теми розмови. — Те, що Джеган не має дару, не означає, що він не може нічого придумати. Чогось на зразок Ніколаса, подібного кошмару. Таке нестандартне мислення здатне породити самі смертельні речі, для яких не може бути звичайного пояснення. Я підозрюю, що стародавні чарівники створювали зброю з людей саме таким способом.

Ніккі була у нестямі від таких дитячих міркувань.

— Річард, магія так не працює. Ти не можеш вигадати щось, що хотів би мати, і тут же отримати це. Магія підкоряється тим же законам природи, як і все інше в цьому світі. Примха не може надати форму шматку дерева; ти сам повинен вкласти в нього те, що бажаєш. Якщо тобі потрібен будинок, недостатньо побажати, щоб цеглини і дошки прийняли форму житла; ти повинен використовувати свою уяву, щоб складати їх докупи.

Річард схилився до чаклунки. — Так, але людська уява робить конкретні дії не тільки можливими, але й ефективними. Більшість будівельників міркує в термінах палаців або сараїв; вони роблять щось так, як прийнято, саме тому, що так робили завжди. Більшу частину часу вони не хочуть думати, тому вони ніколи не досягнуть нічого більшого. Вони обмежуються повторенням того, що вже зроблено, виправдовуючись тим, що це єдино правильний спосіб тому, що так робилося завжди. Ось так і велика частина магів — повторюють те, що було зроблено раніше, вважаючи, що іншого шляху не може бути, просто тому, що все і завжди робили саме так.

— Перш ніж буде побудований чудовий палац, хтось повинен виявитися настільки сміливим, щоб уявити собі його у всій красі. Палац не виникне сам собою, поки люди будуть намагатися побудувати сарай. Тільки свідомий акт творення може перетворити його в дійсність.

— Уявне існування палацу не може порушити жодного з законів природи. Навпаки, людина, уявивши цей величний палац, повинна добре знати все про речі, які він буде використовувати в будівництві. Якщо ж знань недостатньо, палац звалиться. Він повинен знати про матеріали більше, ніж той, хто будує палац по кресленнях. Це не питання бажання, що порушує закони природи, а питання нестандартного мислення, заснованого саме на цих самих законах. — Річард замислився. — Я виріс у лісах навколо Хартленда і ніколи не бачив палаців. — Річард розвів руками, ніби бажаючи показати їй все, що він побачив після від'їзду з рідних місць. — Поки я не побачив Палац Пророків у Тамаранзі, Замок Чарівників і Палац Сповідниць в Ейдіндрілі або Народний Палац в Д'харі, я навіть уявити не міг, що такі місця можуть існувати наяву. У той час це було вище можливостей моєї уяви. І все ж, навіть притому, що я ніколи не міг уявити собі, що можливо побудувати все це, інші люди придумали і побудували їх. Я думаю, що одна з важливих функцій великих творінь — те, що вони надихають людей.

Ніккі, здавалося, була не тільки захоплена його поясненнями, але з серйозним інтересом сприймала його слова. — Ти хочеш сказати, що художня форма може вплинути на магію? — Річард посміхнувся.

— Ніккі, ти не могла зрозуміти важливість життя, поки я не створив статую в Алтур-Ранзі. Тільки коли ти побачила її матеріальну форму, ти змогла, нарешті, з'єднати воєдино весь свій життєвий досвід, і, нарешті, усвідомити її значення. Твір мистецтва зворушив твою душу. Ось що я мав на увазі, кажучи про важливу функцію великих творінь — те, що вони надихають людей. А коли люди побачили красу життя, благородство людини, вони почали діяти, щоб стати вільними — зробили те, що зовсім недавно вважали неможливим. Оскільки народ Алтур-Ранга бачив в статуї те, що може і повинно бути, вони зважилися протистояти тиранії, яка руйнувала їх життя. Цього неможливо було б досягнути, копіюючи інші статуї або дотримуючись прийнятого в Старому Світі правила, що людину потрібно показувати слабкою і потворною. Те, що зобразив я, було продиктовано моїм баченням краси і шляхетності. Я не порушував природу мармуру, з якого створив статую, швидше я використовував саму природу каменю, щоб чогось досягти. Я вивчив властивості каменю, вивчив способи роботи з ним, прагнув зрозуміти, що я можу зробити з ним, щоб досягти своєї мети. Я домігся, щоб Віктор забезпечив мене найкращими інструментами, які дозволили мені зробити роботу так, як це повинно було бути зроблено. Таким чином, я втілив у дійсність те, що я хотів створити, то чого ніколи не було раніше. Я думаю, що магія теж може працювати таким чином. Вважаю, з таких оригінальних ідей і почалося колись створення зброї з людей. І коли, нарешті, вона була створена, така зброя була в значній мірі зобов'язана своєю ефективністю саме оригінальності ідеї, того, що раніше ніхто не уявляв собі цього, чи вважав це неможливим. У багатьох випадках супротивники в тій війні повинні були створювати за допомогою магії все нові і нові речі, здатні протистояти іншій новій зброї. Щоб врятуватися, вони змушені були створювати протидіюче чарівництво, а їх вороги негайно починали працювати над створенням нового кошмару. Якщо магічна творчість неможлива, тоді яким чином чарівники давнини створювали таких людей-перевертнів? Ти не можеш стверджувати, що вони отримали ці знання з книг, або з досвіду попередніх поколінь; хтось повинен був першим висунути таку ідею і втілити її в життя. Я вважаю, що Джеган знову проробляє такі речі. Він вивчив частину того, що відбувалося під час великої війни, дізнався про те, яку зброю було тоді створено. Він цілком міг наказати відтворити таких людей, як це було з Ніколасом, але, думаю, частіше він придумує те, чого ніколи ще не було, то, що виходить за межі нормального уяви, а вже ті, хто знає, як користуватися магією, виконують його накази. Основним у такій роботі є саме ідея, яка і робить використання магічної сили настільки ефективною, так само, як теслярів і каменярів, які будували сарай, можна використовувати на будівництві палацу. Зовсім не наявність певних навичок потрібна для будівництва палацу, а загальна ідея, яка направить зусилля певних майстрів в потрібному напрямку.

Ніккі зосереджено кивнула, ніби зважуючи його слова. — Мабуть, твоя теорія не така дика, як може здатися на перший погляд. Просто я ніколи не стикалася з подібними міркуваннями. Я повинна обміркувати таку можливість. Можливо, ти — перший, хто, на ділі зможе уявити собі образ думок Джегана, та й стародавніх чарівників теж. Це пояснює безліч речей, які не давали мені спокою всі ці роки.

У словах Ніккі звучала повага до ідеї, хоч і незвичної, але яку вона повністю зрозуміла. З тих, хто досі говорив з Річардом про магію, ніхто ще не сприймав його ідеї з таким інтересом. Він відчував, що вперше хтось дійсно зрозумів те, про що він говорить — Гаразд, — сказав він. — Я повинен розібратися з створіннями Джегана. Як я сказав, Ніколас був великою неприємністю.

У тьмяному світлі Ніккі мить вивчала його обличчя.

— Річард, судячи з того, що я змогла дізнатися, — вимовила вона м'яким голосом, — Ніколас не був справжньою метою Джегана. Це була всього лише тренування.

— Тренування! — Річард відкинув голову назад так, що вдарився об стіну. — Не знаю, Ніккі. Я не так в цьому впевнений. Ніколас Ковзаючий був грізним і примхливим створінням. Ти не знаєш, скільки неприємностей він нам доставив.

— Ти його переміг. — Знизав плечима Ніккі.

Річард мигнув в здивуванні. — Ти хочеш представити його всього лише як камінь на дорозі. Це не так. Кажу тобі, він був страшною істотою, яка майже схопила нас.

Ніккі повільно похитала головою. — А я кажу тобі, що таке гидке створіння, яким був Ніколас, — не той результат, якого домагається Джеган. Колись ти радив мені не поступатися соноходцю — то не поступайся і ти зараз. Я ніколи не вважала Ніколаса супротивником, гідним тебе. Те, що ти говорив про роль уяви в створенні нових речей, має сенс, особливо в цьому випадку. Це навіть може пояснити дещо. Їх тієї дещиці, чого мене навчили, я припускаю, що спочатку Ніколас був потрібен тільки щоб розвинути навички Сестер, яким Джеган доручив створення зброї. Ніколас не був метою Джегана, той був просто піддослідний на шляху до іншої мети.

Оскільки число Сестер скорочується, така практика для нього стала невідкладною. Але очевидно, у нього все ще досить багато Сестер, щоб працювати над створенням зброї.

Річард відчував, що його руки покриваються гусячою шкірою. Він починав в повній мірі усвідомлювати те, що розповідала Ніккі.

— Ти хочеш сказати, що створення Ніколаса було для Джегана тільки способом навчання майстрів, які будують будинок, перш ніж братися за щось більш складне, наприклад, палац?

Ніккі глянула на нього і посміхнулася. — Ось саме.

— Але він виділив Ніколасу війська, щоб управляти захопленою землею і щоб захопити нас.

— Це просто питання зручності. Джеган ще до перероблення Ніколаса в потвору вселив йому потребу полювати на вас, тільки як випробування для своїх подальших цілей. Він дійсно не чекав, що у Ковзаючого з'являться власні амбіції. Імператор може ненавидіти тебе за те, що ти заважаєш йому завоювати Новий Світ, він може вважати тебе негідним супротивником, він може вважати тебе аморальним язичником, гідним лише смерті, але він досить розумний, щоб поважати твої здібності. Це схоже на те, коли ти послав захопленого солдата, щоб він убив Джегана. Ти дійсно не очікував, що самотній солдат зможе вбити імператора, якого ретельно охороняють, але в той момент інших ідей у тебе не було, а у того солдата був хоч і маленький, але шанс. Крім того, він не представляв для тебе ніякої цінності, і його загибель була сприйнята тобою як заслужене для нього покарання. Те ж саме і з Ніколасом. Він був магічним створінням, практикою на шляху до чогось більшого. У плані Джегана Ніколас не грав основної ролі, тому його смерть не завдала великої шкоди. Якби Ніколас домігся успіху — Джеган би переміг, а, убивши Ніколаса, ти навіть зробив йому послугу, оскільки Ніколас уже починав вести себе як супротивник Джегана.

Річард скуйовдив рукою волосся. Він був приголомшений сенсом того, що дізнався. Він критикував Ніккі за те, що вона не бачить всієї картини того, що відбувається, і ось він винен в тому ж самому.

— Ну, добре, — запитав він. — Тоді як ти думаєш, що Джеган міг би уявити гіршого, ніж Ніколас Ковзаючий?

Крики цикад в цей момент здавалися гнітючими, агресивними, немов вони були сповнені ворожими намірами.

— Гадаю, він просунувся вперед, і вже створив це. — Сказала Ніккі з тихою безнадією. Вона накинула на себе ковдру і тримала її рукою, закриваючи горло. — Я думаю, що наші люди в лісі зустрілися саме з цим.

У наступаючій темряві Річард спостерігав за виразом її лиця. — Що ти знаєш про це створіння Джегана?

— Небагато, — визнала Ніккі. — Одна з моїх колишніх Сестер шепнула мені кілька слів, ідучи в подорож.

— Подорож?

— У світ мертвих.

Тон її голосу, погляд, який дивився в сторону, не давали Річарду запитати, що змусило жінку пуститися в таку подорож. — Так що вона тобі сказала?

Ніккі втомлено зітхнула. — Джеган робить зброю з полонених добровольців. Молоді чарівники думають, що жертвують собою для загального блага. Ніккі струснула головою, шкодуючи про таку оману. — Та Сестра сказала мені, що Ніколас — всього лише сходинка в просуванні Його Високоповажності до своєї істинної і благородної мети. Ніккі глянула, щоб переконатися, що Річард уважно слухає. — Вона ще сказала, що Джеган близький до створення істоти, подібної до тієї, що він знайшов у стародавніх книгах, але яка буде набагато більш смертоносна і неприборкана.

Волосся на потилиці Річарда заворушилися. — Істота? Яке істота?

— Чудовисько. Неприборкане чудовисько.

Річард сковтнув від зловісного звучання цього слова. — Що воно може? Що ти дізналася? Яке воно?

Здавалося, щось заважає йому голосно вимовити це слово, ніби його звук міг викликати звіра з навколишньої ночі.

Ніккі відвела непевний погляд. — Коли Сестра відходила в світ смерті, вона посміхнулася, немов Володар, який захопив душу, і сказала — Коли Річард Рал використає свою силу, звір тут же дізнається про це. Тоді він знайде і вб'є Річарда Рала. Його життя підходить до кінця, як і моє.

Річард змусив себе моргнути. — Вона говорила ще щось?

Ніккі струснула головою. — Далі вона забилася в болісній смертній конвульсії. Кімнату накрила темрява, коли Володар забрав її душу в оплату за угоду, укладену нею колись.

— Мене турбувало це — як ця істота знайшла нас. Однак я не думаю, що ситуація настільки безнадійна, як здається. Немає жодних доказів, що на наш загін дійсно напало саме воно. Зрештою, ти не користувався своєю силою, звір Джегана не міг виявити тебе.

Річард дивився вниз на свої чоботи. — Коли напали солдати, — вимовив він низьким голосом, проводячи пальцем по краю підметки, — я використовував дар, щоб відхилити стріли. Тільки одну — не встиг.

— Лорд Рал, — сказала Кара, — я не думаю, що було так. Мені здається, щоб відхилити стріли, ви користувалися мечем.

— Тебе там не було, ти не бачила, як усе відбувалося. — Відповів Річард, похмуро хитаючи головою. — Мечем я відбивався від солдатів, відхиляти їх стріли я не міг. Від стріл я захищався за допомогою мого дару.

Ніккі випросталась. — Ти використовував дар? Як ти його закликав?

Річард стомлено знизав плечима. Хотів би він більше знати про те, як і що він зробив. — Через необхідність, я вважаю. Не знав, що мене притягнуть за це до відповідальності…

Вона м'яко торкнувся його руки. — Нерозумно звинувачувати себе. Ти не міг цього знати. Якби ти цього не зробив, ти був би убитий. Твої дії врятували тобі життя. Ти нічого не знав про звіра. Не ти один у відповіді за все це.

Річард, насупившись, дивився на неї. — Що ти маєш на увазі?

Ніккі відкинулася назад, притулившись до кам'яної стіни. — Боюся, я теж, можливо, допомогла йому знайти нас.

— Ти? Але як?

Я використала Магію Збитку, щоб позбутися від твоєї крові, щоб вилікувати тебе. Хоча Сестра не говорила нічого певного, у мене було неспокійне відчуття, що ця істота може бути якимось чином пов'язана з підземним світом. Якщо це правда, то коли я знищила твою кров за допомогою магії Збитку, я необережно дала цьому звірові відчути, так би мовити, смак твоєї крові.

— Ти вчинила правильно. — Сказала Кара. — Ти зробила те єдине, що могла. Дозволити лорду Ралу померти, значить дати Джегану те, чого він добивається.

Ніккі поклоном подякувала Карі за її слова.

Річард перестав затримувати дихання. — Що ще ти можеш розповісти про це?

— Боюся, більше нічого. Сестра сказала, що Сестри, які експериментували зі створенням зброї з людей, створили Ніколаса, щоб уточнити деякі деталі, перш ніж приступити до більш важливої роботи. Деякі з них померли, створюючи Ковзаючого, і з рештою Сестер, так само не шкодуючи нікого, Джеган наближається до своєї мети. Імператор використовує всіх, хто в нього залишився, а Сестер залишилося достатньо, щоб досягти цілі. Очевидно, створення звіра було значно складнішим, ніж створення ковзаючого, але результат, як кажуть, вартий того. Я підозрюю, що він наказав діяти найкоротшим шляхом, а найкоротший шлях пролягає через Підземний світ.

— Раз вже ми збираємося боротися з цим, ми повинні дізнатися про все, що можливо, про цього звіра. І дізнатися раніше, ніж він нападе на нас. Після того, що трапилося з загоном, не думаю, що у нас в запасі багато часу.

Річард врахував і те, про що вона змовчала — вона хотіла, щоб він облишив безглузді мрії про Келен. Вона хотіла сконцентрувати всю його увагу на цьому небезпечному створінні Джегана.

— Я повинен знайти Келен, — сказав він тихо, але в його тоні відчувалася і його переконаність, і його рішучість.

— Мертвий ти нічого не зможеш зробити. — Сказала Ніккі.

Річард через голову зняв перев'язь і притулив поліровані піхви до скелі.

— Слухайте, ми навіть не впевнені, що, незалежно від того, що вбило наш загін, цей звір, про якого ти говорила, дійсно існує.

— Що ти хочеш сказати? — Запитала Ніккі.

— Якщо воно може знайти мене, коли я використовую свій дар, чому воно напало на загін? Звичайно, саме там я користувався своїми здібностями, але напад відбувся через три дні після цього. Якщо звір повинен був відчути мене після того, як я використовую свою силу дару, тоді чому він напав на наших людей?

— Можливо, він думав, що ви будете серед них, — припустила Кара.

Ніккі кивнула. — Можливо, Кара права.

— Можливо, — підтвердив Річард. — Але якщо воно відчуває мене після використання мого дару, і ти познайомила його зі смаком моєї крові, то воно повинно було знати, що мене немає серед тих чоловіків.

Ніккі знизала плечима.

— Я не знаю. Могло виявитися, що, використовуючи дар, ти вказав звірові лише район, де ти знаходишся, але коли ти перестав користуватися своїми здібностями, він, так би мовити, осліп. Можливо, звір настільки розізлився, коли не виявив тебе, що взявся вбивати всіх, хто траплявся йому на шляху. Якщо це правда, то звір десь близько, і, підозрюю, чекає, коли ти використаєш свій дар, щоб, нарешті добити тебе.

— Але сестра сказала, що як тільки я скористаюся даром, воно мене відчує. Але це означає, що я тепер не можу використовувати дар, інакше воно знайде мене і знищить.

— Можливо, воно дійсно тепер тебе не відчуває. І можливо воно все ще шукає тебе в тому районі. Так як звір повинен тебе відчути, йому треба, щоб ти використав дар, щоб він міг атакувати. — Це була страшна логіка.

— Гадаю, це добре, що я не залежу від мого дару.

— Ви повинні дозволити нам захищати вас, — сказала Кара. — Я думаю, вам не можна робити нічого, що могло б з необережності змусити вас використовувати свій дар.

— Мушу погодитися з Карою. — Підтвердила Ніккі. — Я не впевнена щодо твоєї крові, але одне ми знаємо напевно і що я знаю від Сестри — якщо ти використовуєш дар, воно відчуває тебе. Поки звір вистежує тебе, ми можемо дізнатися про нього більше і усунути загрозу. Ти не повинен ні за яких умов користуватися своїм даром.

Річард кивнув, поступаючись. Проте він не знав, чи було це можливо. Як він не вмів закликати свій дар, так він не знав, чи зможе він запобігти його появі. Дар прокидався разом з гнівом і відповідав на певну потребу. Не було певних умов, які викликали його дар; це просто відбувалося і все. Хоча їх теорія невикористання його дару мала сенс, він не був упевнений, що зможе на ділі управляти ним в достатній мірі, щоб запобігти його пробудженню, якщо того вимагатимуть обставини.

Ще одна думка лякала його. Можливо, звір знайшов його і точно знав, де він знаходиться, а його людей він убив просто з жадоби крові. До всього іншого, він припускав, що звір міг спостерігати за ними здалеку, користуючись тим, що шум від його кроків, поки він буде наближатися, прихований за шумом цикад.

У тьмяному світлі Ніккі спостерігала за ним. Поки він вдавався похмурим думкам, вона простягнула руку і знову перевірила його чоло.

— Ти повинен відпочити, — сказала вона, прибираючи руку. — Ти тремтиш від холоду. Боюся, що в твоєму стані ти можеш підхопити лихоманку. Лягай. Ми всі будемо зігрівати один одного. Але спочатку тобі потрібно обсушитись, або ти ніколи не зігрієшся.

Кара через Річарда перехилилася до Ніккі. — Як ти збираєшся висушити його без вогню?

Ніккі зробила владний жест рукою. — Відкиньтеся вниз, обидва.

Річард відкинувся назад; Кара теж нерішуче підкорилася. Ніккі нахилилася, тримаючи руку у них над головами. Річард відчував тепле поколювання магії, але без того неприємного відчуття, як в останній раз. Він бачив м'яке світло і над Карою. Йому спало на думку, що Ніккі настільки довіряє Карі, що використовує на ній свою магію, адже використання чарівництва над Морд-Сіт дає їм можливість захопити владу над тим, хто це робить, і дає можливість управляти обдарованою людиною. Ще більш чудовим Річард знайшов те, що Кара довіряє Ніккі достатньо, щоб дозволити використовувати магію на собі. Морд-Сіт взагалі не любили ніякої магії.

Руки Ніккі повільно переміщувалися над їхніми тілами. Коли вона досягла чобіт, Річард зрозумів, що він висох. Він провів рукою по сорочці та штанях і виявив, що вони абсолютно сухі.

— Ну і як? — Поцікавилася Ніккі.

Кара насупилася. — Я б вважала за краще залишитися мокрою. — Ніккі вигнула брову.

— Якщо хочеш, це можна влаштувати.

Кара засунула руки під пахви, щоб зігріти їх і замовкла. Бачачи, що Річард задоволений, Ніккі висушила себе, повільно переміщаючи руки вниз по тілі. Немов повільно вичавлюючи воду з сукні.

Коли вона закінчила, то тремтіла так, що стукали зуби, але і вона і її чорне плаття були сухими.

Здивований тим, що вона тремтить, хоча легко могла б уникнути цього, Річард сів і м'яко взяв її за руку. — З тобою все добре?

— Я абсолютно виснажена. — Зізналася вона. — Уже багато днів я не висипаюся. Спочатку багато сил пішло на твоє зцілення, потім дорога до місця бою, потім шлях сюди. Боюся, все це мене доконає. Це простеньке чаклунство забрало останні сили, які у мене залишалися. Я повинна виспатися, ось і все. Але ти, Річард, потребуєш відпочинку не менше мене, навіть якщо зараз не відчуваєш цього. Лягай і спи. Будь ласка. Якщо ми ляжемо ближче, ми зможемо довше зберегти тепло.

Сухий, але втомлений і все ще не зігрівшись, Річард загорнувся в ковдру. Вона була права; йому необхідно відпочити. Він не зможе допомогти Келен, якщо не відпочине.

Без коливань Кара притиснулася до нього з лівої сторони, щоб допомогти йому зігрітися. Ніккі присунулася ближче з іншого боку. Тепло було немов розрада. Він і не усвідомлював, наскільки замерз, поки вони не вляглися всі разом, тісно притулившись. Зі свого самопочуття він розумів, що все ще не повністю здоровий. Принаймні, зараз йому найбільше був потрібен відпочинок, а зовсім не магія.

— Ти думаєш, цей звір захопив Келен, щоб дістатися до мене? — Запитав він у темряві їх тихого притулку.

Ніккі на момент забарилася з відповіддю. — Така істота не потребує таких хитрощів, щоб дістатися до тебе, Річард. Зваж те, що говорила Сестра, те, що зробила я, і зрозумієш, що через використання твого дару воно буде в змозі знайти тебе. А всі ті мерці, яких ми залишили позаду, боюся, доводять, що воно це вже робить.

Річард відчув тяжкість провини, адже якби не він, їх люди були б живі.

Він насилу проковтнув всталий в горлі клубок. Хотів би він мати можливість змінити те, що сталося, щоб повернути убитим їх життя і майбутнє.

— Лорд Рал? — Прошепотіла Кара. — Я хочу в дечому зізнатися, тільки присягніть, що ніколи, нікому не розповісте цього.

Річард ніколи не чув від неї таких незвичайних слів. — Добре. У чому ти хочеш зізнатися?

Вона стишила гопос, і прошепотіла настільки тихо, що він не розчув би, якби вона не була так близько. — Я боюся.

Майже неусвідомлено, Річард обійняв її за плечі і притиснув до себе. — Не бійся. Воно полює не за тобою, а за мною.

Вона підняла голову і спохмурніла. — Тому я й боюся. Я бачила, що воно створило з нашими людьми, я боюся, що воно полює за вами, а я нічого не зможу зробити, щоб захистити вас.

— Ох, — сказав Річард. — Щоб тобі стало трохи легше, я теж боюся.

Кара поклала голову йому на плече, заспокоєна захистом його обіймів. Звук цикад, що огорнув їх, змушував його відчувати себе дуже вразливим. Сімнадцятирічний цикл життя комах був неминучим, непохитним, неспинним.

Десь там підкрадався звір Джегана. Як він може сховатися від нього?

— Отже, — запитала Ніккі, намагаючись розвіяти похмуру атмосферу їх притулку. — Де ж ти зустрів жінку своєї мрії?

Річард не зрозумів, прозвучало це з легким гумором чи з сарказмом. Якби він не знав її, він міг би подумати, що вона ревнує.

Він вдивився в темряву, згадуючи той день. — Я був у лісі, намагався знайти сліди того, хто вбив мого батька, вірніше людину, яку я вважав батьком. Джордж Сайфер виростив мене. Тоді я й побачив Келен, вона йшла вздовж берега Транта — це таке озеро.

Її переслідували четверо чоловіків. Це були вбивці, послані Даркеном Ралом, щоб розправитися з нею. Всі інші сповідниці вже були мертві. Вона — остання.

— І ви врятували її? — Запитала Кара.

— Я допоміг їй. Разом ми змогли захиститися від цих вбивць.

— Вона прийшла в Вестланд, щоб знайти давно зниклого чарівника. Виявилося, що цим чарівником був Зедд, тим самим чарівником, якого вона шукала. Він був Першим Чарівником, але давно залишив Серединні Землі і перебрався в Вестланд. Це було ще до мого народження. Поки я ріс, я й гадки не мав, що Зедд — чарівник і мій дідусь. Я знав лише, що він — мій найкращий у світі друг.

Він відчував на своєму обличчі тепле, легке дихання Ніккі. — А навіщо їй був потрібен Великий Чарівник?

— Даркен Рал ввів у гру шкатулки Одена. Це було небезпечно для всього живого. — Річард живо пригадав свій страх у момент, коли почув ці новини. — Його треба було зупинити, перш ніж він міг відкрити потрібну йому шкатулку. Келен послали, щоб просити Першого Чарівника призначити Шукача. Після того дня, коли я вперше побачив її біля Транта, моє життя вже ніколи не було колишнім.

У тиші Кара запитала, — Так це було кохання з першого погляду?

Вони намагалися розважити його, відвернути його думки від тих людей, які були вбиті звіром Джегана, посланим щоб убити його, Річарда. Вони обидві намагалися перевести його думки на іншу тему, допомогти забути, що тепер цей монстр полює за ним.

Раптом, мов удар, йому прийшла думка, що десь у лісі, недалеко від місця, де вони зупинялися, в непомітному куточку, який він, оглядаючи, пропустив, лежать роздерті останки Келен.

Ця думка була настільки болюча, що його серце готове було розірватися.

Річард не міг витерти сльозу, яка стікала по щоці. Це зробила Ніккі. Її рука коротко і ніжно пестила його щоку.

— Думаю, ми повинні спробувати поспати. — Виговорив він.

Ніккі прибрала руку і поклала голову поруч з його рукою.

У темряві Річард не міг закрити очі, здавалося, вони горіли. Поруч він чув подих Кари, вона, нарешті, піддалася втоми і заснула. Ніккі легко притиснулася щокою до його руки, вона присувалася ближче до їх теплу.

— Ніккі, — прошепотів він.

— Так?

— Які тортури Джеган застосовує до полонених?

У темряві він відчув, як Ніккі глибоко вдихнула і повільно видихнула. — Річард, я не збираюся відповідати на це питання. Впевнена, ти знаєш, що Джеган отримує насолоду від вбивства.

Річард повинен був запитати. Але він відчував полегшення від того, що Ніккі, проявивши досить такту, відмовилася відповідати на нього.

— Коли Зедд вперше дав мені Меч Істини, я заявив йому, що ніколи не буду вбивцею. Але з тих пір я прийшов до твердого розуміння, що зберегти життя деколи можливо лише вбиваючи зло і тих, хто йому служить. Мені дуже шкода, що вигнати Імперський Орден з Нового Світу неможливо, просто знищивши Джегана.

— Не можу передати, як довго я шкодувала, що не вбила його, коли у мене була така можливість. Навіть при тому, що ти правий, і це не допоможе припинити війну. Мені шкода, що я не можу перестати думати про всі можливості, які я упустила. Мені шкода, що я не можу перестати думати про все те, що повинна була зробити.

Річард обійняв її тремтячі плечі.

Він відчував, як її м'язи повільно розслабилися. Її дихання, нарешті, сповільнилося, вона почала засипати.

Річард повинен був відпочити, якщо він хоче знайти Келен, це було необхідно. Він закрив очі, але ще одна сльоза просочилася назовні. Він так сумував без неї.

Його думки повернулися в той перший день, він бачив Келен в простому білому атласному платті, яке, як він пізніше дізнався, було відмітною ознакою Матері-сповідниці. Він згадав, як воно облягало її фігуру і надавало їй такого благородного вигляду. Він пам'ятав, як її довге волосся каскадом спадало по плечах на тлі строкатих лісових фарб. Він знову бачив звернений на нього погляд прекрасних зелених очей, в яких світився неабиякий розум. Він пам'ятав, як з самого першого пильного погляду відчув, що він знав її завжди.

Він тоді сказав, що її переслідують четверо чоловіків. Вона запитала — Ти мені допоможеш?

Перш ніж думка сформувалася в його голові, він почув свою відповідь. — Так.

І він ніколи, ні на одну мить не шкодував, що в той момент сказав «так».

Тепер вона потребувала допомоги. Знову.

І поки він повільно зісковзував в болісний сон, його останні думки були про Келен.

9

Енн поспішно повісила бляшаний ліхтар на гачок за дверима. Вона направила свій Хань на долоню, і в повітрі над нею, немов бутон, слухняно розцвів крихітний вогник. Енн зайшла в кімнатку — вогник м'яко пурхнув до свічки, яка стояла на столі — і зачинила за собою двері.

Досить давно в її дорожньому щоденнику не з'являлося нових записів, і ось зараз їй не терпілося скоріше зазирнути в нього.

У цьому простому приміщенні без вікон місця було зовсім не багато. Якщо не вважати ліжка, весь простір кімнати займали столик і дерев'яний стілець з прямою спинкою, які сюди принесли на її прохання. Це місце слугувало не тільки спальнею, але і підходящим місцем усамітнення, подібно храму, де можна було побути одній, спокійно подумати, помолитися. І зазирнути в щоденник без сторонніх очей.

Поруч на столі Енн виявила страву з сиром і фруктами. Ймовірно, це Дженнсен принесла її, перш ніж відправитися помилуватися місяцем разом з Томом.

Скільки б не було років Енн, їй завжди доставляло незмінне задоволення бачити світло любові в очах двох близьких людей. Як не намагаються деколи закохані приховати свої почуття від оточуючих, наївно вважаючи, що їм це успішно вдається, але це почуття було настільки очевидно, що навіть яскрава фарба на сірому фоні була б менш помітна.

Часом Енн шкодувала про те, що в їх з Натаном житті не було таких хвилин, коли можна було розчинитися в цьому простому, але усепоглинаючому почутті. Однак прояв почуттів не личив сану аббатиси.

Енн задумалася. І звідки тільки взялося це переконання? Адже коли вона була ще тільки послушницею, їм не давали лекцій на тему «Ставши аббатисою, ніколи не виказуй своїх почуттів». Не рахуючи, зрозуміло, почуття несхвалення. Гідна свого сану аббатиса повинна була вміти одним лише поглядом викликати в людях таку боязкість, щоб коліна мимоволі підкошувалися. Енн не могла сказати, чому вона так вважала, але, тим не менш, завжди керувалася цим принципом.

Можливо, вона стала аббатисою, бо така була воля Творця, який і наділив її відповідним для цього служіння характером. Часом їй всього цього дуже не вистачало.

А ще вона ніколи не признавалася до кінця собі самій в почуттях до Натана. Він був пророком. Вона — аббатисою Сестер Світла, що володіла верховною владою в Палаці Пророків, а він — її бранцем, незважаючи на удавану пристойність, з якою вся ця ситуація обставлялася в марній спробі надати їй більш гуманний вид. Але все було гранично ясно: тисячоліттями вважалося, що пророки занадто небезпечні, щоб вільно розгулювати серед звичайних людей.

Ті, хто з молодих років обмежував свободу пророка, заперечував існування вільної волі як такої. Будь-який пророк був заздалегідь винен і засуджений, не маючи ні найменшого шансу самому робити свій вибір і відповідати за свої вчинки. І цьому древньому ірраціональному переконанню Енн присвятила більшу частину свого життя. Іноді вона неохоче думала про те, як це її характеризувало.

Тепер, коли вони з Натаном, постарівши, виявилися разом — яким би безглуздим це не здавалося колись — їх відносини були далекі від «всепоглинаючого почуття». Більше того, вона все життя відчувала невдоволення його витівками і постійно стежила за тим, щоб пророк не вирвався ні з нашийника, ні з ув'язнення в Палаці, хоча це лише посилювало його нестерпну поведінку, що тягнула за собою гнів Сестер, який, у свою чергу, підхльостував його непокірливість. І так без кінця.

Але які би він не викликав заворушення, нехай навіть навмисні, було в ньому щось таке, від чого Енн від душі сміялася всередині себе. Часом він був немов дитина. Дитина віком майже в тисячу років. Дитина, яка була ще й чарівником з пророчим даром. Такому, як він, варто було лише вимовити слова пророцтва непосвяченим масам, і це викликало б бунт, а то й війну. У всякому разі, саме цього завжди боялися, коли мова йшла про пророків.

Незважаючи на голод, Енн відсунула убік тарілку з сиром і фруктами. Їжа почекає. Серце прискорено билося від нетерпіння. Що повідала їй Верна у своєму посланні?

Енн сіла і присунула стілець ближче до столу. Вийнявши маленький дорожній щоденник в шкіряній палітурці, вона квапливо перебрала сторінки, поки не знайшла запис. У кімнатці було темно. Енн примружилася, намагаючись розібрати слова, і притягнула до себе свічку.

«Дорога Енн, — так починалося послання від Верни, — сподіваюся, мій лист застане вас і пророка в доброму здоров'ї. Ви говорили, що Натан виявився цінним помічником у справі Світла, але те, що ви поруч з ним, все ж турбує мене. Я сподіваюся, що з часу вашого останнього листа він як і раніше налаштований на співпрацю. Зізнаюся, мені нелегко уявити що він добровільно, без нашийника, надає вам допомогу. Прошу, будьте пильні. Мені жодного разу не доводилося чути про цілком щирого пророка — тим більше, з посмішкою на обличчі!»

Енн сама мимоволі посміхнулася. Вона прекрасно розуміла Верну, але та не знала Натана так, як Енн. Часом він викликав на них неприємності швидше дюжини хлопчаків, які принесли до вечері живих жаб, але незважаючи на все сказане і зроблене, Енн, знаючи пророка стільки століть, не могла б назвати нікого, з ким у неї було б більше спільного, ніж з Натаном.

Вона зітхнула і повернулася до читання.

«Нам довелося чимало потрудитися, стримуючи натиск Джегана і захищаючи перевали, ведучй в Д'хару, — писала Верна, — але, принаймні, ми досягли успіху в цьому. Мабуть, ми робимо це навіть занадто успішно. Аббатиса, якщо ви там, прошу, дайте відповідь».

Енн насупилася. Як можна «занадто» процвітати, коли стримуєш дику орду, що загрожує змести всю оборону, пролити кров захисників і поневолити вільний народ? Вона нетерпляче притягнула свічку ще ближче до сторінки. По правді кажучи, Енн була не на жарт стурбована, не знаючи, що задумав Джеган тепер, коли зимові холоди і весняна сльота залишилися позаду.

Соноходець був терплячим противником. Його орда прийшла з півдня, з Старого Світу, і не звикла до морозних зим Нового Світу. Багато солдатів впали жертвою суворих умов, сотні і тисячі були забрані хворобами, що охопили зимовий табір Ордена. Але незважаючи на численні втрати в боях, від хвороб і безлічі інших причин, все нові і нові полчища продовжували стікатися на північ, і армія Джегана невблаганно росла. При цьому він не витрачав сили і людей даремно на зимові походи, хоч життя солдат не представляло для нього ніякої цінності. Але завоювання Нового Світу було його метою, і тому він рухався до своєї мети, тільки коли можна було не брати до уваги погоду. Соноходець не ризикував без необхідності. Він непохитно і наполегливо перемелював ворогів, рівняючи їх із землею. Єдино важливим було підкорити світ, а не те, скільки часу на це знадобиться. На життя він дивився крізь призму ідей та переконань Братства Ордена. Життя окремої людини, навіть його самого, не значила нічого; важливий був лише внесок кожного у справу Ордена.

Тепер, коли в Новому Світі скупчилася настільки могутня армія, сили д'харіанців були віддані на милість соноходця, і доля їх залежала від того, що він зробить. Без сумніву, армія Д'харіанської Імперії теж була значною, але цього було явно недостатньо, щоб протистояти незліченним полчищам Імперського Ордена, не кажучи вже про те, щоб змусити їх повернути назад. Принаймні, поки Річард не зробить все, що тільки можливо і неможливо, щоб якось змінити хід війни.

Пророцтво говорило, що Річард був «каменем, кинутим у ставок»: його дії розходилися, як хвилі по воді, і охоплювали всіх і вся. У різних пророцтвах різними способами давалося зрозуміти також і те, що шанс на перемогу був у них лише у випадку, якщо у вирішальній битві їх очолить Річард.

Якщо ж ні, все буде втрачено. Пророцтво було гранично ясним і невблаганно чітким у цьому питанні.

Відчувши як раптово підступила при цій думці хвиля болю до шлунку, Енн судорожно притиснула руку до вогнища болю і потім рішуче вийняла з корінця щоденника перо — точно таке ж знаходилося у Верни.

«Я тут, Верна, — написала вона, — але тепер ти стала аббатисою. Ми ж з пророком вже давно мертві і поховані».

Так було задумано, і хитрість ця повинна була допомогти їм двом врятувати багато життів. Часом Енн із сумом згадувала час, коли була аббатисою, і нудьгувала за своїми Сестрами. Вона щиро любила багатьох з них, принаймні, тих, хто не опинився серед Сестер Тьми. Пекучий біль цієї зради — не тільки по відношенню до неї, але і до самого Творця — ніколи не слабшала.

Все ж тільки тепер, коли вона була вільна від такого тягаря відповідальності, вона змогла присвятити себе набагато більш важливому завданню. Як не шкода було розлучатися з колишнім способом життя аббатиси у Палаці Пророків, Енн розуміла, що її покликанням було щось більше, ніж сидіти за кам'яними стінами і управляти Сестрами, послушницями і молодими чарівниками, що здійснювали у Палаці своє навчання. Її справжнє покликання полягало в тому, щоб допомогти зберегти життя на землі. А для цього буде краще, якщо і Сестри Світла, і всі інші будуть вважати її та Натана загиблими.

Енн випросталася, побачивши, як на папері стали проявлятися слова Верни.

«Енн, мені втішно, що ви знову зі мною, нехай навіть і завдяки щоденнику. Нас так мало залишилося. Зізнаюся, іноді я сумую по залах Палацу, по тому часу, коли все було настільки простіше і осмисленіше, хоча мені самій це здавалося дуже складним. Так, світ виразно змінився з тих пір, як народився Річард».

З цим не посперечаєшся. Енн взяла з тарілки шматочок сиру і, схилившись над столом, продовжила читати повідомлення.

«Я щодня молюся про те, щоб в світ знову прийшов спокій і порядок і ми знову хотіли скаржитися виключно на погоду».

«Верна, я в подиві. Що ти мала на увазі, кажучи про «занадто успішний» захист перевалів? Поясни, будь ласка. Чекаю твоєї відповіді».

Енн знову відкинулася на своєму стільці з прямою спинкою і в очікуванні взялася за дольку груші. Її дорожній щоденник був магічно пов'язаний з таким же у Верни, і все написане в одному з них відразу ж з'являлося і в другому. Щоденник цей був з числа небагатьох стародавніх речей, що залишилися від Палацу Пророків.

На папері знову почали проявлятися слова Верни:

«Наші розвідувальні загони і мисливці доповідають, що Джеган почав рух. Не зумівши здолати перевал силою, імператор розділив війська і відводить частину армії на південь. Генерал Мейфферт саме цього й побоювався.

Неважко передбачити, що затіяв Джеган. По всій імовірності, він планує провести значну частину своїх військ по долині Керн, а потім південніше в обхід гір. Як тільки останні територіальні перешкоди залишаться позаду, він поверне до південних меж Д'хари і попрямує на північ.

Для нас це найгірше, що може статися. Ми не можемо залишити перевали незахищеними, доки частина ворожої армії зачаїлася в очікуванні по ту сторону. Однак ми також не можемо дозволити силам Джегана обійти нас з півдня. Генерал Мейфферт вважає, що нам доведеться залишити частину людей тут для охорони перевалів, а основна армія повинна відправитися на південь і зустріти загарбників.

Вибору немає. Через те, що половина військ Джегана знаходиться на півночі, по той бік перевалів, а інша половина направляється в обхід, щоб вийти з півдня, Народний Палац опиниться якраз посередині. Джеган, звичайно, давно задумав це.

Енн, боюся, у мене майже не залишилося часу. Весь табір на ногах. Ми тільки що дізналися, що Джеган розділив сили, і тепер ми поспішаємо скоріше згорнути табір і будемо прямувати на південь.

Мені також потрібно розділити Сестер. Так багато їх втрачено, що ділити вже майже нікого. Іноді мені видається, ніби ми змагаємося з Джеганем в тому, у кого залишиться в живих остання Сестра. Страшно подумати, що стане з усіма добрими людьми, якщо ніхто з нас не виживе. Якби не це, я була б тільки рада залишити суєту цього світу і приєднатися до Уоррена в світі духів.

Генерал Мейфферт стверджує, що не можна втрачати ні хвилини, ми повинні вийти з першими променями сонця. Я буду пильнувати всю ніч — потрібно ще переконатися, що у нас достатньо воїнів і Сестер для охорони перевалів, і перевірити щити. Якби північна частина армії Джегана наступала цим шляхом, ми всі б загинули набагато швидше.

Якщо тільки у вас не залишилося нічого термінового, про що треба поговорити прямо зараз, боюся, мені пора йти».

Читаючи ці рядки, Енн притискала долоню до рота. Новини були справді тривожні. Вона не забарилася з відповіддю, щоб не змушувати Верну чекати.

«Ні, дитино, зараз нічого термінового в мене немає. Знай, що ти завжди в моєму серці».

Майже відразу ж повернулася відповідь-повідомлення.

«Перевали вузькі, і тому нам вдавалося охороняти їх. Імперський Орден не в змозі атакувати супротивника числом в таких вузьких місцях. Я впевнена, що перевали встоять. Джегана затримало те, що він не зміг перетнути гори, і зараз, коли погода на його стороні, гори виграли нам трохи часу, поки він зі своєю армією змушений буде пройти весь шлях на південь і потім назад до Д'хари. Оскільки саме в цьому найбільша для нас небезпека і загроза, я прямую з армією на південь.

Моліться за нас. Рано чи пізно ми будемо змушені зустрітися з ордою Джегана на відкритому просторі рівнин, де у нього буде достатньо місця, щоб обрушити на нас усю свою міць. Якщо до тих пір щось не змінить ситуацію, боюся, шансів вижити у цій битві у нас не буде.

Сподіваюся лише, що Річард виконає пророцтво, поки ми ще живі».

Енн нервово сковтнула і написала у відповідь: «Верна, даю тобі слово: я зроблю все, щоб це сталося. Знай, що ми з Натаном приділимо всю свою увагу завершенню пророцтва. Ти краще за інших знаєш, що саме цьому я присвятила більше п'яти століть життя. Своєї справи я не залишу і не заспокоюся, поки Річард не зробить те, на що здатний лише він один. Хай буде з тобою і нашими доблесними захисниками Творець. Всі ви будете в моїх молитвах. Довірся Творцеві, Верна. Тепер ти аббатиса, так передай мою віру і тим, хто поруч з тобою».

Через мить, Верна відповіла: «Дякую вам, Енн. Я щоночі ввечері буду перевіряти, чи немає в щоденнику новин про Річарда. Мені не вистачає вас. Сподіваюся, ми зустрінемося ще в цьому житті».

Енн акуратно вивела останні слова: «І я теж, дитя моє. Доброго шляху».

Енн схилилася на ліктях і втомлено потерла віскі. Новини були не втішними, але все не так вже погано. Джеган хотів прорватися через перевали і легко досягти наміченої мети, але перевали встояли, і в підсумку йому довелося розділити війська і почати довгий виснажливий похід. Енн спробувала поглянути на це з хорошого боку. У них ще був в запасі час. Ще багато чого можна встигнути зробити. Вже що-небудь вони та придумають. Річард що-небудь придумає. Пророцтво гарантувало, що в ньому полягав шанс на їх порятунок.

Вона не могла допустити думки, що зло принесе Тьму в цей світ.

У двері постукали, і Енн здригнулася від несподіванки. Вона притиснула руку до грудей, намагаючись вгамувати швидко стукаюче серце. Хань не попередив її про чию-небудь присутність.

— Так?

— Енн, це я, Дженнсен, — пролунав тихий голос за дверима.

Відсуваючи стілець, Енн повернула перо на місце і сховала щоденник за пояс. Потім вона поправила вбрання і глибоко зітхнула, намагаючись відновити дихання.

— Увійди, дитино моя, — вона відкрила двері і тепло посміхнулася сестрі Річарда. — Спасибі за їжу, — Енн простягла руку до столу. — Не хочеш розділити зі мною трапезу?

— Ні, дякую, — Дженнсен похитала головою. Обличчя її, обрамлене золотистими локонами, виражало крайню заклопотаність. — Енн, мене прислав за вами Натан. Це дуже терміново. Ви ж знаєте, яким він буває. І ви напевно знаєте, як округляються його очі, коли він сильно схвильований.

— Та вже, — протягнула Енн. — Він завжди такий, коли знаходить неприємності на свою голову.

Дженнсен моргнула, здивовано і злякано. — Боюся, ви маєте рацію, тому що він досить недвозначно велів мені знайти вас і тут же привести до нього.

— Натан вважає, що оточуючим покладається вищати кожен раз, коли він вщипне. — Енн жестом запропонувала дівчині вказати шлях. — Мабуть, я краще дійсно перевірю що сталося. Де пророк? — Дженнсен підняла ліхтар вище, виходячи з маленької кімнатки.

— На могилі. — Енн спіймала дівчину за рукав сукні.

— На цвинтарі? І він хоче, щоб я туди вирушила? — Дженнсен озирнулася через плече і кивнула. — І що він робить на цвинтарі? Дженнсен нервово сковтнула.

— Я його запитала, а він сказав, що відкопує мерця.

10

На трав'янистому схилі, що спускався до самого кладовища росла розлога верба. В її гілках оселився пересмішник, який проводив ночі, передражнюючи найрізноманітніші звуки. Ці його крики призначалися для відлякування всіляких конкурентів від його території. Зазвичай такі звуки означали загрозу для представників пташиного світу, але доставляли задоволення Енн. Однак зараз, в мертвій тиші ночі, ці пронизливі пташині крики, свист і балаканина, неприємно дратували нерви. Звідкись здалеку йому вторив ще один пересмішник, вигукуючии свої погрози. Навіть птахи тут не могли досягти згоди.

Дженнсен прокладала шлях через високу траву, тримаючи ліхтар у високо піднятій руці, щоб Енн могла бачити дорогу. — Том сказав, що ми знайдемо їх там, внизу.

Спітнівши після довгої прогулянки, Енн вдивлялася в темряву. Вона не могла навіть уявити, що затіяв пророк на цей раз. За весь час, що вона знала цю людину, він ще ніколи не здійснював подібного вчинку. Що й казати, у нього була купа дивацтв, але такого вибрику, як сьогодні, він не скоював жодного разу. Зазвичай з віком люди, навпаки, всіма силами прагнуть уникати кладовищ як можна довше.

Молодша сестра Річарда швидкими кроками, ледь стримуючись від бігу, спускалася вниз по схилу. Енн, задихаючись, слідувала за нею з відчуттям, що вони йдуть вже половину ночі. Вона нічого не знала про це покинуте кладовище, загублене в безлюдній дикій місцевості. А ще шкодувала, що не подумала захопити трохи їжі, яка залишилася лежати на тарілці в її кімнаті.

— Ти впевнена, що Том ще тут?

Дженнсен озирнулася через плече. — Повинен бути тут. Натан хотів, щоб він постояв на сторожі.

— Навіщо? Відбиватися від інших шукачів скарбів?

— Не знаю, можливо. — Відповіла Дженнсен і нервово хіхікнула.

Енн рідко вдавалося розсмішити людей, жарти вдавалися їй погано, частіше вона змушувала їх коліна тремтіти. Вона вважала, що кладовище у темну ніч не дуже підходяще місце для жартів, більше воно підходило, щоб викликати тремтіння в колінах.

Може, Натану просто потрібна компанія, — припустила Енн.

— Не думаю, що це так. — Дженнсен знайшла впалу частину огорожі цієї оселі смерті і перейшла через неї. — Натан просив, щоб я привела вас сюди, а ще він хотів, щоб Том залишався і чатував на кладовищі. Думаю, це для того, щоб ніхто не підійшов непоміченим.

Натан обожнював, коли про нього піклувалися; в цьому він завжди залишався істинним Ралом. Хоча можливо, це була всього лише примха, щоб змусити Дженнсен, Тома і Енн побігати, виконуючи його накази. Пророк любив драматичні ефекти, а цвинтар і справді створював відповідний настрій.

Зараз Енн була б щаслива, якби це виявилося лише черговою витівкою Натана. Але на жаль, у неї з'явилося огидне відчуття, що відбувається щось не настільки просте і нешкідливе, як невелика сценічна витівка пророка.

Ті кілька сотень років, що вона його знала, Натан бував то потайним, то брехливим, часом — небезпечним; але ніколи — злим; хоча це й не завжди було очевидно. Велику частину часу, що він прожив у Палаці Пророків, він випробовував терпіння Сестер так, що вони готові були кричати і рвати на собі волосся, але все ж він ніколи не був зарозумілим і навмисно не завдавав зла хорошим людям. Він ненавидів тиранію і по-дитячому щиро радів життю. Часом ця людина була абсолютно нестерпна, часом дратівлива. Але серце у Натана було добре.

З самого початку, незважаючи на обставини, він був довіреною особою Енн, її союзником проти Володаря, її опорою в житті, соратником у боротьбі проти зла і людей, які привласнили собі право бути вище інших. Він наполегливо працював, щоб зупинити Джегана. Зрештою, саме він першим показав їй пророцтво про Річарда… років за п'ятсот до його народження.

Енн нестерпно захотілося, щоб не було так темно, щоб вони були не на кладовищі. А ще, щоб у Дженнсен були не такі довгі ноги.

Раптово вона зрозуміла, навіщо Натану потрібен стоячий на варті Том. «Щоб переконатися, що ніхто не підійшов непоміченим», як сказала Дженнсен. Точно так як і Дженнсен, жителі Бандакара від народження були необдарованими. Вони були позбавлені навіть тієї нескінченно малої іскри дару Творця, яку несли всі інші люди у світі, володіючи магічним зв'язком як з природою, так і з магією. Для живучих тут людей магії ніби не існувало.

Відсутність вродженої іскри дару не тільки давала такому необдарованому імунітет проти магії, але оскільки вони не могли взаємодіяти з тим, чого для них не існує, це робило їх також недосяжними для магічних сил.

Якщо навіть один з батьків необдарований, ця властивість обов'язково передасться його нащадкам. В давнину такі люди були вислані, щоб зберегти магічний дар в середовищі людей. Це було жахливе рішення, але в результаті людський рід зберіг в собі магію. Якби не це рішення, вона вже давно перестала б існувати.

Оскільки пророцтва були магією, для пророцтв необдаровані також були невидимі. Жодна книга пророцтв жодного разу не згадувала про цих людей. І що станеться тепер, коли Річард знайшов цих людей і припинив їх вигнання, яке майбутнє чекає магію і людство — цього не могла сказати жодна з древніх пророчих книг.

Енн припускала, що Річард дотримується іншої думки. Його ставлення до пророцтв було далеко від захопленого. Незважаючи на те, що в пророцтвах говорилося про нього самого, він не надавав їм ніякого значення. Він вірив у вільну волю. Він не схвалював думки, що є речі, обумовлені а тому незмінні.

Всьому в світі, а особливо магії необхідний баланс. У певному сенсі, такі дії Річарда врівноважували пророцтва. Він був центром, навколо якого оберталися самі різні сили. У його випадку пророцтва намагалися передбачити непередбачуване. З перемінним успіхом.

Найбільше непокоїло те, що вільна воля Річарда робила його темною конячкою, навіть у тих пророцтвах, в яких говорилося безпосередньо про нього. Він був немов хаос серед порядку, безлад серед точно вивіреної структури, примхливий, немов блискавка. І в той же час він діяв відповідно до істинних причин, а не підкоряючись примхам чи нагодам, і при цьому не допускав випадковостей. Як міг він одночасно вносити хаос у пророцтва і бути при цьому абсолютно раціональним — це було загадкою.

Енн дуже хвилювалася за Річарда, тому що чарівники обдаровані такими суперечливими здібностями іноді закінчували божевіллям. Божевільний вождь — це останнє, що їм було потрібно.

Ну, все це теорії. Головна проблема полягала в тому, що поки ще є час, вони повинні знайти спосіб переконатися, що він зрозумів своє значення, записане в пророцтвах, переконатися, що його призначення буде виконано. Якщо вони зазнають невдачі — якщо він зазнає невдачі — все буде втрачено.

Повідомлення Верні, як тінь смерті, маячіло у свідомості Енн.

Побачивши світло їх ліхтаря, з темряви з'явився Том, вийшовши назустріч їм по високій траві. — Ось і ви, — звернувся він до Енн. — Натан буде радий, що ви нарешті прийшли. Ходімо, я покажу дорогу.

У слабкому жовтуватому світлі ліхтаря було помітно, що Том стурбований.

Величезний д'харіанець повів їх углиб цвинтаря, між рядами могил, на деяких з них ще можна було помітити кам'яні плити. Мабуть, вони були більш свіжими, тому що більшість могил густо поросла високою травою, що приховувала не тільки могильні камені, але і самі могили, які камені відзначали. В одному кутку лежало кілька невеликих гранітних плит, що сильно постраждали від негоди. Судячи з їх стану, вони були дуже стародавніми. На деяких могилах замість каменів стояли прості дошки з вирізаними на них іменами. Більшість дощок давно згнили і впали, через що частина кладовища була схожа на зарослу високою травою галявину.

— Що це за жуки, які так шумлять? — Запитала Дженнсен Тома.

— Не знаю, — відповів Том. — Я раніше ніколи таких не бачив. Мені здається вони скрізь.

Енн посміхнулася про себе. — Це цикади.

Дженнсен, хмурячись, озирнулася через плече. — Що?

— Цикади. Ви про них не знаєте. Коли вони линяли востаннє, ви, ймовірно, були занадто малі, щоб про це пам'ятати. Цикл життя цих червонооких створінь сімнадцять років.

— Сімнадцять років, — здивовано повторила Дженнсен. — Ви хочете сказати, що вони народжуються тільки раз в сімнадцять років?

— Саме так. Скоро самки відкладуть яйця на гілках дерев. Коли вилупляться личинки, вони зариються в землю і будуть ховатися там протягом наступних сімнадцяти років. А доросле життя їх буде зовсім коротке.

Дженнсен і Том про щось здивовано перемовлялися, поки просувалися все далі в глибину цвинтаря. При світлі ліхтаря Дженнсен Енн могла бачити тільки темні силуети дерев, листя яких хиталося від подувів випадкового вітерця. Поки вони втрьох спокійно ішли через кладовище, темрява навколо них була повна криків цикад. Енн з допомогою свого Хань перевіряла, чи немає поруч сторонніх, але не відчувала нікого крім Тома і на віддалі ще однієї людини. Безсумнівно, це був Натан. Оскільки Дженнсен була від народження необдарованою її Енн і відчувати своїм Хань не могла.

Як і Річард, Дженнсен була дитиною Даркена Рала. Народження необдарованих дітей, таких як Дженнсен, було побічним ефектом магії, яку ніс в собі кожних з обдарованих Ралів. У давнину, коли ця риса почала поширюватися, був знайдений вихід, який складався в тому, щоб вигнати подалі усіх необдарованих, і запечатати їх у забутих землях Бандакара. Після цього кожен не володіючий даром нащадок лорда Рала був приречений на смерть.

На відміну від усіх попередніх лордів Ралів, Річард був щасливий взнати, що у нього є сестра. Він ніколи б не допустив її вбивства тільки через те, що вона була народжена без дару, і не дозволить їй і таким як вона жити у вигнанні.

Навіть тепер, коли Енн прожила деякий час серед цих людей, вона все ще відчувала себе дезорієнтованою в їх присутності, адже навіть якщо один з необдарованих стояв прямо перед нею, Енн здавалося, що поруч нікого немає. Це було схоже на сліпоту, немов вона втратила одне з почуттів, яке завжди сприймала як щось само собою зрозуміле.

Дженнсен прискорила кроки, щоб йти поруч з Томом. Щоб не відстати від цих двох, Енн була змушена майже бігти.

Коли вони підійшли до невеликого горбка, перед ними виник кам'яний монумент. Світло ліхтаря освітило одну зі стін могили, більш високої, ніж Енн, але нижчої, ніж Дженнсен. Вона була складена з грубо тесаного каменя з прикрашеними різьбленням бічними гранями. Може колись камені і були відполіровані, але зараз по них цього сказати було не можна. Плями світла від ліхтаря вихоплювали з темряви ділянки, знебарвлені часом і покриті плямами лишайника кольору гірчиці. Масивну основу вінчала різьблена кам'яна урна з візерунком у вигляді виноградних лоз. Виноград був улюбленою рослиною Натана.

Том підвів їх до лицьової стороні пам'ятника, і Енн з подивом побачила, що кам'яна прямокутна плита була відсунута убік.

З протилежного боку під каменя пробивався промінь світла.

Пам'ятник немов відвернувся, відкриваючи круті кам'яні сходи, які йшли вниз, у підземелля, туди, звідки сочилося м'яке світло. Том кинув на них багатозначний погляд.

— Він спустився туди.

Дженнсен злегка нахилилася і зазирнула в провал. — Натан спустився туди? Ось по цих східцях?

— Боюся, що так. — Підтвердив Том.

— Що це за місце? — Запитала Енн.

Том зніяковіло знизав плечима. — Поняття не маю. Я навіть не знав, що тут може бути таке, поки Натан не показав мені, де і що шукати. Він наказав мені провести вас вниз відразу ж, як тільки ви доберетеся сюди. Він наполягав. А ще він не хоче, щоб хтось дізнався, що він тут знайшов. Він наказав мені вартувати тут і не підпускати до цього місця нікого стороннього. Правда, я не думаю, щоб хтось став би гуляти тут, особливо вночі. Люди з Бандакара не схожі на тих, хто стане шукати пригод вночі на кладовищі.

— На відміну від Натана. — Пробурмотів Енн. Вона поплескала Тома по м'язистій руці. — Спасибі, мій хлопчику. Краще всього зроби так, як говорить Натан — охороняй це місце. Я ж спущуся вниз і подивлюся, що це все значить.

— Ми підемо разом, — сказала Дженнсен.

11

Підштовхувана хвилюванням і цікавістю, Енн негайно почала спускатися по курних щаблях, Дженнсен послідувала за нею по п'ятах. Підземелля повернуло направо, там перед ними знову відкрився довгий сходовий проліт. Треті сходи повертала наліво. Припалі пилюкою кам'яні стіни були розташовані незручно близько один до одного, стеля була низькою навіть для Енн, а Дженнсен взагалі була змушена просуватися низько зігнувшись. Енн відчувала себе похованою в самій глибині цього покинутого кладовища.

Біля кінця сходів вона зупинилася і озирнулася, не вірячи своїм очам. Дженнсен легенько присвиснула. Це була не темниця, а дивної форми викривлена кімната. Енн в житті не доводилося бачити нічого подібного. Кам'яні стіни хилилися кожна під своїм кутом незалежно від інших, подекуди виднілися сліди штукатурки. Хитромудрі вигини приміщення губилися серед нагромадження всіляких кутів і виступів.

Це був дивний організований безлад, що викликав тривожне почуття. То тут то там в оштукатурених стінах траплялися темні ніші, навколо яких можна було розгледіти вицвілі сині символи і місцями облуплений розпис. Подекуди на стінах були написані слова, але фарба була такою старою і вицвілою, що розібрати їх можна було, тільки вдивляючись дуже уважно. У декількох місцях за поворотами стін виявлялися стародавні книжкові полиці і не менш древні дерев'яні столи, покриті товстим шаром пилу.

Важка павутина, вкрита товстим шаром пилу, висіла всюди немов драпірування, прикрашаючи цю кімнату під кладовищем. Безліч свічок стояли на столах і в порожніх нішах, висвітлюючи приміщення м'яким нереальним світлом, немов мерці, що лежали зараз над головою Енн, час від часу спускалися сюди обговорити свої важливі для мертвих справи і вітати нових членів їх вічного співтовариства.

Серед прозорих завіс із забитої пилом павутини стояв Натан. Навколо нього на столах височіли безладні стоси книжок.

— А, ось і ви, — гукнув їх Натан з цього книжкового розвалу.

Енн скоса глянула на Дженнсен.

— Мені б і в голову не прийшло, що тут є таке місце, — відповіла дівчина на невисловлене питання Енн. В її синіх очах відбивалися вогні свічок. — Я навіть припустити не могла, що такі місця взагалі існують.

Енн знову огледілася.

— Сумніваюся, що хтось за останні кілька тисячоліть знав про існування цього місця. Цікаво, а як він-то знайшов його.

Натан згорнув книжку і поклав в одну з купок позаду себе. Коли він обернувся, його пряме біле волосся розсипалося по плечах. Напівзакриті очі зупинилися на Енн.

Енн вловила невисловлене значення цього погляду і повернулася до Дженнсен. — Чому б тобі не піднятися до Тома, дорога. Нести караул на кладовищі має бути дуже самотньо.

Дженнсен виглядала розчарованою, але, здавалося, розуміла, що їм необхідно зайнятися справою. Вона посміхнулася. — Так, звичайно. Я буду нагорі, якщо вам що-небудь знадобиться.

Коли звук кроків Дженнсен віддалився, і луна затихла, Енн змахнула покрив запорошених павучих мереж.

— Натан, що це за місце?

— Немає ніякої необхідності говорити пошепки, — сказав він. — Подивися, на стіни — вони утворюють найрізноманітніші кути. Це зменшує відлуння.

Енн здивувалася, але, прислухавшись, зрозуміла що він правий. Зазвичай, луна в кам'яних приміщеннях дратує, але в цій дивній кімнаті стояла мертва тиша.

— У формі цього місця є щось дивно знайоме.

— Приховуюче заклинання, — недбало кинув пророк.

Енн насупилася. — Що?

— Конфігурація цього місця нагадує форму приховуючого заклинання. — Побачивши її спантеличений погляд, він вказав в декількох напрямках. — Не розташування цього місця, не розміщення кімнат і напрямок залів, як, наприклад, в Народному Палаці, який сам є заклинанням. Тут, швидше за все, сама форма стін становить заклинання, ніби хтось накреслив заклинання на землі, а потім просто побудував стіни вздовж ліній і вирізав середину. Товщина стін скрізь однакова, і це означає, що зовнішня сторона стіни теж має форму заклинання, посилюючи його. Дійсно, дуже розумно.

Ймовірно, це заклинання працює за допомогою людської крові і кісток, яких тут цілком достатньо.

— Хтось вплутався у великі неприємності, — сказала Енн, ще раз оцінююче оглядаючи це місце. Цього разу вона почала впізнавати форми деяких кутів. — Для чого конкретно призначене це місце?

— Я до кінця не впевнений, — зітхнувши зізнався він. — Не знаю. Може, ці книги назавжди поховали разом з небіжчиками, а може їх просто заховали. Але можливо все було зроблено з якоюсь іншою метою. — Натан жестом підкликав її. — Мені потрібно показати тобі дещо.

Енн пішла за ним, минаючи кілька поворотів і безліч поличок заставлених курними книгами. Вони підійшли до увігнутої ділянки стіни з трьома рядами ніш, розташованими одна над іншою.

Натан сперся ліктем об стіну. — Подивися он туди, — вимовив він, вказуючи довгим пальцем на нижній ряд отворів.

Енн нахилилася і зазирнула всередину. Там колись лежало тіло.

Все, що тепер залишилося від нього — був скелет у запорошених залишках одягу. На талії уцілів шкіряний пояс, одне плече перетинала перев'язь. Руки скелета були складені на грудях. Шию обвивали золоті ланцюги. По блиску медальйона, що висів на одному з ланцюгів, Енн зрозуміла, що Натан брав його в руки, мабуть, для того щоб ближче розглянути, і його пальці стерли пил з золота.

— Як ти думаєш, хто б це міг бути? — Запитала вона, випрямляючись і складаючи руки на животі.

Натан схилився до неї.

— Я вважаю, що він був пророком.

— Я думала, що немає необхідності говорити пошепки.

Він вигнув брову і випростався на весь свій чималий ріст. — Тут поховано багато людей. — Він махнув рукою в темряву. — Вихід — там.

Натан знову нахилився і знову прошепотів. — Пророцтва.

Вона спохмурніла і озирнулася туди, звідки вони прийшли. — Пророцтва? Ти хочеш сказати… Всі ці книги — пророцтва?

— Більшість із них.

Вона була готова вибухнути від хвилювання. Книги пророцтв були безцінні. Це були найрідкісніші зі скарбів. Такі книги направляли; давали відповіді, яких вони потребували; дозволяли уникати даремних зусиль; заповнювали прогалини в їхніх знаннях. А зараз ці знання були потрібні більше, ніж в будь-які інші часи. Вони повинні більше дізнатися про ту останню битву, в яку поведе їх Річард.

До цих пір було незрозуміло, коли відбудеться цей бій. Каприз пророцтва полягав у тому, що воно могло сповнитися і через багато років. Втім, можливо, що воно і не повинно було відбутися, поки Річарду не стане старше. За кілька останніх років відбулося стільки страшних подій, що вони сподівалися, у них буде достатньо часу для підготовки. І пророцтва могли в цьому допомогти.

Колись сховища Палацу Пророків були заповнені тисячами томів пророцтв, але всі вони були знищені разом з Палацом, щоб перешкодити Імператору Джегану захопити їх. Краще вже було втратити назавжди ці документи, ніж дозволити їм служити злу.

А про це місце ніхто не знав. Воно було приховано заклинанням. Від можливостей, що відкрилися, у Енн закрутилася голова.

— Натан… Це ж чудово.

Вона повернулась і глянула на пророка. Він дивився так, що їй стало не по собі. Вона потягнулася і своєю рукою накрила його руку.

— Натан, на таке ми навіть не могли сподіватися.

— І навіть більше того, — прокашлявся й дуже серйозно відповів він. — Тут є книги, які змушують мене сумніватися чи в здоровому я розумі, — сказав він, похмуро розводячи руками.

— Ах, — уїдливо зауважила Енн, рухаючись слідом за ним. — Повірив, нарешті.

Він зупинився і пильно глянув на неї. — Не варто жартувати на цю тему.

Енн відчула, що по її руках побігли мурашки. — Тоді покажи мені, — спокійним тоном сказала вона. — Що ти знайшов?

Він струснув головою, відганяючи миттєвий напад нервового сміху. — Я навіть не впевнений, — просуваючись між столів він втратив всю свою звичайну самовпевненість, немов він змушував себе рухатися. Його настрій став ще більш похмурим. — Я розібрав книги.

Енн дуже хотілося поквапити його і скоріше добратися до суті його відкриття, але вона знала, що коли він в такому неспокійному настрої, краще всього дозволити йому пояснити все по-своєму, особливо якщо справа стосувалася його роздумів.

— Розібрав?

Він кивнув. — Ось ця купка, схоже, не має до нас ніякого відношення. В основному, це давно застарілі пророцтва, вони містять записи, що не відносяться до справи або написані на невідомих мовах. Наприклад, ось ця.

Він повернувся і поклав руку на іншу купку. Піднялася хмарка пилу. — Ось тут книги, які були і у Палаці. — Він обвів рукою купки книг, складені на столі позаду нього. — Ось вони, складені на цьому столі.

Широко розкритими очима Енн дивилася на полиці і ніші в цьому дивному приміщенні. — Але крім цих, на столі, тут ще дуже багато інших книг. Це все — тільки невелика частина.

— Так і є. Я не зміг навіть переглянути їх усі. Зрештою, я вирішив послати Тома за тобою, щоб показати свою знахідку. Ну, і щоб допомогти мені переглянути все це. Я переглядав їх і розкладав купками на цих столах.

Енн задавалася питанням, скільки книг збереглося досить добре, щоб їх можна було прочитати. Адже вони могли пролежати в цьому підземеллі не одну тисячу років. Вона пошукала на книгах сліди руйнування, впливу води, плям цвілі. Вона озирнулась навколо, оглядаючи стіни і стелю, але не виявила там жодних ознак води.

— На перший погляд книги не піддавалися впливу вологи. Як може підземеллі бути таким сухим? Вода повинна була просочитися через тріщини в камені і всюди повинна б з'явитися цвіль. Я ледве можу повірити, що книги, здається, знаходяться у відмінному стані.

— «Здається» — вірне слово, — зітхнувши, сказав Натан.

Вона спохмурніла і повернулася до нього. — Що ти маєш на увазі?

Він роздратовано відмахнувся. — Почекай хвилину. Всього декілька хвилин. Цікавий той факт, що стеля і стіни покриті свинцем, щоб запобігти потраплянню води; навколо цього місця встановлений магічний щит для ще більшого захисту. Вхід теж був закритий щитом.

— Але люди Бандакара не мають магічного дару, та й земля їх була під охороною магічної печатки. Тут не було від кого ставити захист.

— Тим не менше, та печатка в один прекрасний день звалилася, — нагадав їй Натан.

— Правильно, так і було. — Енн задумливо постукував пальцями по підборіддю. — Цікаво, як це трапилося.

Натан знизав плечима. — Я б теж не проти це дізнатися, хоча зараз це не так вже й важливо. Він клацнув пальцями, немов відкидаючи геть несуттєві проблеми. — Зараз важливо тільки те, що це відбулося. Хто б не заховав тут книги, він хотів приховати їх і захистити. Він пішов на великі затрати, щоб бути впевненим у тому, що книги залишаться лежати тут в недоторканності. Магічні щити — не перешкода для необдарованих, їм більше зашкодила би вага кам'яного пам'ятника. Але у них не було причин припускати, що тут щось приховано. Та й що могло б змусити їх запідозрити щось подібне? Той факт, що підземелля залишалося недоторканим протягом тисяч років, доводив, що вони ніколи і не думали знайти тут що-небудь незвичайне. Мабуть, щити були встановлені для охорони від загарбників, які могли одного разу захопити Бандакар, як це зробили люди Джегана.

— Думаю, в цьому є сенс, — пробурмотіла вона, обдумуючи почуте. — Дійсно, ніхто не міг очікувати, що печатка Бандакара буде коли-небудь зруйнованана. Щити були всього лише ще однією пересторогою.

— Або пророцтвом, — додав Натан.

Енн підняла очі. — Можливо. — Щоб справитися з такими щитами, був потрібен чарівник, що володів здібностями Натана. Навіть Енн з її досвідом не змогла б пройти деякі з них. Вона читала, що в стародавні часи бували щити, пройти які можна було лише за допомогою магії Збитку.

— Але можливо, ці книги були складені тут просто для збереження. На випадок, якщо що-небудь станеться з іншими екземплярами.

— Ти й справді думаєш, що вони пішли б на такі труднощі тільки заради цього? — Запитала вона.

— Ось подивися: усі книги з Палацу Пророків загинули, чи не так? А книги пророцтв дуже небезпечні. Деякі з них знищені, деякі потрапили у ворожі руки, деякі просто зникли. У місці такому як це зберігалися резервні екземпляри таких книг, особливо якщо пророцтво пророкує можливість таких непередбачених обставин.

— Може ти і правий. Мені доводилося чути про пророцтва, які були заховані, щоб зберегти їх і не дати непосвяченим їх побачити. — Вона струснула головою, обводячи кімнату пильним поглядом. — Однак я ніколи не чула про знахідки, подібних до цієї.

Натан вручив їй книгу. Її древній шкіряний перепліт колись був червоного кольору, але зараз збляклий колір прийняв коричневий відтінок. У ній було щось знайоме, ніби вона вже не раз бачила цей потертий позолочений корінець. Вона відкрила обкладинку і перевернула перший суто сторінку.

— Оце так. Ну треба ж! — Енн задумливо дивилася на назву. — Книга Глендхілла по Теорії Відхилень. Як чудово знову тримати її в руках. — Вона закрила книгу і притиснула її до грудей. — Немов старий друг воскрес із мертвих.

Ця книга була однією з її улюблених серед розгалужень пророцтв. Це був основний том, що містив цінні відомості про Річарда. Безліч разів за останні століття вона перечитувала її, поки чекала його народження. Фактично, вона знала її зміст напам'ять, і те, що книга загинула разом з Палацом Пророків, завдало їй справжнього горя. Вона містила безцінну інформацію про те, що має статися.

Натан ривком зняв з полиці інший том і похитував ним перед нею, лукаво вигнувши брову. — Теорія Роздвоєнь і Подвійних Вузлів.

— Ні, — Вона вихопила книгу з його рук. — Цього не може бути.

Ніколи жодне повідомлення не підтверджувало напевно, що цей невловимий фоліант дійсно існує. Енн і сама на прохання Натана розшукувала його всякий раз, коли їй доводилося подорожувати. Та й Сестри, за її спеціальному наказом, шукали його, коли відправлялися в поїздки. Вони зустрічали стільки згадок про цю книгу, але жодна підказка не давала результату. Всі пошуки заходили в тупик.

Вона дивилася на високого пророка знизу вгору. — Це справді вона? Багато старих записів заперечують, що вона взагалі коли-небудь існувала.

— А деякі стверджують, що вона зникла. А хтось вважає її міфом, всього лише вигадкою. Я читав дещо з неї — вона доповнює гілки пророцтва. Це може бути тільки оригінал… або блискуча фальшивка. Мені необхідно вивчити її краще, щоб зрозуміти це, але поки я схиляюся до того, щоб вважати її справжньою. Крім того, який сенс ховати фальшивку? Зазвичай фальшивки роблять для того, щоб обмінювати їх на золото.

Це було досить схоже на правду. — І вона весь час була тут. Захована під цими кістками.

— Підозрюю, що тут можна знайти і інші книги, які представляють настільки ж велику цінність.

Енн поцокала язиком і знову втупилася на всі ці томи. Відчуття побожного трепету наростало в ній з кожною секундою. — Натан, ти знайшов скарб. Безцінний скарб.

— Можливо, — відповів він. Піймавши її спохмурнілий, спантеличений погляд, він зняв з вершини купки ще один величезний том. — Ти не повіриш, що це таке. Ось. Прочитай сама.

Енн неохоче випустила з рук Теорію Роздвоєнь і Подвійних Вузлів, щоб взяти у Натана важку книгу. Вона прилаштувала її на столі і нахилилася над нею. З великою обережністю вона відкрила обкладинку. Моргнула і випросталась.

Сьоме видання Селлерона! — Вона в подиві дивилася на пророка. — Але я знаю, що з неї була зроблена тільки одна копія, та й та загинула.

Натан криво посміхнувся однією стороною рота. Він підняв ще одну книгу. — Дванадцять Слів для розсудливості. А ще я знайшов Близнюка Долі. Він вказав пальцем на купу книг. — Десь там.

Намагаючись заговорити, Енн кілька разів розкривала рот, але не могла знайти слів. — Я думала, що ці пророцтва ми втратили назавжди. — Натан спостерігав за нею з легкою посмішкою на губах. Вона потягнулася і схопила його за руку. — Невже нам так пощастило, що хтось зробив ці копії?

Натан кивнув, підтверджуючи її припущення. Його посмішка розтанула.

— Енн, — сказав він, вручаючи їй книгу Дванадцять Слів, — подивися в неї і скажи, що ти про це думаєш.

Здивована похмурим виразом на його обличчі, вона поклала книгу ближче до світла і почала старанно перевертати сторінки. Чорнила трохи вицвіли, але не більше, ніж у будь-якій іншій книзі такого віку. Для такої старої книги вона була в дуже хорошому стані, рядки були вельми чіткими.

Дванадцять Слів була книгою, що містила дванадцять основних пророцтв і безліч допоміжних гілок. Ці допоміжні гілки з'єднували фактичні події з безліччю інших книг пророцтв, хронологію яких інакше було б неможливо визначити. Фактично, ці дванадцять пророцтв не були найважливішими. Але це були ті допоміжні гілки, які пов'язували інші стовбури та гілки в течії пророцтв, і це зробило Дванадцять Слів настільки неоціненними.

Часто саме хронологія була основною проблемою, що стояла перед тими, хто працював з пророцтвами. Найчастіше було неможливо зрозуміти, здійсниться пророцтво на наступний день чи в наступному столітті. Події, немов потік, змінювалися постійно. І прочитання пророцтва в контексті часу було суттєво не лише щоб зрозуміти, коли кожне конкретне пророцтво здійсниться, але й тому, що подія, що має величезну важливість у наступному році, могла виявитися всього лише незначним випадком роком пізніше. Якщо не знати, який рік згаданий в пророцтві, неможливо зрозуміти, пророкує воно небезпеку або ж є всього лише уточнюючою приміткою.

Багато пророків, записавши свої видіння, залишали їх для наступних поколінь, які повинні будуть знайти їм відповідність в подіях реального світу. Чому це було так? Хіба пророки не розуміли, наскільки важливо для майбутнього хронологічно правильно визначити його пророцтво, і як важко буде зробити це в більш пізні часи? Але, спілкуючись з Натаном, Енн часто помічала, що пророки абсолютно ясно розуміли власні бачення, тому не звертали уваги, наскільки важко буде іншій людині розібратися в них і правильно розгадати цю загадку в реальному житті.

— Зачекай, — сказав Натан, коли вона перевертала сторінки. — Повернися назад.

Енн глянула на нього і перевернула лист пергаменту назад.

— Ось, — сказав Натан, тицяючи пальцем в сторінку. — Подивися сюди. Тут відсутні декілька рядків.

Енн дивилася на невеликий проміжок між рядків, але не думала, що він може бути настільки значущим. У книгах часто зустрічалися пропуски, що пояснювалося різними причинами.

— І що?

Замість відповіді він жестом попросив її продовжувати. Вона знову стала перевертати сторінки. Натан торкнув її за руку, щоб зупинити і обвів пальцем іншу чисту ділянку, щоб показати їй. І знову запропонував їй продовжити.

Енн помітила, що чисті ділянки стали зустрічатися частіше і, нарешті, всі сторінки стали повністю чистими. Але навіть в цьому не було нічого дивного, часто траплялося, що книги просто закінчувалися на середині. Можливо, пророк, який робив ці записи, помер, а його послідовники не захотіли продовжити те, що робив він. А може вони захотіли зайнятися іншими, більш цікавими їм гілками пророцтва.

— Дванадцять Слів для розсудливих — одна з небагатьох книг, яка є хронологічною. — М'яким голосом нагадав він.

Звичайно ж, вона це знала. І це робило книгу такою цінною. Тим не менш, вона ніяк не могла зрозуміти, чому він так підкреслює саме цю обставину.

— Ну добре, — із зітханням промовила Енн, перегорнувши книгу до кінця. — Готова погодитися, що це дивно. Про що говорять ці прогалини?

Замість відповіді він вручив їй ще одну книгу. — Розбиття Основи Кореня Беркетта. Дивись.

Енн гортала сторінки ще однієї безцінної знахідки, шукаючи щось незвичайне. Вона натрапила на три чистих сторінки, що завершували довге пророцтво.

Гра Натана початку її турбувати. — І що я повинна побачити?

Натан затримався з відповіддю. Коли він нарешті заговорив, від його голосу по її спині пробігла дрож.

— Енн, ця книга була у нас в сховищі.

Вона все ще не могла простежити за його думками, які очевидно мають величезне значення. — Так, була. Я добре її пам'ятаю.

— У нашій копії не було чистих сторінок.

Вона спохмурніла і знову взялася за книжку, гортаючи її знову, поки не натрапила на порожні сторінки.

— Припустимо, — вимовила вона, вивчаючи сторінки, де пророцтво переривалося і потім після порожніх сторінок продовжувалося повністю новою гілкою. — Той, хто робив цю копію, з якихось причин вирішив не включати в неї частину тексту. Можливо, він мав вагомі причини вважати, що ця гілка була тупиком. І щоб не включати мертву гілку в древо пророцтва, він просто пропустив її. У цьому немає нічого незвичайного. А щоб не створювати враження, що він намагається ввести в оману можливих читачів, він залишив чисті сторінки, щоб позначити таким чином вилучені місця.

Вона дивилася вгору. Блакитні очі пророка дивилися нерухомо. Енн відчувала, як цівка поту стікає у неї по спині.

— Подивися у Книгу Глендхілла по Теорії Відхилення, — тихо сказав він, не відводячи від неї пильного погляду.

Енн вирвалася з цього погляду і потягнула ближче Теорію Відхилення. Вона гортала сторінки цієї книги, так само, як і в попередніх, хіба що трохи швидше.

Велика частина сторінок була чистою. Вона знизала плечима.

— Я б сказала, не надто точна копія.

Натан простягнув довгу руку і закрив книгу так, щоб була видна перша сторінка.

Там, на першій сторінці був єдиний запис — позначка автора.

— О, Творець, — прошепотіла Енн, побачивши невеликий символ. Він злегка мерехтів від магії, яку автор вклав в неї. Вона відчула, як вся, до кінчиків пальців ніг, покрилася мурашками. — Це — не копія. Це — оригінал.

— Правильно. Якщо пам'ятаєш, у нас в сховищі була копія.

— Так, пам'ятаю. Наша книга була копією.

Вона припустила, що цей екземпляр був однією з багатьох копій. Багато які з книг були копіями, хоча це нітрохи не зменшувало їх цінності. Вони були перевірені шановними вченими, які залишили на них власні позначки, щоб засвідчити точність копій. Книги пророцтв цінувалися за точність і правдивість їх змісту, а зовсім не тому, що це були оригінали. Цінність представляли самі пророцтва, а не руки тих, хто їх записав.

Однак, у тому, щоб побачити своїми очима оригінал книги, було незабутнє враження. Цю книгу тримав у руках пророк давнини, її писав той, від кого виходили ці дорогоцінні одкровення.

— Натан… що можна сказати. Для мене це справжня насолода. Ти знаєш, що ці книги означають для мене.

Натан зітхнув. — А чисті сторінки?

Енн стенула плечима. — Я не знаю. У мене навіть немає жодних припущень. А що думаєш ти?

— Подивися туди, де прогалини вписуються в текст.

Енн знову взялася уважно розглядати книгу. Вона прочитала частину тексту перед однією з чистих областей, потім те, що за нею слідувало. Це було пророцтво про Річарда. Навмання вона вибрала інше чисте місце, читаючи текст до і після пробілу. Там теж згадувався Річард.

— Мені здається, — промовила вона, вивчаючи третій пробіл, — чисті ділянки з'являються там, де йдеться про Річарда.

Погляд Натана моментально став настороженим. — Це так, але це просто тому, що Книга Глендхілла по Теорії Відхилення вся про Річарда. Якщо переглянути інші книги, ця закономірність не зберігається.

Енн розвела руками. — Тоді я здаюся. Я не бачу того, що бачиш ти.

— Це те, чого не бачимо ми. Ці чисті місця і є проблема.

— І що змушує тебе так думати?

— А те, — вимовив він міцніючим голосом, — що в цих порожніх областях є щось дуже дивне.

Енн поправила пасмо, що вибилося, заправивши його в пучок на потилиці, це була зачіска, яку вона зазвичай носила. Вона раптом відчула втому.

— Що наприклад?

— Це ти скажи мені. Тримаю парі, ти знаєш Книгу Глендхілла по Теорії Відхилення практично напам'ять.

Енн знизала плечима. — Можливо.

— Гаразд, я скажу. У нашому сховищі в будь-якому випадку була копія. Я перегорнув тут цю книгу, щоб перевірити свою пам'ять. — Від занепокоєння у Енн починав боліти живіт. Вона раптом злякалася, що копія, яка зберігалася в Палаці Пророків, можливо, була підробкою, створеною шахраєм, який заповнив місця, які автор залишив чистими. Це припущення було настільки жахливим, що не хотілося навіть думати про таку можливість.

— І що ти знайшов, — запитала вона.

— Те, що я можу точно стверджувати: це — оригінал. Ні більше, ні менше.

Енн безпорадно зітхнула. — Натан, але це ж чудово. Це означає, що наша копія не була підробленим пророцтвом. Не можна ж так турбуватися, що ти не можеш згадати порожні місця. Вони не містять нічого, вони порожні. Там немає нічого, щоб запам'ятовувати.

— У копії, яка була у Палаці, не було ніяких чистих місць.

Енн мигнула, пригадуючи. — Ні, не було. Я це добре пам'ятаю. — Вона тепло посміхнулася пророку. — Але подивися, якщо ти знаєш її зміст і впізнав його з нашої копії, це може означати, що той, хто робив цю копію, просто писав текст, опускаючи всі ці безглузді чисті місця, залишені пророком-автором. Ймовірно, автор залишав пропуски на випадок, якщо в нього з'являться подальші видіння і доведеться щось додати до того, що він вже записав. Але цього не сталося, і прогалини залишилися незаповненими.

— Але в нашій копії сторінок було більше. Я це знаю.

— Тоді я не можу встежити за твоїми міркуваннями.

На цей раз Натан розвів руками. — Енн, хіба ти не бачиш? Ось, подивись. — Він повернув книгу в її бік. — Подивися ось на цю гілку передостаннього пророцтва. Воно займає одну сторінку, а потім наступні шість чистих. Ти можеш згадати хоч одну гілку пророцтва в нашій копії Книги Глендхілла по Теорії Відхилення, яке займало б всього одну-єдину сторінку? Жодне з них не було таким коротким, вони були занадто складні для цього. Ти знаєш, що це пророцтво займало більше місця, і я теж це знаю. Так звідки взялися ці чисті сторінки? Їх зміст не тільки відсутній в книзі, він відсутній також і в моїй пам'яті. І якщо ти не можеш процитувати ту частину пророцтва, яка, як тобі відомо, була там, значить, воно пропало і з твоєї пам'яті теж.

— Натан, це не тільки… Це значить… Не бачу як… — бурмотіла Енн в розгубленості.

— Ось, — сказав він, вихоплюючи з-за себе ще одну книгу. — Незмінні Витоки. Ти повинна пам'ятати її.

Енн шанобливо взяла книгу з його рук. — О, Натан, звичайно, я її пам'ятаю. Хто може забути її, таку коротку, але таку незвичайну.

Незмінні Витоки було надзвичайно рідкісним пророцтвом, написаним у формі закінченого переказу, а Енн дуже любила перекази. Вона мала слабкість до романів, хоча не дозволяла цього іншим. А раз вже ця романтична історія фактично була пророцтвом, вона просто була зобов'язана знати його.

Відкриваючи обкладинку маленької книги вона посміхалася.

Сторінки були чистими.

Всі.

— Скажи мені, — наказав Натан спокійним, глибоким голосом Рала. — Про що була ця книга?

Енн відкрила рот, але не змогла вимовити ні слова.

— Ну, тоді згадай, — продовжував Натан тим же спокійним голосом, від твердості якого, здавалося, камені могли розсипатися на порох, — хоч одну стрічку з твоєї улюбленої книги. Хоч якусь: — першу, останню, з середини.

Її пам'ять була немов абсолютно чистий аркуш.

Вона втупилася в гострі, пильні очі Натана, він ближче нахилився до неї. — Скажи мені хоч щось, хоч єдиний образ з цієї книги.

— Натан, — нарешті зуміла прошепотіти вона, її очі були широко розкриті, — ти часто забирав цю книгу в свої покої. Ти знаєш її краще за мене. Що ти пам'ятаєш про Незмінні Витоки?

— Ні… єдиного… слова.

12

Енн сковтнула. — Натан, як можемо ми обидва зовсім не пам'ятати улюблену книгу? І як те, чого ми не можемо згадати, пов'язане з чистими сторінками?

— Дуже добре запитання.

Раптово її обпік здогад. — Заклинання. Можливо, все через те, що книги були під впливом заклинання.

Натан скривився. — Що?

— На багато книг накладають заклинання, щоб захистити інформацію. Я не стикалася з цим у відношенні книг-пророцтв, але це звичайна практика для магічних книг. Це місце створене, щоб використовувати його як схованку. Можливо, це зроблено і для захисту інформації, що міститься в книгах.

Це заклинання могло активізуватися, коли чарівник, що володіє необхідною силою, відкрив сховище. Заклинання такого роду іноді можуть бути налаштовані навіть на певну людину. Звичайний метод захисту від непосвячених — заклинання стирає з їхньої пам'яті все, що вони можуть прочитати в заборонених книгах. Сторонній, навіть якщо і прочитає щось з неї, негайно забуде все прочитане. Заклинання зітре прочитаний текст з його пам'яті.

Натан не відповів, але його похмурий вигляд трохи пом'якшав, поки він обмірковував її ідею. Судячи з виразу його обличчя, він сумнівався в правильності цієї теорії, але, очевидно, не хотів відразу відкидати таку можливість, тому що збирався сказати ще щось дуже важливе.

Він рішуче вказав пальцем на невелику купку книг, що лежали окремо. — Ці книги, — вагомо вимовив він упівголоса, — в основному присвячені Річарду. Більшості з них я раніше не бачив. Мене дуже турбує, що саме вони були так надійно заховані і в них найбільше порожніх сторінок.

Вже одне те, що так багато книг пророцтв, згадуючих Річарда, були відсутні в Палаці Пророків, викликало тривогу. Протягом п'ятисот років вона збирала по всьому світу будь-які книги, які можна було знайти, і які містили яку-небудь, саму незначну замітку, пов'язану з Річардом.

Енн почухала брову, обдумуючи те, що відбувається. — Ти зміг дізнатися що-небудь?

Натан взяв верхній том і ривком розкрив книгу. — Ну, взагалі-то один символ, ось цей, дуже мене турбує. Це надзвичайно рідкісна форма пророцтва. Воно записано в момент, коли пророк був у владі свого видіння. Такі графічні пророцтва складалися в момент дуже потужного осяяння, коли звичайні записи можуть зайняти занадто багато часу і розірвати потік образів, що проходять через його розум.

Енн мала туманне уявлення про такий вид пророцтв. Вона згадала про деякі з них в сховищах Палацу Пророків. Натан ніколи не розповідав, що там знаходилося, а крім нього цього ніхто не знав. Ще один з невеликих тисячолітніх секретів Натана.

Вона нахилилася, уважно вивчаючи хитромудрий малюнок, який займав більшу частину сторінки. У ньому не було ні однієї прямої лінії, тільки химерні спіралі і дуги — всі вони оберталися, немов у вирі, який здавався майже живим. То тут то там перо з такою силою натискати на поверхню пергаменту, що лінія являла собою дві паралельні риси там, де під тиском розходилися половинки пера. Енн піднесла книгу ближче до свічки і ретельно розглядала цікавий фрагмент малюнка, де лінії були нанесені особливо грубо. Вона помітила в стародавній лінії висохлих чорнил гострий шматочок металу — одна сторона пера надломилася, пошкодивши сторінку. Осколок все ще залишався на тому ж місці. Лінія продовжилася більш чистою — автор узяв нове перо — але не стала від цього менш лютою.

У малюнку не було ніяких нерозпізнаних предметів, він здавався абсолютно беззмістовним. І все ж вселяв таку серйозну тривогу, що волосся ставало дибки. Здавалося, сенс малюнка ось-ось відкриється їй, але це значення було поза її свідомим розумінням.

— Що це? — Вона поклала книгу на стіл, розкриту на сторінці з дивним малюнком. — Що це означає?

Натан провів пальцем по сильному підборіддю. — Це досить важко пояснити. Складно підібрати точні слова, щоб описати ту картину, яка виникає в моїй свідомості, коли я дивлюся на нього.

— Ти думаєш, — перебільшено терпляче запитала Енн, стискаючи руки, — що міг би зробити зусилля і описати мені те, що ти бачиш?

Натан скоса розглядав її. — Єдині слова, які я можу підібрати, дивлячись на це — Звір йде.

— Звір?

— Так. Я не знаю, що це означає. Пророцтво частково приховане. Можливо — навмисно, а можливо тому, що розповідає про те, з чим я досі жодного разу не стикався. А може це пов'язано з чистими сторінками і без відповідного тексту малюнок не може бути повністю зрозумілий для мене.

— А що це за звір і куди він іде?

Натан різко закрив книгу, щоб вона могла бачити назву — Камінь в ставку.

Холодний піт виступив у неї на лобі.

— Це — графічне попередження. — Сказав він.

Пророцтва часто називали Річарда «камінь у ставку». Текст цієї книги являв собою особливу цінність. Якби тільки текст на сторінках не був відсутній.

— Ти хочеш сказати, що це — попередження Річарду, що йде якийсь звір?

Натан кивнув. — Так, наскільки я міг зрозуміти. І ще неясне відчуття жахливої небезпеки від нього.

— Від звіра.

— Так. Текст, що передував малюнку міг би допомогти точніше зрозуміти його, можливо він пояснював природу цього Звіра, але текст відсутній. Опис наслідків — теж, так що немає ніякої можливості зв'язати попередження з уже відомими подіями, або визначити його хронологічне положення. Хто знає, можливо, він вже зіткнувся з ним і переміг, а може ця подія чекає його в глибокій старості і переможе його. Без, щонайменше, частини пояснюючого тексту немає ніякої можливості зрозуміти що-небудь.

Хронологія була життєво важлива для розуміння пророцтв. Але розглядаючи малюнок, Енн відчула такий страх, що сподівалася — Річарду не доведеться зіткнутися лицем до лиця з чимось подібним.

— Але можливо, це — всього лише метафора. Солдати армії Джегана поводяться як тварини і заслуговують такого жахливого опису. Вони вбивають все живе на своєму шляху. Для будь-якої вільної людини, і особливо для Річарда, Імперський Орден і є звір, що йде знищити все, що йомум дороге.

Натан знизав плечима. — Це може бути дуже хорошим поясненням, але я справді не знаю.

Після невеликої паузи він продовжував. — І ще один тривожний факт — чисті прогалини можна знайти не тільки в цій книзі, але і в інших, — він значимо глянув на неї — в книгах, яких я ніколи раніше не бачив.

У Енн теж було безліч причин для занепокоєння, коли вона дізналася, що існують всі ці книги, заховані в дивному підземному сховку під кладовищем.

Натан знову вказав на книги, складені на чотирьох величезних столах. — Хоча тут, безумовно, зустрічаються знайомі книги, але більшість з них мені незнайома. Для будь-якої бібліотеки наявність цінних видань — явище безпрецедентне, хоча кожна має кілька рідкісних книг. Але це місце, що й казати, абсолютно унікальне. Майже кожен том тут — дивне відкриття.

В думках Енн зазвучав застережливий сигнал. У неї з'явилося дивне відчуття, що Натан нарешті досяг центру лабіринту, в якому блукали його думки і тільки що вимовлена ним фраза знову спливла в її пам'яті.

— Тривожний факт? — Вона підозріло насупилася. — Який?

— Вони радять читачам, коли їх інтерес не носить загального характеру і вони шукають щось більш визначене, переглянути відповідні томи, збережені під кістками.

Брови Енн напружено піднялися. — Збережені під кістками?

— Так. Це місце там названо Головне сховище. — Натан знову зігнувся, немов праля під вантажем брудної білизни. — Згадки про Головні сховища зустрічаються в багатьох джерелах, але я зміг обчислити тільки одне з таких місць — катакомби під сховищами Палацу Пророків.

Енн розкрила рот. — Катакомби… Що за безглуздя. Під Палацом Пророків не було нічого подібного.

— Не було того, про що б ми знали, — серйозно промовив Натан. — Але це не означає, що їх не існувало.

— Але… але… — Енн запнулася. — Це просто неможливо. Виключено. Ми не могли цього не помітити. Сестри жили там стільки часу — ми б про це знали.

Натан знизав плечима. — Весь цей час ніхто не знав про схованку під кістками.

— Але ніхто не жив тут на поверхні.

— А що, якщо про існування катакомб під Палацом не було широко відомо? Зрештою, ми знаємо не надто багато про чарівників того часу, та й про тих, хто будував Палац Пророків відомо не так вже багато. Можливо, у них була причина приховувати той тайник, також як було приховане і це місце.

Натан вигнув брову. — Що, якщо мета існування Палацу — навчання молодих чарівників — була лише частиною складної задумки, щоб приховати існування такого секретного місця?

Енн відчула, як кров кинулася їй в обличчя. — Ти хочеш сказати, що наше покликання не мало сенсу? Та як ти смієш навіть припускати, що всі наші життя були присвячені обману і порятунок життів тих, хто народився з даром не…

— Я не припускаю нічого подібного. І я не хотів сказати, що Сестри були обдурені і що не слід було рятувати життя обдарованих хлопчиків. Я тільки повторюю висловлені в книгах припущення, що все могло бути саме так. Що, якщо був намір не тільки створити житло для Сестер, але і втілити ще один великий задум під прикриттям місця, де вони служили своєму покликанню? Зрештою, подумай про кладовище над нами — воно має важливу причину для існування, але заразом забезпечує і зручне прикриття для схованки.

— А може катакомби були засипані багато тисяч років тому? Якщо так, то зрозуміло, чому ми не знали про їх існування. А якщо це був тайник, то тим більше ніяких згадок і бути не може.

— Ось таке враження залишилося у мене від різних посилань в деяких книгах. Крім того, були книги, які містили настільки тривожні пророцтва, що це ставало небезпечним. І в мене є причини припускати, що одного разу було вирішено заховати такі книги в декількох центральних сховищах, щоб вилучити їх з обігу, де з них легко можна зняти копії. Ну а оскільки я кілька разів зустрічав згадку про книги, збережених під кістками, я запідозрив, що Головне сховище може перебувати в катакомбах під Палацом Пророків.

Енн повільно хитала головою, немов намагалася укласти в ній все почуте і зрозуміти, наскільки все це може бути правдою. Вона знову глянула на стіл зі стосами книг, які були в основному про Річарда і які вона ніколи раніше не бачила.

Енн вказала туди. — Це вони, тут?

— Вони. Я майже шкодую, що прочитав їх.

Енн схопила його за рукав. — Чому? Що ти прочитав?

Здавалося, він сам потрапив у власну пастку. Натан відмахнувся від неприємних думок, коротко посміхнувся і змінив тему розмови.

— Я виявив, що більшість прогалин в книгах мають спільну тему. Хоча не всі відсутні тексти знаходяться в пророцтвах про Річарда, все ж вони мають щось спільне.

— І що ж?

Натан підняв палець, підкреслюючи свої слова. — Кожна з відсутніх частин знаходиться в пророцтвах, що відносяться до часу після того, як народився Річард. Жодне з пророцтв, що написане до народження Річарда, чистих сторінок не має.

Енн ретельно склала руки, намагаючись знайти розгадку цієї таємниці.

— Гаразд, — мовила нарешті, — є одна річ, яку ми можемо перевірити. Я можу попросити Верну відправити посильного в Замок Чарівника в Ейдіндрілі. Там Зедд, він охороняє це місце від армій Джегана. Верна повинна попросити його перевірити певні місця в його копіях книг — так ми побачимо, чи є в них ті ж самі пропуски тексту.

— Чудова ідея, — погодився Натан.

У бібліотеці Замку повинні бути багато з класичних пророцтв, які ми не бачимо тут.

Лице Натана прояснилося. — А ще краще, якби Верна послала когось у Народний Палац, в Д'харі. Коли я жив там, я багато часу провів у бібліотеках Палацу. Там зібрано величезну кількість копій книг. Якби можна було перевірити це, як ти пропонуєш, ми могли б зрозуміти — обмежується проблема тільки цими примірниками або тут криється щось інше. Потрібно зробити так, щоб Верна відразу ж послала туди кого-небудь.

— Це просто. Верна повинна зараз рухатися на південь. Без сумніву, її шлях буде пролягати недалеко від Народного Палацу.

Натан поглядом змусив її замовкнути. — Ти отримала звістку від Верни? Що вона рухається на південь? Чому?

Настрій Енн впав. — Я отримала повідомлення сьогодні ввечері, прямо перед тим, як відправилася сюди.

— І що повідомляє наша юна аббатиса? Чому вона їде на південь?

Енн скрушно зітхнула. — Боюся, це не кращі новини. Вона пише, що Джеган розділив армію. Він відправив частину своєї орди в обхід гір, щоб зайти в Д'хару з півдня. Верна їде з силами Д'хари, щоб стримати натиск армії Ордена.

Кров відринула від лиця Натана.

— Що ти сказала? — Прошепотів він.

Його широко розплющені очі привели Енн в замішання. — Ти про те, що Джеган розділив армію?

Вона не думала, що це можливо, але обличчя пророка зблідло ще більше.

— Хай оберігають нас добрі духи, — прошепотів він. — Це занадто скоро. Ми ще не готові.

Енн відчула, як від страху починає поколювати пальці, по ногах біжать мурашки, стегна покриваються гусячою шкірою. — Про що ти говориш, Натан? Що трапилося?

Він повернувся і відчайдушно вдивлявся в корінці книг, розкладених на столах. Нарешті в середині однієї купки він знайшов те, що шукав, і висмикнув книгу, від чого решта звалилися на підлогу. Він взявся поспішно гортати сторінки, бурмочучи щось про себе.

— Ось тут. — Сказав він, притискаючи пальцем сторінку. — У цих книгах я знайшов пророцтва, яких раніше ніколи не бачив. Ці пророцтва відносяться до заключного бою і поки що закриті для мене. Я не можу бачити їх у своїх видіннях, але описи інших пророків лякають достатньо. Вони настільки ж ясні, як і видіння.

Він нахилився ближче і при світлі свічки прочитав. — У році цикад, коли захисник принижених і страждаючих під прапором Світла і людяності нарешті розколе свою зграю, це послужить знаком того, що пророцтво пробуджено і вирішальна заключна битва близька. Будьте обережні, всі істинні розгалуження та їх похідні в цьому корені поплутані. Істинним є тільки основний стовбур цього пророцтва. Якщо fuer grissa ost drauka не очолить цей фінальне бій, світ, який вже стоїть на краю тіні, впаде в жахливу темряву.

Fuer grissa ost drauka було одним з тих імен, якими в пророцтвах позначався Річард. Ця назва зустрічалося в одному відомому пророцтві на древнєд'харіанській мові і означало Несучий смерть. Позначення його під цим ім'ям в даному пророцтві було засобом з'єднати два пророцтва в сполученій вилці.

— Якщо цикади з'являться в цьому році, — сказав Натан, — це буде знак, що пророцтво не тільки справдилось, але й активувалось.

Коліна Енн стали ватяними. — Сьогодні я бачила, що вони з'явилися.

Натан пильно дивився на неї з видом Творця, оголошує свою волю. — Значить хронологія встановлена. Всі пророцтва завершуються. Подія здійснилася. Кінець близький.

— Дорогий Творець, захисти нас, — шепотіла Енн.

Натан сунув книгу в кишеню. — Ми повинні дістатися до Річарда.

Вона кивнула. — Ти маєш рацію. Ми не можемо втрачати часу.

Натан озирнувся. — Звичайно, ми не можемо забрати з собою всі ці книги, і у нас немає часу переглянути їх усі. Потрібно запечатати це місце так, яким воно було до нашого приходу і негайно вирушати в дорогу.

Перш ніж Енн встигла хоч якось виразити свою згоду, Натан витягнув руку. Всі свічки погасли. Тільки ліхтар на розі одного з столів висвітлював приміщення. Проходячи мимо, він підхопив його своєю великою рукою.

— Пішли, — сказав він.

Енн заквапилася слідом за ним, намагаючись не відставати від маленького кола світла в цьому химерному, зануреному в пітьму приміщенні. — Ти впевнений, що ми не повинні взяти з собою ніяких книг?

Пророк стрімко рухався у бік вузьких сходів. — Ми не можемо нести їх — це нас затримає. Крім того, яку з них ми візьмемо? — Він замовк на мить і озирнувся через плече назад. У різкому світлі ліхтаря його обличчя наче складалося з кутів і гострих ліній. — Ми вже знаємо, про що свідчить пророцтво, і тепер ми вперше знаємо його хронологію. Ми повинні дістатися до Річарда. Він повинен бути з армією, коли відбудеться зіткнення, інакше все буде втрачено.

— Так, і ми повинні будемо упевнитися, що він там, щоб завершити пророцтво.

— Домовилися, — сказав він, повернувся і помчав вгору по сходах. Прохід був таким низьким і тісним, що просувався він насилу.

Нагорі ніч спалахнула пронизливою піснею цикад. Натан окликнув Тома і Дженнсен. Поки вони чекали відповіді, гілки дерев м'яко колихалися під вологим вітерцем. Здавалося, минула вічність. Насправді Том і Дженнсен з'явилися з темряви майже одразу.

— Ну, що? — Запитала Дженнсен, затамувавши подих.

За нею тінню височів Том. — Є проблеми?

— І серйозні, — підтвердив Натан.

Енн подумала, що йому треба б бути обережніше, але становище було настільки складним, що бути обережним було безглуздо. Він витягнув з кишені книгу і відкрив на чистій сторінці, де було відсутнє пророцтво.

— Скажи, що тут написано, — скомандував він, простягаючи її Дженнсен.

Вона спохмурніла і подивилася на нього.

— Що написано? Натан, це чиста сторінка. — Натан невдоволено забурчав.

— Значить, сюди залучена Магія Збитку, магія підземного світу, магія смерті. Тебе вона зачіпає так само, як і нас.

Натан обернувся до Дженнсен. — Ми знайшли пророцтво, яке відноситься до Річарда. Ми повинні відшукати його або Джеган переможе у війні.

Дженнсен навіть задихнулася. Том тихенько свиснув.

— Ти знаєш, де він? — Запитав Натан.

Не роздумуючи, Том повернувся і простягнув руку, вказуючи напрямок. Його узи зробили те, чого не міг зробити їх дар.

— Він — в тій стороні. Не дуже далеко, але і не поруч.

Енн вдивилась в темряву.

— Ми повинні зібрати речі і на світанку вирушити в дорогу.

— Але він рухається, — сказав Том. — Сумніваюся, що ви знайдете його в тому напрямку, коли доберетеся туди.

Натан потихеньку вилаявся. — От би дізнатися, куди прямує цей хлопець.

— Я б припустила, що він повертається в Алтур-Ранг, — сказала Енн.

— Так, але якщо він не залишиться там? — Він поклав руку на плече Тома. — Нам потрібно, щоб ти пішов з нами. Ти — один з таємних захисників лорда Рала. Це важливо.

Енн побачила, як рука Тома міцно схопилася за ніж у нього на поясі. Срібне руків'я ножа прикрашав малюнок у вигляді літери «Р», знак приналежності до Дому Ралів. Такі ножі зустрічалися рідко, також як і люди, озброєні ними. Вони непомітно виконували свою роботу — захищали життя лорда Рала.

— Вирішено, — відповідав Том.

— Я теж їду, — рвучко додала Дженнсен. — Мені тільки треба…

— Ні, — сказав Натан, змушуючи її замовчати. — Нам потрібно, щоб ти залишалася тут.

— Але чому?

— Так треба, — заговорила Енн більш м'яким тоном, ніж Натан. — Ти — сполучна ланка між Річардом і цими людьми. Їм потрібна допомога, щоб зрозуміти величезний світ, який тільки що відкрився перед ними. Вони дуже вразливі перед Імперським Орденом, який може знову використати їх проти нас. Вони тільки що зробили свій вибір і стали частиною Імперії Д'хари. Річарду потрібно, щоб ти поки що залишалася з ними. А зобов'язання Тома перед Річардом змушують його бути поряд з нами.

З очима повними паніки вона обернулася до Тома. — Але я…

— Дженнсен, — вимовив Натан, обіймаючи її за плечі, — подивися туди. Він вказав вниз на вузькі сходи. — Ти знаєш, що там знаходиться. Якщо щось станеться з нами, Річард теж повинен про це дізнатися. А ти повинна бути тут, щоб охороняти це місце для нього. Це важливо, так само, як важливо, щоб Том пішов з нами. Ми не хочемо применшувати небезпеку; але можливо, твоє завдання більш ризиковане, ніж наше.

Дженнсен перевела погляд з Натана на Енн і неохоче визнала всю серйозність ситуації. — Ну, якщо ви думаєте, що Річарду потрібно, щоб я залишалася тут, тоді я, звичайно ж, повинна залишитися.

Енн кінчиками пальців доторкнулася до підборіддя дівчини. — Спасибі, дитино, що розумієш важливість всього цього.

Ми повинні закрити це місце так само, як було, коли я знайшов його, сказав Натан, нервово жестикулюючи — Я покажу тобі, де знаходиться механізм і як привести його в дію. Потім ми повернемося в місто і зберемо речі. Ми зможемо поспати тільки пару годин до світанку, але тут вже нічого не поробиш.

— Нам доведеться довго вибиратися з Бандакара, — сказав Том. А там, за перевалом, ми повинні будемо знайти коней, якщо хочемо наздогнати лорда Рала.

— Значить так і вирішимо, — сказав пророк. — Давайте закриємо цю могилу і в дорогу.

Енн насупилася. — Натан, цей тайник з книгами переховувався під могильним каменем тисячі років. За весь цей час ніхто не міг виявити, що під ним щось є. Як же ти зумів відшукати його?

Натан підняв брову. — Насправді це було зовсім не важко. — Він обійшов навколо величезного кам'яного пам'ятника і чекав, коли Енн підійде ближче. Як тільки вона наблизилася, він підняв ліхтар вище.

Там, на древньому камені були вирізані всього два слова:

НАТАН РАЛ.

13

Вечоріло, коли Віктор, Ніккі, Кара і Річард проходили крізь довгі тіні оливкових гаїв, що покривали південні схили біля Алтур-Ранга. Річард жодного разу не збавив темпу, так що вони сильно втомилися від важкого, хоча і відносно короткого, шляху. Холодний дощ припинився, йому на зміну прийшли вологість і гнітюча спека. Але оскільки вони і так промокли наскрізь, великої різниці від цього не було.

Навіть смертельно втомлений, Річард відчував себе все ж краще, ніж пару днів тому. Незважаючи на перевантаження, його сила поступово поверталася.

Крім того, він відчував полегшення, що досі їм не попалося ніяких слідів звіра. Час від часу він відправляв решту вперед, поки сам повертався перевірити, чи не слідує хто-небудь за ними. Він жодного разу не побачив ніякої ознаки, що хтось чи щось переслідує їх, так що зміг зітхнути трохи вільніше. Також він розглядав можливість, що інформація Ніккі про створення Джеганем подібного монстра не була єдиним поясненням того, що сталося з людьми Віктора. Якщо навіть, за словами Ніккі, Джегану і вдалося створити такого звіра, це не означало, що саме він завдав того шаленого смертельного удару. Та й не було ніяких ознак того, що він вийшов на полювання. Але якщо це був не звір, то Річард не міг навіть уявити собі, що це могло б бути.

Вози, фургони, люди швидко рухалися по жвавих дорогах навколо міста. Торгівля, здавалося, процвітала навіть більше, ніж коли Річард востаннє був тут. Деякі люди впізнавали Віктора, інші — Ніккі. Після повстання обидва вони зіграли важливі ролі в Алтур-Ранзі. Багато людей впізнавали Річарда, або тому що були поруч, коли почалася революція, або впізнавали його по Мечу Істини. Це була унікальна зброя, і срібні з золотом піхви важко було забути, особливо в Старому Світі під безбарвним правлінням Ордена.

Люди посміхалися їх четвірці, проходячи мимо, піднімали капелюхи, або дружньо кивали. Кара ж з підозрою зустрічала кожну нову посмішку. Річард був би радий бачити відродження життя в Алтур-Ранзі, якби його думки не були зайняті іншим. Але щоб здійснити те, що він задумав, йому потрібні були коні. Однак день вже хилився до вечора, і перш ніж вони куплять коней, спорядження і будуть готові продовжувати шлях, стане зовсім темно. Він неохоче змирився з думкою, що доведеться провести ніч в Алтур-Ранзі.

Багато людей, в передмістях і на дорогах, що ведуть у місто, приїхали з сусідніх міст, і навіть з більш віддалених місць. Якщо раніше люди приїжджали сюди у відчайдушній спробі знайти роботу на будівництві імператорського палацу, тепер вони прибували в місто, повні оптимізму і надії знайти нове, вільне життя.

Кожен, залишаючи місто, разом з товарами для продажу, відвозив з собою звістку про глибокі зміни після повстання. Вони були армією добровільних гінців, що несла яскраве полум'я ідеї, яка сама по собі була зброєю. У Алтур-Ранзі ніхто не повинен був більше жити за загальними шаблонами під тоталітарною владою Ордену; тепер вони могли самостійно будувати своє життя, звіряючись зі своїми потребами і прагненнями. Це стало можливим тільки завдяки особистій свободі й власній ініціативі кожного. Вони більше не були зобов'язані своїм життям нікому. Мечі можуть допомогти становленню тиранії, але за єдиної умови — якщо вона попередньо нещадно розчавить цю ідею. Зрештою, тільки крайнім звірством можна задушити прагнення до свободи.

Саме тому Орден на завойованих землях намагається жорстоко придушити саму ідею свободи. Якщо вони не будуть робити цього, прагнення до свободи буде поширюватися, люди стануть замислюватися. Якщо це станеться, тоді свобода восторжествує.

Річард відмітив, що на місці старого виник новий ринок. Замість порізаних коліями стежок і провулків, тепер пролягли жваві дороги. Торгові ряди продавали всілякі товари, починаючи від різних овочів і зв'язок дров до магазинчиків з ювелірними прикрасами. Торговці на околицях міста охоче пропонували мандрівникам різні сорти сиру, ковбас та хліба. Ближче до міста люди кружляли між лавок, уважно роздивляючись сукні або перевіряючи якість шкіряного одягу.

Річард пам'ятав, як у перші дні їх з Ніккі життя в Алтур-Ранзі їм доводилося цілий день стояти в черзі за буханцем хліба, і часто магазин порожнів раніше, ніж їм вдавалося хоча б трохи просунутися. З тим щоб кожен міг дозволити собі купити хліб, за пекарями вівся строгий контроль, а ціни фіксувалися і затверджувалися цілим рядом комітетів, керівників організацій і безліччю законів. До уваги не бралася вартість інгредієнтів і праці, а тільки те, що, як вважалося, люди можуть дозволити собі витратити. Ціна на хліб була низькою, але ніколи не було достатньо ні самого хліба, ні інших продуктів харчування. Річард вважав перекрученням логіки називати щось дешевим але недоступним. Закони про те, що голодні будуть нагодовані, мали лише єдиний результат: широко поширений голод, що оселився на дорогах і в темних будинках міста. Справжньою ціною цих «альтруїстичних» ідей і породжених ними законів, були страждання і смерть. Ті ж, хто захищав піднесені поняття Ордена, були просто сліпі, не помічаючи нескінченних злиднів і, як наслідок, смертей.

Тепер лотки, що стоять майже на кожному розі, були переповнені хлібом, і голод перетворився всього лише в моторошний спогад. Було дивно бачити, що такий достаток принесла людям всього лише свобода. Було радісно бачити, що так багато людей в Алтур-Ранзі посміхаються.

Досить багато людей були налаштовані проти революції, вони підтримували Імперський Орден, який прагнув залишити все на своїх місцях. Було багато таких, хто вірив, що люди грішні і не заслуговують в своєму житті нічого, крім злиднів. Вони вірили, що щастя і достаток — гріх, що людина не може зробити своє життя кращим, не заподіюючи шкоди іншим. Такі люди зневажали саму ідею індивідуальної свободи.

Здебільшого ці люди зазнавали поразки, були вбиті в боротьбі або розігнані. Ті, хто билися і завоювали свободу, пристрасно цінували її. Річард сподівався, що вони будуть міцно триматися за те, що чого добилися.

У міру того як вони просувалися вглиб міста, він помічав, що багато брудних цегляних будов були відмиті і тепер виглядали як нові. Ставні, пофарбовані в яскраві кольори радували око навіть в густіючих вечірніх сутінках. Багато будівель, спалених під час повстання, були заново відбудовані. Річард вважав дивом, що після того як він бачив, як це місто жило раніше, Алтур-Ранг міг виглядати так весело. Він затремтів від хвилювання, побачивши місто таким жвавим.

Йому було знайоме це просте щире щастя людей, що переслідують свої власні інтереси і проживають своє власне життя тільки заради себе, що раніше викликало б лише ненависть і обурення послідовників Ордену. Ці фанатики вірили, що людство, по суті, є зло. Вони оголосили щастя єрессю і не зупинялися ні перед чим, щоб задушити іншу точку зору.

На розі, біля перехрестя широких вулиць, що вели углиб міста Віктор зупинився.

— Я повинен побачити сім'ї Феррана та інших моїх людей. Якщо ти не проти, Річард, думаю, мені варто поговорити з ними наодинці, принаймні, зараз. Горе раптової втрати і важливі гості — не дуже хороше поєднання.

Річарду було ніяково, що його вважають важливим гостем, особливо люди, які тільки що втратили рідних; але серед поганих новин було невідповідний час намагатися міняти цю точку зору.

— Я все розумію, Віктор.

— Але сподіваюся, пізніше ти поговориш з ними. Якщо ти розповіси, якими хоробрими були ці люди, то, можливо, трохи применшиш їх горе. Своїми словами ти виявиш честь тим, кого вони любили.

— Я зроблю все можливе.

— Також є інші люди, яким потрібно знати, що я повернувся. Вони жадали побачити й тебе.

Річард вказав рукою на Кару і Ніккі. — Я хочу показати їм дещо, — він махнув у напрямку центру міста, — нижче по цій вулиці.

— Ти маєш на увазі Площу Свободи?

Річард кивнув.

— Тоді зустрінемося там, як тільки я улагоджу свої справи.

Річард дивився, як Віктор швидко повернув праворуч і зник у вузькому вимощеному провулку.

— Що Ви хочете нам показати? — Запитала Кара.

Щось таке, що, сподіваюся, допоможе повернути вам пам'ять.

Коли він глянув на величну статую, вирізану з кращого білого Каватурського мармуру, що виблискував в бурштинових надвечірніх променях, у нього підігнулися коліна.

Він знав кожну лінію її фігури, кожну плавну складку сукні. Знав, бо сам вирізав з дерева оригінал.

— Річард? — Вимовила Ніккі, потискуючи його руку. — Ти в порядку?

Вдивляючись в статую, яка стояла посеред широкого зеленого газону, він ледве зміг прошепотіти. — Все добре.

Широкий відкритий простір був призначений для палацу, який повинен був стати центром правління Імперського Ордена. Сюди Ніккі привезла Річарда трудитися на славу справи Ордену, в надії, що він зрозуміє важливість самопожертви і розбещену природу людства. Замість цього, через деякий час вона сама зрозуміла цінність життя.

Але поки він був бранцем Ніккі, йому доводилося місяцями працювати на будівництві імператорського палацу. Цього палацу вже не було, він був стертий з лиця землі. Залишилося тільки півколо колон головного входу, які дивилися зараз на горду статую, що відзначала місце, де полум'я свободи вперше засяяло в самому серці темряви.

Після революції проти правління Ордена була створена ця статуя, присвячена вільним людям Алтур-Ранга і пам'яті тих, хто віддав свої життя за цю свободу. Це місце, де люди вперше пролили кров, щоб завоювати незалежність, стало тепер священною землею. Віктор назвав його Площею Свободи.

Освітлена теплим світлом низького сонця, статуя сяяла подібно маяка.

— Що ви обидві бачите?

Кара теж тримала його за руку. — Лорд Рал, це ж та сама статуя, яку ми бачили в останній раз, коли були тут.

Ніккі кивнула на підтвердження. — Статуя, яка була створена різьбярами після революції.

Вид статуї заподіював Річарду біль. Жіночність і вишуканість форм, вигини тіла, кістки та м'язи були видні під обтягуючим кам'яним платтям. Жінка в мармурі виглядала майже живою.

— І де різьбярі взяли модель для цієї статуї? — Запитав Річард.

Обидві обдарували його порожніми поглядами.

Зігнутим пальцем Ніккі потягнула назад пасмо волосся, яке вологий бриз упустив їй на обличчя. — Що ти маєш на увазі?

— Щоб виготовити подібну статую майстри-різьбярі просто збільшили модель. Що ви можете згадати про модель?

— Так, — згадуючи, сказала Кара, і її обличчя освітилося, — це було щось, що вирізали ви.

— Вірно, — відповів він Карі. — Ми з тобою разом шукали дерево для маленької статуетки. Це ти знайшла горіхове дерево, яке я використав. Воно росло на схилі пагорба над широкою долиною. Дерево було зламано впалою від вітру ялиною. Ти була там, коли я різав впалий висушений стовбур. Ти була там, коли я зробив з заготовки ту маленьку статую. Ми сиділи разом на березі струмка й говорили годинами, поки я працював над нею.

— Так, я пам'ятаю, як ви вирізали її, поки ми сиділи там в лісі. Натяк на посмішку промайнуло на обличчі Кари — Що з цього?

— Ми жили в будинку, який я побудував в горах. Чому ми були там?

Кара глянула на нього, спантеличена питанням, як ніби це було надто очевидно, щоб повторювати. — Після того, як жителі Андеріта проголосували за Імперський Орден, а не за вас і Д'хару, ми відмовилися від спроб врятувати цих людей від Ордена. Ви сказали, що не можете змусити людей захотіти бути вільними, вони повинні вирішити це самі, перш ніж, ви поведете їх за собою.

Для Річарда було важко спокійно розповідати все жінці, яка повинна була пам'ятати це так само добре, як він, але одночасно з цим він усвідомлював, що закиди не допоможуть повернути їй пам'ять. Крім того, що б не відбувалося, він знав, що Ніккі і Кара не намагаються його обдурити.

— Це не все, — відповів він, — була набагато більш важлива причина, чому ми приїхалили в ті безлюдні місця.

— Більш важлива причина?

— Келен була побита майже до смерті. Я забрав її туди, щоб вона була в безпеці під час одужання. Ти і я кілька місяців піклувалися про неї, намагаючись повернути її до життя. Але їй не ставало краще. Вона впала в глибоку депресію. Вона зневірилася, думаючи, що ніколи не одужає, ніколи знову не буде здорова.

Він не міг змусити себе сказати, що основною причиною, через яку Келен здалася, було те, що коли ті чоловіки так сильно побили її, вона втратила дитину.

— І ти вирізав цю статую для неї? — Запитала Кара.

— Не зовсім.

Він пильно розглядав горду фігуру висічену в білому камені, що підносилася навпроти глибокого блакитного неба. Він не мав наміру зробити маленьку статую, яку вирізав, схожою на Келен. Через цей вигляд, через її сукню, обвиваючу її, стоячу обличчям до вітру, з гордо піднятою головою, розпрямивши груди, стиснувши кулаки і вигнувши спину, сильну, яка ніби протистоїть невидимій загрозі, яка старається поневолити її, Річард висловив не зовнішній вигляд Келен, але, швидше, її внутрішню сутність.

Це була не статуя Келен, але зображення її живої сили, її душі. Чудова статуя перед ними була її духом, відображеним в камені.

— Це уособлення відваги Келен, її серця, її доблесті, її рішучості. Тому я назвав її Сильна Духом.

— Коли вона побачила її, то зрозуміла, що ця статуетка уособлювала. Вона подарувала їй пристрасне бажання бути знову здоровою, знову бути сильною і незалежною. Це змусило її захотіти знову жити повним життям. Коли це сталося, вона почала одужувати.

Обидві жінки виглядали такими, що сумніваються, але вони не стали сперечатися з його історією.

— Справа в тому, — сказав Річард, прямуючи до широкої смуги трави, — що якщо ви запитаєте людей, які ліпили цю статую, де маленька статуетка, яку зробив я, і яку вони використовували як модель, щоб збільшити її масштаб, вони не зможуть знайти її або сказати, що з нею трапилося.

Ніккі поквапилася наздогнати його. — Тоді де вона?

— Ота маленька статуетка, яку я зробив для неї з ліщини тим влітку в горах, дуже багато значила для Келен. Вона була просто щаслива отримати її назад, коли майстрам вона стала не потрібна. Вона у Келен.

Ніккі зітхнула і знову подивилася вперед — Безсумнівно, так воно і є.

Він спохмурнів і глянув на чаклунку — І що це означає?

— Річард, коли людина марить, її розум працює, щоб заповнити порожні місця пам'яті, щоб звести разом розірвану тканину фактів. Це спосіб знайти сенс того, що відбувається в плутанині думок.

— Тоді де статуя? — Поставив він питання обом жінкам.

Кара знизала плечима — Я не знаю. Я не пам'ятаю, що трапилося з нею. Тепер є велика, мармурова. І це єдино важливо.

— Я теж не знаю, Річард, — сказала Ніккі, коли він подивився на неї. — Може, якщо хтось із різьбярів трохи пошукає, то йому вдасться знайти її.

Здавалося, вона пропустила основну думку його історії, здавалося, вони думають, що він зацікавлений лише в тому, щоб знайти свою вирізану статуетку.

— Ні, вони не зможуть знайти її. У цьому весь сенс. Це те, що я намагаюся вам пояснити. Вона у Келен. Я пам'ятаю її радість в той день, коли вона отримала її назад. Невже ви не розумієте? Ніхто не зможе знайти її або згадати, що з нею трапилося. Невже ви не бачите, як щось не сходиться? Невже ви не помічаєте, що відбувається щось дивне? Невже вам не здається, що багато чого йде не так?

Вони зупинилися на відстані декількох кроків від нього.

— Правда? Не зовсім. — Ніккі вказала на статую, яка стояла в півколі колон. — Після того, як це вона була зроблена, і моделі більше не потребували, можливо, її просто знищили або втратили. Як сказала Кара, тепер є кам'яна статуя.

— Але невже ви не бачите важливості маленької статуї? Невже ви не усвідомлюєте важливість того, що я вам кажу? Я пам'ятаю, що трапилося з нею, і ніхто більше. Я намагаюся довести вам — показати вам щось, показати вам, що я не вигадав Келен, показати вам, що є речі, які не сходяться, і вам необхідно повірити мені.

Ніккі просунула великий палець під ремінь свого мішка у спробі послабити біль, викликану його вагою.

— Річард, по всій імовірності ти підсвідомо пам'ятаєш, що сталося з цією дерев'яною статуеткою, — що вона була втрачена або знищена після того, як мармурова була закінчена, — і ти використовуєш цю маленьку деталь, щоб заповнити одну з прогалин у твоїй вигаданій в гарячці історії. Це всього лише твоя підсвідомість намагається вивернути всі факти так, щоб вони знайшли сенс, потрібний тобі.

«Отже, невдача. Вони не те що не зрозуміли сенсу його історії, вони зрозуміли її дуже добре, але просто не повірили». — Річард глибоко зітхнув. Він усе ще сподівався переконати їх, що це вони помиляються, це вони не беруть до уваги багатьох речей.

— Але тоді для чого я вигадав подібну історію?

— Річард, — сказала Ніккі, ніжно взявши його за руку, — будь ласка, давай залишимо цю розмову. Я сказала достатньо. Я тільки даремно дратую тебе.

— Я задав питання. Назви хоч одну причину, щоб пояснити свою впертість.

Ніккі довго дивилася на Кару перш ніж поступитися. — Якщо хочеш знати правду, Річард, то я думаю, ти згадав про цю статую тут лише тому, що вона була встановлена зовсім недавно, відразу після перевороту, і ще свіжа в твоїй пам'яті. Коли ти був поранений, коли ти був на краю смерті, ти включив ці спогади в свій сон оскільки вони були ще свіжі в твоїй пам'яті. Це стало частиною історії про жінку, яку ти вигадав. Ти зв'язав все це воєдино і використовував, щоб створити щось, що має сенс для тебе, щось, за що ти можеш зачепитися. Твій розум використав цю статую тому, що вона служить зв'язком між твоїм сном і чимось реальним в цьому світі. Воно допомагає тобі зробити твій сон більш реальним.

— Що? — Річард був приголомшений. — Чому?..

— Тому — Ніккі вперлася руки в боки. — Це і змушує тебе думати, що ти можеш вказати на щось реальне і сказати: «це — вона».

Річард моргнув, не в силах говорити.

Ніккі відвернулася. Її голос втратив свою силу і впав майже до шепоту. — Прости мене, Річард.

Він відвів очі. Як він може простити її за те, у що вона щиро вірить? Як він може пробачити себе за те, що не в силах переконати її.

Боячись, що голос його підведе, він почав міряти кроками площу. Він не міг змусити себе дивитися їй в очі, не міг дивитися в очі тій, що вважає його божевільним. Він ледве усвідомлював, що намагається забратися на пагорб.

На вершині, коли він досяг величезного мармурового постаменту, він почув, як Ніккі і Кара наздоганяють його. Вперше він зауважив, що на місці колишнього палацу зараз перебуває декілька осіб. З висоти він бачив річку, що перерізала місто. Зграї птахів кружляли над водою. За високими колонами, що обрамляли площу, зелені пагорби і дерева тремтіли в потоках нагрітого повітря.

Горда постать Сильної Духом височіла перед ним, сяюча в золотому світлі вечірнього сонця. Він поклав руку на холодний гладкий камінь для підтримки. Він ледве міг витримати біль, яку відчував у той момент.

Коли Кара підійшла ближче, він зазирнув у її блакитні очі — Ти теж в це віриш? У те, що я придумав, як Келен побили, і ми з тобою піклувалися про неї? Ця статуя ні про що тобі не нагадує? Не допомагає згадати хоч щось?

Кара глянула на німу статую — Тепер, коли Ви сказали, лорд Рал, я пам'ятаю, як знайшла те дерево. Я пам'ятаю, як Ви посміхнулися мені, коли я показала його Вам. Я пам'ятаю, як Ви були задоволені мною. Я також пам'ятаю історії, які Ви розповідали мені, вирізаючи, і я пам'ятаю, як Ви слухали мої історії. Але тим літом ви багато чого вирізали з дерева.

— Того літа, перш ніж Ніккі не прийшла і не забрала мене, — додав він.

— Так.

— І якщо я тільки вигадую, і Келен не існує, тоді як Ніккі вдалося захопити мене і забрати з собою, якщо ти була там, щоб захищати мене?

Кара замовкла і відступила назад, приголомшена тоном, яким було задане питання. — Вона використала магію.

— Магію. Морд-Сіт ловлять і обертають магію на ворога, пригадуєш? Весь сенс їхнього існування — це захистити лорда Рала від тих, хто може за допомогою магії завдати йому шкоди. У день, коли Ніккі з'явилася, вона мала намір заподіяти мені шкоду. Ти була там. Чому ти не зупинила її?

Жах повільно заповзав в очі Кари. — Тому що я підвела Вас. Я повинна була зупинити її, але не змогла. Не проходить і дня, коли я не думаю, що Ви покараєте мене за те, що я не справляюся зі своїм обов'язком захищати Вас. — Її обличчя на тлі світлого волосся стало зовсім червоним, коли це несподіване зізнання вирвалося назовні. — Я підвела Вас, і тому Ніккі вдалося захопити і забрати Вас майже на рік, і все через мене. Якби це був Ваш батько, і я допустила таку помилку, він би стратив мене, але тільки після того, як змусив би молити про смерть до хрипоти. І він був би правий, зробивши це, бо я не заслуговую меншого. Я підвела вас.

Річард приголомшено дивився на неї. — Кара… це не було твоєю помилкою. У цьому вся суть мого питання. Ти повинна пам'ятати, що не могла нічого зробити, щоб зупинити Ніккі.

Кулаки Кари стиснулися. — Я повинна була, але не зробила. Я підвела Вас.

— Кара, це не так. Ніккі наклала закляття на Келен. Якби хтось із нас спробував зупинити її, Ніккі б убила Келен.

— Що? — Вигукнула Ніккі. — Про що ти говориш?

— Ти захопила Келен заклинанням. Це заклинання зв'язало тебе і Келен і контролювала його тільки ти. Якби я не пішов з тобою, ти могла б убити Келен в будь-який час просто однією думкою. Це основна причина того, чому ні Кара, ні я не змогли нічого зробити.

Ніккі доторкнулася руками до губ. — І що за заклинання я використовувала, щоб зробити це?

— Материнське закляття.

Ніккі обдарувала його порожнім поглядом — Що?

— Материнське закляття. Воно створило певний зв'язок, і що б не відбувалося з тобою, те ж саме відбувалося з Келен. Якби Кара чи я поранили тебе чи вбили, та ж сама доля спіткала б Келен. Це було безнадійно. Я повинен був робити те, що ти хочеш. Я повинен був йти з тобою, інакше Келен би померла. Я повинен був робити все, чого б ти не побажала, інакше ти відняла б у неї життя через зв'язок цього заклинання. Я повинен був бути впевнений, що з тобою нічого не станеться, бо те ж саме сталося б з Келен.

Ніккі недовірливо похитала головою, і нічого не коментуючи, відвернулася до пагорбів за статуєю.

— Це була не твоя вина, Кара. — Він підняв її голову за підборіддя, щоб її вологі очі дивилися на нього. — Ніхто з нас не міг нічого вдіяти. Ти не підводила мене.

— Невже Ви думаєте, що я б повірила Вам? Невже Ви думаєте, що я б повірила, якби це було правдою?

— Якщо ти не пам'ятаєш, що все розказане мною дійсно відбулося, — сказав Річард, — тоді як, по-твоєму, думаєш, Ніккі вдалося захопити мене?

— Вона використовувала магію.

— Яку магію?

— Я не знаю, яка це була магія, я не експерт по тому, як діє магія. Вона просто використовувала магію, і все.

Він повернувся до Ніккі. — Яку магію? Як ти захопила мене? Яке заклинання ти використовувала? Чому я не зупинив тебе? Чому Кара не зупинила тебе?

— Річард, це було… коли? Більше року тому? Я не пам'ятаю точно, що за заклинання я використовувала в той день, щоб зловити тебе. Це було не так вже й складно. Ти не вмієш контролювати свій дар або захищатися проти когось, хто використовує магію. Я могла зв'язати тебе магією і укласти на спину, навіть не спітнівши.

— Тоді чому ж Кара не спробувала зупинити тебе?

— Тому. — Ніккі в досаді махнула рукою, через те, що їй доводиться згадувати дратівливі її деталі. — Я контролювала тебе, і вона знала, що якщо б зробила хоч один рух, я б вбила тебе першою. Тут немає нічого складного.

— Це так, — відповіла Кара. — Ніккі зачаклувала Вас, як я і сказала. Я не могла нічого зробити, тому що вона б атакувала Вас. Якби вона направила свій дар на мене, я б обернула її силу проти неї, але замість цього, вона повернула дар на Вас, так що я не могла нічого вдіяти.

Річард пальцем витер з лоба піт. — Тебе вчили вбивати голими руками. Чому ж ти не запустила хоча б камінь їй в голову?

— Я б поранила тебе, — відповіла Ніккі за Кару, — або… можливо вбила б, навіть якби мені тільки здалося, що вона намагається зробити щось.

— І тоді Кара б зловила тебе, — нагадав Річард чаклунки.

— Але в той час я не хотіла жити — мені просто було все одно. Ти знаєш.

Річард знав, що велика частина цього було правдою. Тоді — правдою. Ніккі не цінувала життя, ніяке. Навіть своє власне. Це робило її особливо небезпечною.

— Моєю помилкою було не напасти на Ніккі, поки вона не схопила Вас — сказала Кара. — Якби я змусила її направити на мене магію, я б зловила її. Це те, для чого Морд-Сіт були створені. Але я підвела Вас.

— Ти не могла, — відповіла Ніккі. Я застала вас обох зненацька. Ти не зазнала невдачі, Кара. Іноді просто немає шансів для успіху. Іноді просто немає рішення. Для вас обох це була саме така ситуація. Я контролювала все.

«Це безнадійно». — подумав Річард. Кожного разу, коли він заганяв їх у кут, вони без зусиль вислизали.

Річард простягнув руку до гладкого мармуру, в той час як його розум стрімко перебирав варіанти, намагаючись зрозуміти, що ж могло статися, що могло змусити їх забути. Він розумів, що, можливо, зможе усунути проблему, якщо дізнається, що її викликало.

І потім раптом, щось, якась думка про те, що він розповідав їм в курені пару ночей назад, несподівано спалахнула в голові.

14

Річард клацнув пальцями.

— Магія. Точно. Пам'ятаєте, я казав вам, що Келен прийшла в Хартленд, де я жив, щоб знайти Першого Чарівника?

— Ну і що з того? — Запитала Ніккі.

— Келен шукала Першого Чарівника, тому що Зедд покинув Серединні Землі ще до мого народження. Даркен Рал згвалтував мою матір, і Зедд хотів відвезти її кудись, де вона буде в безпеці.

Кара підозріло підвела брову. — Зовсім як Ви, коли розповідали про те, що забрали цю жінку, свою дружину, в ті далекі гори, щоб забезпечити їй безпеку, після того, як на неї напали?

— Ну так, це схоже, тільки…

— Ти що не розумієш, що робиш, Річард? — Вигукнула Ніккі. — Ти згадуєш те, що колись чув і вкладаєш це в свій сон. Бачиш загальну нитку цих двох історій? Це абсолютно звичайно явище, коли люди сплять. Думки повертаються до того, що вони знають або чули.

— Ні, це не те. Просто вислухайте мене.

Ніккі поступилася, кивнувши, але вона зціпила руки замком за спиною і підняла підборіддя, подібно непохитній вчительці, яка розмовляє з упертим учнем.

— Я думаю, тут є схожість, — нарешті поступився Річард, відчуваючи себе ніяково під всезнаючим поглядом Нікі, — але в певному сенсі, в цьому сама суть. Бачиш, так само, як я залишив спроби врятувати людей, які вірили в брехню Імперського Ордена, Зедд, коли йому набридло сперечатися з Радою Серединних Земель, просто пішов. Різниця в тому, що Зедд пішов, залишивши їх самих розбиратися з наслідками того, що вони накоїли. Він не хотів, аби хтось із них зміг прийти до нього, просячи про допомогу, щоб чарівник врятував їх від бід, винуватцями яких були вони самі. Коли він залишив Серединні Землі і пішов у Вестланд, то приховав свої сліди за допомогою магії, щоб ніхто не міг його пригадати.

Він думав, що вони зрозуміють, але обидві жінки тільки безмовно дивилися на нього. — Зедд сплів спеціальне магічне заклинання, щоб змусити усіх забути його ім'я, забути, ким він був, щоб ніхто не зміг його знайти. Напевно, те ж саме сталося і з Келен. Хтось забрав її і використав магію не тільки щоб стерти її сліди, але також стерти у всіх пам'ять про неї. Тому-то ви і не можете її згадати. Тому і ніхто інший не може її згадати.

Кара виглядала здивованою. Вона глянула на Ніккі. Та, облизнувши губи, важко зітхнула.

— Я думаю, що це відбулося саме так, — Річард збільшив натиск. — І правий я.

— Річард, — тихо сказала Нікі, — тут відбувається щось зовсім інше, в цьому немає жодного сенсу.

Річард не міг зрозуміти, як Ніккі, чаклунка, не може побачити цього.

— Ні, є. Магія змусила всіх забути Зедда. Після того як я зустрів Келен в лісі тим днем, вона сказала, що шукає Першого Чарівника, але ніхто не може пригадати ім'я старого, тому що мережа чарівника змусила всіх забути його ім'я. Була використана схожа магія, і всі точно так само забули Келен.

— Крім тебе? — Запитала Ніки, вигнувши брову. — Здається, заклинання не вдалося, якщо ти ще не помітив, ти без будь-яких труднощів згадуєш її.

Річард чекав подібного заперечення. — Це могло бути через те, що я один володію особливою формою дару, і заклинання не подіяло на мене.

Нікі знову глибоко терпляче зітхнула. — Ти говориш, ця жінка, Келен, прийшла, щоб знайти зниклого чарівника, «старого», вірно?

— Вірно.

— Бачиш неув'язку, Річард? Вона знала, що шукає стару людину, зниклого чарівника.

Річард кивнув. — Це так.

Ніккі нахилилася до нього. — Таке заклинання досить важко створити, і там є кілька тонкощів, про які потрібно пам'ятати, але, тим не менш, у ньому немає нічого чудного або дивного. Важко — так, дивовижно — ні.

— Тоді можливо це і сталося з Келен. Хтось, можливо один з чарівників Ордена, який був у групі розвідників, забрав її і сплів заклинання, щоб змусити нас всіх забути її, щоб ми не стали переслідувати його.

— Навіщо комусь все так ускладнювати? — Запитала Кара. — Чому б просто не вбити її? Який сенс її викрадати, а потім змушувати всіх забути її?

— Я поки не впевнений. Може, вони просто хотіли мати можливість втекти, ніким не переслідувані. Може, мали намір забрати її, і у вирішальний момент пред'явити свою полонянку, щоб показати свою силу, показати, що вони можуть схопити будь-кого, хто протистоїть їм. Але факт залишається фактом, вона зникла і ніхто не пам'ятає її. Це змушує мене думати, що було використано заклинання, подібне до того, що сплів Зедд, щоб змусити людей забути його.

Ніккі стиснула пальцями перенісся з таким виглядом, що Річард відчув себе йолопом, ніби його ідея була настільки дурною, що в неї розболілася голова. — Всі шукали цього старого, цього мага. Вони пам'ятали навіть коли він покинув Серединні Землі, що він був Першим Чарівником, що він був дуже велика і розумна людина. Вони тільки не пам'ятали його ім'я і, можливо, як він виглядав. Так без точного імені та опису, було дуже важко його знайти.

Річард кивнув: — Це так.

— Розумієш, Річард? Вони знали, що він існував, знали, що він був старим чарівником і, можливо, пам'ятали всі його справи, але просто не могли пригадати ім'я — через закляття. Тільки ім'я. Вони не могли пригадати ім'я, хоча пам'ятали, що він існує.

— А цю твою дружину ніхто крім тебе не пам'ятає. Ми не знаємо її імені або щось ще про неї. У нашій пам'яті немає нічого про неї чи про її справи. Ми взагалі нічого про неї не знаємо. Нічого. Вона існує тільки в тебе в голові.

Річард бачив ці відмінності, але не хотів поступатися. — Але, можливо, це просто було більш сильне закляття. Напевно, щось подібне, але тільки більш потужне, і тому всі забули не тільки ім'я, але і її саму теж.

Ніккі ніжно обійняла його за плечі, повна якогось майже хворобливого співчуття.

— Річард, я розумію що ти виріс далеко від магії, і тобі може здаватися, що в цьому є сенс, — і це досить винахідливо, правда — але насправді магія так не працює.

— Для того, хто не розуміє, як діють магічні сили, це повинно виглядати абсолютно логічним, принаймні, на перший погляд. Але якщо ти заглянеш глибше, то побачиш, що різниця між заклинанням, яке змушує всіх забути тільки ім'я людини, і заклинанням, яке змушує забути абсолютно все про існування конкретної особистості, можна порівняти з різницею між розведенням багаття і запалюванням сонця на небі.

Річард в розпачі скинув руки: — Але чому?

— Тому що перше змінює тільки одну річ, пам'ять про ім'я конкретної людини — і я повинна визнати, що подібне заклинання, що здається таким простим на перший погляд, надзвичайно важке, і знаходиться за межами можливостей деяких навіть найобдарованіших чарівників, навіть якщо вони знають по ньому абсолютно все. Тим не менш, багато хто знав, що одразу забувають ім'я Першого Чарівника, і що це стається через заклинання, яке здійснює це певне й обмежене завдання. Труднощі з подібними заклинаннями полягають в тому, яку глибоку зміну повинно викликати заклинання, а в даному випадку зміна невелика.

Якщо в першому випадку магія впливає тільки на одну річ, ім'я зниклого чарівника, у другому вона діє майже на все. Це робить заклинання не просто складним, це робить його неможливим.

— Я все одно не розумію. — Річард міряв кроками платформу статуї і жестикулював, розмовляючи, — я думав, ці речі, грубо кажучи, однакові.

— Будь-які думки про людину, особливо про таку важливу особистість, як Мати-сповідниця, відвідують майже всіх людей. Добрі духи, Річард, вона правила Радою Серединних Земель. Вона приймала рішення, які впливали на життя всієї країни.

Річард наблизився до чаклунки.

— Яка різниця? Зедд був Першим Чарівником. Він був також важливий, і він торкався життя багатьох.

— І люди забули його ім'я; але не забули самої людини. Спробуй на мить уявити, що може статися, якщо всі раптом забудуть ім'я простої людини. — Ніккі відійшла на кілька кроків, а потім несподівано розвернулася. — Скажімо, Фаваль, вугляр. Нехай всі забудуть не тільки ім'я, але і людину. Забудуть, що він коли-небудь існував, зовсім так, як ти думаєш, що забули і цю жінку, Келен.

— Що тоді станеться? Що буде робити сім'я Фаваля? Що будуть думати діти про те, хто їх батько? Що буде думати його дружина, про те, від кого вона завагітніла і народила дітей, якщо вона не зможе згадати Фаваля? Де цей таємничий чоловік, який дав потомство родині? Чи придумає вона іншого чоловіка, щоб позбутися від паніки і заповнити порожнечу? Як їй повірять її друзі? Як всі їхні думки переплетуться з її? Як кожен зможе вірити, не маючи можливості підтвердити свої думки? Що станеться, коли люди зроблять латочки в своїй пам'яті, які приховають діри в їх пам'яті, і ці заплатки не будуть сходитися? З вуглевипалювальними ямами навколо будинку, що будуть думати дружина і діти про те, звідки взялося все це вугілля? Що трапиться в ливарним цехом, якому Фаваль продавав своє вугілля? Що подумає Пріска — що кошик вугілля сама по собі магічним чином з'явилася в комірчині його ливарної?

Я навіть не намагаюся описати інші виникаючі складнощі, які це фантастичне забудь-мене заклинання накладене на Фаваля викличе у відношенні грошей, обсягу роботи, угод з лісорубами та іншими робітниками, документами, обіцянками, які він давав і всього іншого. Подумай про плутанину і безладдя, які подібна річ може викликати, і це всього лише з одною маловідомою людиною, що живе в крихітному будиночку на відокремленій дорозі.

Ніккі підняла руку подібно диригентові, — Але якщо говорити про жінку, яка є Матір'ю-сповідницею — Вона впустила руку, — Я не можу навіть смутно уявити собі ту плутанину наслідків, якщо станеться це незбагненне явище.

Світле волосся Ніккі яскраво виділялися на тлі темних дерев та пагорбів, що знаходилися далеко за широким трав'янистим полем. Довжина її волосся, її пишні локони, які ніби мимоволі розсипалися по плечах, доповнювали і робили її витончений вигляд досконалим в цьому чорному платті, але не потрібно було недооцінювати її могутність. Вона стояла, освітлена променями призахідного сонця. Це був захоплюючий подих образ проникливого розуму і влади, яка володіє вичерпними знаннями, образ сили, яка знаходиться за межами будь-яких непорозумінь.

— Існує цілий ряд зв'язків з особливими випадками, які зроблять подібне заклинання просто неможливим. Навіть незначна річ, яку Мати-сповідниця коли-небудь здійснила, викликає щось подібне до сніжної лавини, тому що на цю подію будуть накручуватися пов'язані з цим дії, в яких вона навіть не буде брати персональнї участі, і які викличуть ще безліч подій, на які подібне заклинання повинне буде вплинути. Сила і складність, астрономічна величина цього закляття знаходяться за межами можливостей.

Ці труднощі витягнуть силу з заклинання. Все буде залежати від потужності застосовуваної магії, яка прагне виконати завдання, характеру самого заклинання. У якомусь сенсі, заклинання без достатньої сили, щоб компенсувати цю лавину змін, розсіється і згасне як свічка під дощем.

Ніккі підійшла ближче і вперлася пальцем в його груди.

— І ми не розглядаємо найбільш помітну неузгодженість твого сну. У маренні, в цьому твоєму сновидінні існує цілий комплекс складнощів. Ти вигадав не тільки цю жінку, жінку, яку ніхто крім тебе не пам'ятає, але в своєму ірраціональному світі фантазій ти пішов далі, багато далі, навіть не розуміючи фатальних наслідків. Бачиш, це не просто якась сільська дівчина, яку ніхто не знає, яку ти вигадав сам. Ні, ти зробив її відомою особистістю. У контексті сну це може здаватися дуже простим, але в реальному світі це створює дилему. Але ти все одно не зупиняєшся! З менш відомою персоною не було б так складно здійснити те, що ти нафантазував.

Але у своєму маревному стані ти мрієш про саму Матір-Сповідницю, про майже міфічну особистість, про жінку з найбільшою владою, але в той же час про жінку, якої не знає ні Кара, ні я, ні Віктор. Ніхто з нас не приїхав з Серединних Земель, так що у нас немає фактів, щоб надати тобі, які були б просто несумісні з твоїми фантазіями. Це могло мати сенс для тебе уві сні, тому що вирішує проблему незбіжності твоїх марень, але в реальному світі це створює для тебе непереборну проблему. Подібна жінка широко відома. Це тільки питання часу, поки твій ретельно вибудуваний світ зіткнеться з реальним і почне розвалюватися. Взявши настільки відому особистість, ти прирік свою ідилічну мрію на руйнування.

Ніккі підняла його підборіддя і змусила його подивитися собі в очі.

— У твоєму маревному стані, Річард, ти придумав собі когось, хто б заспокоював тебе. Ти віч-на-віч зустрівся з безоднею смерті, ти відчайдушно потребував когось люблячого, того, хто б допоміг тобі пережити страх, жах і самотність. Це досить просто зрозуміти. Я не думаю про тебе погано, я не можу, тому що ти придумав подібне рішення для себе, коли був занадто наляканий і дуже самотній, але все вже скінчилося, і тобі доведеться змиритися з цим.

Якби ти вигадав для себе невідому жінку, тоді твоя мрія була б нічим іншим, як просто повітряною абстракцією. Але ти необережно пов'язав її з реальністю, адже Мати-сповідниця відома величезній кількості людей. Якщо ти навіть повернешся в Серединні Землі або випадково зіткнешся з людьми з Серединних Земель, твої фантазії лицем до лиця зіткнутися з незаперечною реальністю. Для тебе кожен з цих людей — це противник, що затаївся в тіні, готовий випустити стрілу, але в цей раз стріла вже точно вразить твоє серце. Може навіть бути ще гірше. Що якщо справжня Мати-сповідниця мертва?

Річард ступив назад.

— Але це не так.

— Лорд Рал, — сказала Кара, — я пам'ятаю, як кілька років тому, Даркен Рал посилав Кводи за сповідницями. Кводам завжди вдається впоратися зі своїм смертельним завданням.

Річард витріщився на Морд-Сіт. — Їм не вдалося убити її.

— Річард, — ніжно вимовила Ніккі, повертаючи намагаючись спіймати його погляд, — що буде, якщо коли-небудь ти повернешся в Серединні Землі і виявиш, що справжня Мати-сповідниця зовсім не така, як ти собі уявляв, але, наприклад, літня вже жінка. Зрештою, їх не називають Матерями-сповідницями в такому юному віці, як ця твоя кохана. Що, якщо ти виявиш, що реальна жінка вже стара, або гірше того, давно померла? Відповідай чесно. Що ти будеш робити, якщо зіткнешся з цим, і це буде реально?

Губи Річарда пересохли, йому довелося облизнути їх, щоб бути в змозі говорити.

— Я не знаю.

Ніккі тужливо посміхнулася.

— Чесна відповідь, принаймні. — Ця посмішка була лише миттєвою, і вона одразу зникла з її обличчя. — Я боюся за тебе, Річард, боюся, що станеться з твоїм розумом, якщо ти будеш продовжувати чіплятися за це марення, якщо дозволиш йому керувати твоїм життям, і, врешті-решт, повіриш в нього. Рано чи пізно тобі доведеться зіткнутися лицем до лиця з холодною стіною реальності ситуації.

— Ніккі, тільки тому, що ти не можеш побачити…

— Річард, — вона обережно обірвала його, — Я чаклунка. Я була Сестрою Світла і Сестрою Тьми. Я дещо знаю про магію. Я кажу тобі, що подібне заклинання, про яке ти думаєш, знаходиться за межами магії будь-якої сили, яку я знаю. Це можливо для доведеної до відчаю людини, яка марить, але це не спрацює в реальному світі. Ти навіть не можеш собі уявити все жахливі наслідки подібної спроби, це неможливо.

— Ніккі, я ціную твої величезні пізнання в цій області, але ти не знаєш усього. Просто тому що ти не знаєш, як зробити щось, це не означає, що це неможливо. Це означає тільки те, що ти не знаєш, як це може бути зроблено. Ти просто не хочеш визнати, що можеш бути неправа.

Моргнувши, вона вперлася руками в боки.

— Ти думаєш я хочу з тобою сперечатися? Ти так думаєш? Що я насолоджуюся, намагаючись змусити тебе побачити правду? Ти думаєш, що мені подобається у всьому йти проти тебе?

— Я знаю, що якось якимось чином хтось змусив вас забути, що Келен існувала. Я знаю, що вона реальна, і я маю намір знайти її. Навіть якщо вам це не подобається.

Очі Ніккі наповнилися слізьми, вона відвернулася від нього і стала дивитися на статую, що підносилася над нею. — Річард, я б з радістю обдарувала тебе твоєю мрією, якби це було в моїх силах. Ти не можеш собі уявити, чого б я не віддала, щоб ти отримав те, що хочеш, щоб ти був щасливий.

Річард спостерігав за фіолетовими хмарами на горизонті, який ставав все темніший. Було так тихо, що все здавалося нереальним. Ніккі стояла нерухомо, склавши руки і дивлячись в інший бік. Кара була поруч, не спускаючи очей з людей, які блукали по фундаменту колишнього палацу.

— Ніккі, — Нарешті вимовив Річард в незручній тиші, що заповнила широку мармурову площу, — чи є у тебе яке-небудь інше пояснення, крім того, що це було марення? Чи є щось у твоїх знаннях, що хоч яким-небудь чином може бути причиною цього? Чи є взагалі якась річ, якесь чарівництво, яке допоможе вирішити цю проблему?

Він дивився на її спину, гадаючи чи відповість вона. Довга тінь лягла на бронзову лінію, яка була циферблатом годинника, і оточувала горду фігуру, повідомляючи йому про те, що він і так знав, — що день вмирав, що цінний час було втрачено. Зрештою, Ніккі обернулася. Здавалося, гнів покинув її.

— Річард, мені шкода, але я не можу зробити це реальним для тебе. — Вона змахнула сльозинку, що скотилася на щоку. — Мені дуже шкода, але я змушена тебе розчарувати. — З похмурим виразом обличчя Кара зустрілася поглядом з Ніккі.

— Я думаю, це у нас спільне.

Річард обережно торкнувся Сильної Духом кінчиками пальців. Її піднята голова, її гордий погляд, поміщений в мармур, втрачали своє сяйво в променях сонця, що сідало за пагорби.

— Ніхто з вас мене не розчарував, — сказав він. — Ви обидві говорите те, чому вірите. Але Келен — це не марення. Вона така ж реальна, як і її дух, висічений в цьому камені.

15

Увагу Річарда привернула якась метушня. Він обернувся і побачив вдалині кілька осіб, які прямували до статуї. Зверху він міг бачити ще одну групу людей, які вервечкою рухалися з задньої сторони пагорба. Можливо, їх приваблювала якась незрозуміла активність, або швидше за все поважний вид людей, які перетинали площу. На чолі невеликої натовпу йшов чоловік, якого Річард хотів побачити.

Коли відстань між ними скоротилася, чоловік, що йшов попереду, змахнув рукою. — Річард!

Незважаючи ні на що, Річард не зміг стримати посмішки, побачивши знайому кремезну постать в смішному червоному капелюсі з вузькими полями. Коли чоловік зрозумів, що Річард помітив його, він прискорив темп, припустившись риссю прямо по траві.

— Річард, — прокричав він знову. — Ти повернувся, як і обіцяв!

Поки люди піднімалася сходами, Річард почав спускатися їм назустріч. Тут же він помітив, як Віктор рішуче прокладає собі шлях крізь натовп. На широкому мармуровому уступі, Іцхак кинувся вперед і зловив руку Річарда, потискуючи її з великою радістю.

— Річард, я так радий знову бачити тебе в Алтур-Ранзі. Ти приїхав, щоб працювати на фургоні для моєї транспортної компанії, так? У мене купа замовлень. Я не зможу розібратися з усім цим сам. Ти потрібен мені. Можеш почати завтра?

— Я теж радий тебе бачити, Іцхак.

Іцхак все ще тряс руку Річарда. — Так коли ти повернешся до роботи? Я зроблю тебе партнером. Розділимо всі навпіл, ти і я.

— Іцхак, так як ти мені заборгував стільки грошей…

— Гроші, — посміхнувся Іцхак. — Що це за розмови про гроші? У мене так багато роботи, так що нема чого про них хвилюватися. Забудь про гроші. Ми зможемо заробити стільки грошей, скільки ти хочеш. Мені потрібна людина з мізками. Я зроблю тебе партнером. Якщо хочеш, ти можеш зробити мене своїм партнером — так у нас буде навіть більше замовлень. Всі тебе шукають, питають: «Де Річард». Кажу тобі, Річард, якщо ти…

— Іцхак, я не можу. Я намагаюся знайти Келен.

Іцхак моргнув, — Келен?

— Його дружина, — похмуро вимовив Віктор, підійшовши до Іцхаку ззаду.

Іцхак розвернувся і тупо втупився на Віктора. А потім знову подивився на Річарда.

— Дружина? — Він зняв свій капелюх. — Дружина? Але ж це чудово! — Він розкинув руки. — Чудово! — Він міцно обійняв Річарда, і, посміхаючись, став перекочуватися з п'ят на носок. — Ти одружився! Це чудова новина. Ми влаштуємо бенкет і…

— Вона пропала, — сказав Річард, відсторонюючись від Іцхака на відстань витягнутої руки. — Я шукаю її. Ми не знаємо, що сталося.

— Пропала? — Іцхак пригладив назад свої темне волосся і знову надів червоний капелюх. — Я можу допомогти. Я піду з тобою. — Його очі стали серйозними. — Скажи, що я можу зробити.

Це не була порожня пропозиція, зроблена з ввічливості. Іцхак говорив щиро. Те, що ця людина готова була кинути все, щоб допомогти, зігрівало серце.

Хоча Річард не думав, що тут час і місце для пояснень, він сказав.

— Не все так просто.

— Річард, — вимовив Віктор, наблизившись, — у нас проблеми. Іцхак обурено глянув на Віктора, виказавши роздратування.

— Дружина Річарда пропала. Навіщо ти непокоїш його ще більше?

— Все в порядку, Іцхак. Віктор уже знає про Келен. — Річард поклав ліву руку на ефес меча.

— Що за проблеми, — запитав він Віктора.

— Розвідники тільки що повернулися. Сюди направляються війська Імперського Ордена.

Іцхак знову зняв капелюха.

— Війська?

— Знову конвой, що супроводжує обоз? — Запитав Річард.

— Ні, — рішуче хитнувши головою, сказав Віктор. — Це — солдати регулярних військ і вони йдуть сюди.

Очі Іцхака округлилися.

— Ідуть солдати? Як скоро вони будуть тут?

Голоси рознесли тривожну новину по швидко зростаючому натовпі.

— Судячи з того, як вони рухаються, через п'ять днів. У нас є час, щоб організувати оборону. Але часу не так багато.

Ніккі ступнула ближче до Ричарда. Її випрямлена спина, піднесена голова і гострий погляд притягували погляди. Голоси затихли, коли люди її побачили. Навіть ті, які не знали, ким була Ніккі, намагалися мовчати в її присутності. Деякі — через її приголомшливий вид, інші — через те, що було щось небезпечне в її наказових жестах, і разом із зовнішньою красою, це змушувало їх боятися, ледь почувши її голос.

— Наскільки розвідники впевнені, що солдати йдуть сюди? — Запитала вона. — Може, вони просто пройдуть повз нас, прямуючи далі на північ?

— Вони не йдуть на північ. — Брова Віктора зігнулася. — Вони йдуть з півночі.

Річард сильніше стиснув руків'я меча.

— Ти впевнений, що вони спускаються з півночі?

Віктор кивнув. Це регулярні війська. Але найгірше те, що вони десь по дорозі підібрали одного з цих жерців.

У натовпі пролунало зітхання. Новини пошепки передавалися назад. Деякі чоловіки взялися ставити питання, намагаючись перекричати один одного.

Ніккі підняла руку, вимагаючи тиші. Цього було достатньо, щоб потемнілий від людей схил з мармуровими сходинками потонув в безмовності. Вона напружено схилилася до похмурого коваля. Брови Ніккі опустилися вниз, подібно яструбові, що помітив здобич.

— Серед них є чарівник? — Прошипіла вона.

Віктор був одним з небагатьох, хто не відступав перед її поглядом. — Сказали, що він верховний жрець Братства Ордена.

— Всі Брати цього союзу чарівники, — зазначив Іцхак. — Це не дуже хороші новини. Зовсім не хороші.

— Не можу з цим сперечатися, — вимовив Віктор. — З отриманих донесень без сумніву випливає, що ця людина — чарівник.

Неспокійні розмови знову пробігли по натовпу. Деякі клялися, що подібний розвиток подій нічого не міняє, що вони будуть протистояти будь-якій спробі Ордена повернути Алтур-Ранг. Інші не були так упевнені щодо того, що слід робити.

Ніккі, спрямувавши погляд у порожнечу, обмірковувала почуте. Нарешті її погляд звернувся до Віктора. — Розвідники довідалися його ім'я або якусь деталь, яка допоможе нам дізнатися, хто він такий і що з себе представляє?

Віктор засунув великі пальці рук за пояс і кивнув, — Верховного жерця звуть Кронос.

— Кронос…, — вона подумки повторила ім'я.

Розвідники, що помітили армію, думали головами, — сказав їй Віктор, — Не будучи поміченими, вони обігнали військо солдат і змішалися з натовпом в місті, який був на шляху легіону, чекаючи їх прибуття. Солдати розбили табір прямо за містом, залишаючись там дві ночі, щоб відпочити і поповнити запаси провізії. Коли вони напивалися, то базікали досить, щоб мої люди зрозуміли мету їх походу. Це — не просто придушення заколоту в Алтур-Ранзі. Їм наказано знищити повстання і не проявляти м'якості. Вони сказали, що на прикладі жителів Алтура-Рангу вони повинні дати жорстокий урок всьому Старому Світові. Їм це завдання не здається важким, і вони смакують славну розвагу після того, як отримають перемогу.

Лякаюча тиша накрила натовп.

— А що щодо чарівника? — Запитав Іцхак.

— Вони сказали, що цей Кронос — побожна людина, середнього зросту з блакитними очима. Він не пив з солдатами. Замість цього він подовгу і часто читав проповіді міським жителям про необхідність іти по шляху Творця, жертвуючи те, що вони мають на користь своїх братів, Імперського Ордена і їх коханого імператора.

Однак, коли він не проповідує, то починає бігати за жінками, і, мабуть, йому все одно, хто ця жінка і чи хоче вона його. Якось раз один розсерджений чоловік заступився за свою дочку, яку Кронос гвалтував прямо в будинку поруч з тією вулицею, де виголошував свої проповіді. Добрий Брат вийшов і за допомогою свого дару спалив всю шкіру на тілі батька. Набожний чарівник залишив вищати і звиватися чоловіка в якості уроку іншим і знову повернувся в будинок, щоб закінчити свої справи з його дочкою. Бідолаха-батько вмирав протягом декількох годин. Мої люди сказали, що такого жахливого видовища вони ще ніколи не бачили. Після цього випадку жодна людина не наважувалася сказати ні слова, коли погляд Кроноса падав на якусь жінку.

Ремствування прокотилося по натовпу. Багато людей були шоковані і розсерджені цією історією. Інші ж злякалися, що ця людина не тільки йде до них, але знаходячись поза всіма законами, має наказ робити все що завгодно, щоб дати урок всьому Старому Світу.

Ніккі не виглядала здивованою розповіддю про подібне звірство. Після тривалого роздуму вона нарешті хитнула головою.

— Я не знаю цього Брата Ордена, але серед них багато тих, кого я не знаю.

Темні очі Іцхака перебігали з Річарда на Ніккі.

— Що ми будемо робити? Війська і чарівник. Це зовсім недобре. Але ж у вас є ідеї, так?

Деякі люди в натовпі висловили свою згоду з Іцхаком, бажаючи знати, що думає Річард. Він же дійсно не бачив, що тут можна було обговорювати.

— Ви всі боролися і вибороли свою свободу, — сказав Річард. — Я думаю, ви не здастеся.

Кілька чоловіків кивнули. Вони відмінно знали, що це таке, жити під п'ятою Ордена. Також вони вже випробували, що значить бути вільними і жити своїм власним життям. Тим не менш, здавалося, що страх таки пробрався в думки людей.

Але тепер ви тут, щоб повести нас за собою, лорд Рал, — сказав один з чоловіків. — Ви зустрічалися з чимось набагато гіршим цього, я впевнений. З вашою допомогою ми зможемо відбитися від цих солдатів.

У густіючих сутінках Річард вивчав вичікуючі лиця, що спостерігали за ним.

— Боюся, я не зможу залишитися. Я повинен зробити дещо вкрай важливе. Мені доведеться виїхати вранці з першими променями.

Його зустріла тиша від потрясіння.

— Але солдати всього в декількох днях шляху, — нарешті сказав один з чоловіків. — Безсумнівно, лорд Рал, ви можете почекати цей час.

— Якби я міг, я б залишився тут з вами проти всіх цих солдатів, також як і раніше, але в даний момент я не можу дозволити собі залишатися так довго. Я повинен брати участь битві в іншому місці. Це одна і та ж битва, так що в душі я буду з вами.

Людина виглядала приголомшеною. — Але ж це всього кілька днів…

— Невже ви не бачите, що проблема набагато ширше? Якщо я залишуся, і ми розіб'ємо цей загін, який йде, щоб провчити вас, тоді з часом їх прийде ще більше. Ви повинні розраховувати тільки на свої сили. Ви не повинні залежати від мене. Я не можу залишатися тут назавжди, щоб допомагати відстоювати вашу свободу всякий раз, коли Джеган буде посилати солдатів, щоб повернути Алтур-Ранг собі. Світ повний таких же місць, як Алтур-Ранг, які піддаються таким же важким випробуванням. Рано чи пізно вам доведеться стати до бою і протистояти ворогові тільки своїми силами. І будь-який час буде підходящим для цього.

— Так значить, ви кидаєте нас саме тоді, коли так потрібні нам? — Почувся голос здалеку.

Хоча ніхто з присутніх людей не підтримав промовляючого, було ясно, що так думає не тільки ця людина. Кара виступила вперед. Перш ніж вона встигла встати перед ним, Річард непомітно, торкнувся її стегна, попереджаючи, щоб вона залишалася на місці.

— Послухайте, — прогарчав Віктор, — Річард нікого не кидає, і я не бажаю чути подібних розмов. — Чоловіки відступили назад, зупинені загрозою в його голосі. Одного погляду Віктора вже було достатньо, щоб змусити людей збліднути вдвічі сильніше. — Він уже зробив для нас більше, ніж будь-хто інший. Він показав нам, що ми повинні підпорядковувати свої життя тільки самим собі, і це змінило все. Все своє життя ви прожили тут, під владою Ордену. Річард допоміг нам зрозуміти, чого ми варті насправді, що ми — горді і мужні люди. Ми — єдині, хто відповідальний за наші життя. Опинившись тут, він нічого нам не давав. Ми самі досягли всього.

Більшість чоловіків, що стояли на сходах і траві, принишкли. Деякі були збентежені, кидаючи погляди на інших. Кілька людей заявили нарешті, що вони згодні з Віктором.

Коли чоловіки нарешті засперечалися про те, що їм слід робити, Ніккі, спіймавши момент, схопила Річарда за руку і потягнула назад, де могла б поговорити з ним подалі від сторонніх вух…

— Річард, битва тут набагато важливіша.

— Я не можу залишитися.

Її блакитні очі спалахнули ледь стримуваною люттю. — Ти повинен бути тут, щоб повести цих людей за собою. Ти — лорд Рал. Вони розраховують на тебе.

— Я не несу відповідальність за їх життя. Вони вже вибрали, яким буде їх життя, коли почали повстання. Вони зробили це самі і самі виграли той бій. Ми всі боремося за те, у що віримо. Ми всі боремося за одне і те ж: право прожити своє власне життя. Я роблю те, в що я вірю і що повинен.

— Ти тікаєш від битви, щоб переслідувати марення в своїй голові. — Її уїдливі слова повисли в повітрі без відповіді. Річард відійшов від чаклунки і звернувся до людей.

— Старий Світ і Новий Світ перебувають у стані війни. — Натовп поволі замовкав, люди витягували шиї, щоб подивитися на Річарда і послухати, що він скаже. Війська, які йдуть сюди, — це солдати, перевірені і навчені в цій війні.

— Вони пронеслися по Новому Світу, направивши свої мечі, сокири та булави проти озброєних і проти беззбройних людей, проти людей Нового Світу. Ці солдати достатньо досвідчені в тому, щоб вриватися в міста і вирізати все їхнє населення. Коли вони будуть тут, то стануть катувати, гвалтувати і вбивати жителів міста, так само як вони проробляли все це на півночі… якщо ви першими не зупините їх.

Але, навіть якщо ви зробите так, це зовсім не буде означати, що все закінчилося. Орден пошле ще більше солдатів. Якщо ви здобудете перемогу і наступного разу, сюди пошлють ще більше солдатів.

— Річард, про що ти говориш? — Слова Іцхака повисли у вечірньому повітрі. — Ти хочеш сказати, що це безнадійно… що ми повинні здатися?

— Ні. Я кажу, що вам необхідно бачити реальну серйозність того, що значить битися з Імперським Орденом, істинну суть цього протистояння. Якщо ви хочете бути вільними, то повинні зробити щось більше, ніж просто стояти тут на місці і обороняти своє місто.

Жодну війну не можна виграти тільки обороняючись.

Якщо ви хочете бути дійсно вільними, то повинні боротися за це, повинні зупинити тих, хто прагне придушити вашу свободу. Якщо ви вирішили стати вільними, то повинні стати частиною того, що дозволить світу позбавитися від Імперського Ордена. Д'харіанська Імперія, країна, якою я правлю, в даний момент одна протистоїть Ордену. — Річард повільно похитав головою. — Але в неї немає шансів виграти, залишаючись на самоті. Одного дня Д'харіанська Імперія впаде, Імператор Джеган звільниться від тягаря цієї війни і тоді він кине всі свої сили, щоб придушити будь-які осередки опору, щоб встановити владу Ордену скрізь і всюди.

— Алтур-Ранг — на чолі його списку. Це його рідне місто. Він не дозволить духу свободи протистояти його щирим переконанням. Він спустить на вас своїх найбільш жорстоких солдатів — синів Старого Світу. Ви будете ізольовані і знищені армією Джегана, що складається з ваших же земляків. Ви помрете в бою, ваших дітей чоловічої статі вб'ють, а ваших дружин, сестер і дочок віддадуть в якості нагороди тим тваринам, які виконують волю Ордена.

Люди стояли серед всепоглинаючої тиші. Їх охопив страх. Це були не ті надихаючі слова, які вони очікували почути напередодні бійки.

— Віктор прочистив горло. — Ти намагаєшся нам щось сказати, Річард?

Річард кивнув, вперто дивлячись зверху на присутніх перед ним людей. — Так. Я намагаюся сказати, що ви повинні робити щось більше, ніж просто стояти і захищати себе, коли прийдуть солдати. Так ви не зможете виграти цю війну. Ви повинні атакувати Імперський Орден і допомогти скинути його.

Іцхак підняв руку.

— Скинути його? Як?

— Ви добре знаєте, що життя під гнітом Ордена — це лише руйнування і загибель. Мало роботи, мало їжі, мало надій… Багато лише обіцянок блаженства в якомусь іншому житті, але тільки взамін на ваше самовіддане служіння в цьому. Жреці Братства Ордена не можуть запропонувати вам нічого крім злиднів, тому вони проголошують страждання гідністю, а натомість щедро обдаровують вас безглуздими, нескінченними обіцянками нагороди десь там, в іншому світі. Правдивість цих обіцянок неможливо перевірити, обіцянок нагороди в світі, про який невідомо нічого, крім їхніх же слів. Ви не такі легковажні, щоб вірити подібним порожнім обіцянкам, але, тим не менш, натовпи ошуканих людей йдуть на цей нечесний обмін, легко пропонуючи натомість своє єдине життя.

Джеган використовує релігійні ідеї, ідеї битви за майбутнє людства і знищення володіючих даром чарівництва, як головну причину, по якій Старий Світ повинен захопити Новий Світ. Він вселяє своїм підданим, що люди, які проживають далеко на півночі — аморальні язичники і навернути їх — це борг перед Творцем.

Насправді, Джеган всього-навсього відволікає увагу, щоб приховати широко поширені бідність і безробіття, що виникли завдяки доктринам Ордена. У невдачах Імперського Ордена через загальну убогість і часті смерті будуть таким чином звинувачені зрадники — і це будете ви — і їх імовірно погані брати на півночі. Джеган дає молоді, що втратила надію, об'єкт ненависті, на якому вони зможуть зігнати злість за всі власні нещастя.

Таким чином з безлічі молодих людей Старого Світу, Джеган створив цілу армію фанатиків. Ви самі знаєте силу цих хлопців, які покинули Алтур-Ранг, щоб приєднатися до нібито благородної справи. Ці люди бачили занадто мало, щоб вміти заглянути вперед, і зрозуміти справжню суть вчення Ордена. Джеган дав їм тих, кого можна звинуватити у всіх нещастях: тих, хто не сприймає віру Ордена. Цим людям дали право безкарно вбивати і спустили як псів на тих, хто вільний, хто процвітає і, що саме ненависне їм, хто щасливий. Більшість з них далекі від розуміння причин.

Беручи участь в битві далеко від Старого Світу, Джеган дозволяє цим дикунам мародерствувати і грабувати все на своєму шляху, сподіваючись, що вони забудуть жалюгідне майбутнє, яке чекає їх вдома. Користуючись чисельною перевагою, вони змітають усіх, хто наважується протистояти їм. Вони залякують і тероризують. Очікуючи наближення орди вбивць, люди впадають в паніку, і цього буває достатньо, щоб деякі міста й цілі держави тут же здавалися, щоб приєднатися до Імперському Ордену.

— Ви хочете сказати, що марно боротися з ними?

— Я розповідаю вам про справжню природу того, з чим нам доведеться зіткнутися, — сказав Річард. — Але це не буде виглядати настільки безнадійно, якщо ви зрозумієте суть нашої боротьби.

Існує одна причина, по якій Імперський Орден не отримав бажаного ефекту від ведення війни далеко від дому. Скільки б вони не грабували, їм, тим не менш, необхідна значна кількість поставок різної сировини і провіанту, починаючи від муки, щоб робити хліб, і закінчуючи пір'ям для стріл. Вони не можуть награбувати достатньо їжі щоб прогодувати всіх. Їм необхідні майстри і робітники, щоб допомагати тим, хто воює, і їм потрібен постійний приплив нових солдатів, щоб відшкодувати втрати, понесені в боях цієї кампанії. У незнайомій і далекій країні нелегко битися. Число їх втрат від хвороб приголомшує. Зараз, завдяки постійно прибуваючим підкріплення, вони змогли більш ніж замінити всіх, кого втратили. Їх армія постійно зростає, стаючи все більш жахливою з кожним днем. Але це також означає, що і їх потреби збільшуються з кожним днем.

Обози з продовольством, які безперервно рухаються на північ, життєво необхідні Імперському Ордену в його спробах завоювати Новий Світ. Проблеми чужих країн можуть здатися вам чужими, але це така ж ваша проблема, як і загін в декількох днях шляху звідси. Як тільки ці тварини закінчать вбивати мій народ, вони повернуться, щоб убити вас. Якщо виграє Орден, всі ми програємо. Неважливо, де ми будемо. Не буде місця, де ми зможемо сховатися.

— Якщо ви хочете жити не тільки сьогодні чи після того, як переможете підходячі сюди війська, а і восени, і через рік, якщо ви хочете завести сім'ю, володіти тим, чого ви варті і, більше того, завести дітей, тоді вам необхідно нищити будь-яку допомогу Ордену.

Віктор та його люди вже почали робити це, але поки вони поки можуть тільки шепотіти, коли повинні люто ревіти. Їм потрібно набагато більше людей, які приєдналися б до їх сил. Вам потрібно постійно нападати на обози Ордена. Вбивайте тих, хто йде приєднатися до їх армії. Позбавте їх будь-якої можливості відновлювати сили. Ви повинні позбавити Орден і муки, і пір'я і підкріплень. Кожна людина, яка помре від голоду в непрохідних горах на півночі — це людина, яку не пошлють назад в Старийй Світ, щоб встромити ніж вам в живіт.

Потрібно також додати, що є інші засоби, щоб здобути перемогу. — Річард вказав на Кару і Ніккі. — Ці двоє, які стоять зараз поруч зі мною, раніше протистояли мені. Вони були ворогами того, у що я вірив — у що повірили ви всі, але, коли я допоміг їм зрозуміти, що я борюся за життя, за цінність життя, вони усвідомили цю істину і стали боротися разом зі мною.

Річард підняв руку, обводячи людей на ступенях і траві. — Подивіться один на одного. Не так давно майже всі з вас були ворогами Нового Світу. Більшу частину свого життя багато хто вірив в брехню Ордена. Але побачивши лише іскру яскравого полум'я того, якою може і має бути життя, у вас вистачило розуму, щоб вибрати життя. Тепер я стою поруч з колишніми ворогами, в серці ворожої території, але не серед ворогів. Тепер ми всі боремося за одну справу: життя варте того, щоб заради нього боротися. Багато хто з нас стали близькими друзями. Ми зараз на одній стороні в найбільшій битві за наші життя.

— Це й справді можливо — змусити людей, що працюють на успіх Ордена, побачити диво і красу цього життя. Якщо ви зможете це зробити, тоді тих, хто хоче вас убити, буде на одну людину менше. Я б вважав за краще схилити їх на бік правди і жити в світі, де всі люди вільні.

Але також є й такі, хто втратив свої витоки, ті, хто втрачений для істини. Вони ненавидять вас вже за те, що ви відчуваєте радість життя. Якщо ви не зможете залучити цих послідовників Ордену на нашу сторону, тоді ви повинні будете вбити їх, бо безсумнівно, що якщо їм випаде такий шанс, вони будуть вбивати вас, і все, що вам дороге. Ви повинні вести битву всюди, не залишаючи жодного безпечного місця для тих, хто проповідує смерть. Так, вам необхідно буде знищувати божевільних фанатиків, які пристрасно б'ються за справу Ордена, але, що набагато більш важливо, ви повинні знищити саме джерело і вбити тих, хто проповідує доктрини Імперського Ордена.

Вони розкладають і отруюють легковажні уми, і якщо їх не зупинити, вони породять нескінченну низку таких же штампованих нелюдів, які стануть переслідувати вас і ваші родини. Люди з подібною ненавистю в серцях не визнають ніяких кордонів. Вони ніколи не дозволять вам просто жити, тому що ваше процвітання і щастя буде доказом брехливості їх навчань.

Якщо ви хочете жити вільними, тоді повинні подбати про цих послідовників Ордену, щоб вони знали, що для них ніде немає безпечного місця, що жодна нормальна людина не буде терпіти їх методи і що ви не зупинитеся, поки вони не будуть вистежені, схоплені і вбиті. Адже ви розумієте, що вони не хочуть нічого іншого, крім як знищення свободи. Ви не повинні дозволити їм те, чого вони так пристрасно бажають.

Ви вже сміливо зробили перший крок і скинули кайдани. Нікому з вас не потрібно мені нічого доводити. Мова йде не про те, щоб виграти одну єдину битву. Мова про ваше майбутнє, про те, як ви будете жити з цього дня, як будуть жити ваші діти і ваші онуки. Ви хоробро боролися. Багато хто вже віддали свої життя, за нашу спільну мету, але ще більші втрати попереду. Проте перемога над злом можлива і одержати її в наших силах. Ви виграли надзвичайно важливу битву: битву за право прожити життя так, як вам до душі. Але не помиліться, зрозумійте, що війна за цей ідеал ще далека від завершення.

Ви виграли право жити вільними сьогодні. Тепер ви повинні захотіти битися за право бути вільними завжди.

Свободу важко зберегти і її легко втратити. Для цього достатньо добровільної байдужості.

Річард підняв руку, вказуючи на статую за його спиною, яка гордо височіла в вечірніх сутінках. — Прагнення високо цінувати життя, бути вільним — ось суть цієї статуї, якою всі ми так захоплюємося.

— Але лорд Рал, — поскаржився хтось, — це для нас дуже важке завдання. Ми прості люди, не воїни. Може, все буде по-іншому, якщо ви очолите нас.

Річард поклав руку на груди — Я був простим лісовим провідником, коли зрозумів, що повинен прийняти кинутий мені виклик. Я теж не хотів боротися із наступаючим злом, на перший погляд — нездоланним. Але одна мудра жінка — жінка, за образом якої була створена ця статуя — показала мені, що я повинен це зробити. Я нітрохи не краще, не сильніше вас. Я всього лише людина, яка прийшла до розуміння необхідності безкомпромісного протистояння тиранії. Я зробив цей вибір тому, що не хотів жити в страху, я хотів прожити своє власне життя.

Люди Нового Світу на півночі б'ються і гинуть щодня. Вони такі ж прості люди, як і ви. Ніхто з них не хоче воювати але вони повинні, інакше неодмінно загинуть. Їх сьогоднішня доля — це ваша доля завтра. Вони не можуть наодинці продовжувати опір, вірніше, поодинці вони можуть воювати і воюють, але у них немає надії на перемогу, якщо їх ніхто не підтримає. Коли прийде ваш час, та ж доля спіткає і вас. Вони потребують вашої допомоги, допомоги людей вільного світу, щоб разом боротися з тими, хто хоче принести темні віки рабства всьому світу.

Чоловік, що стояв поруч, вимовив.

— Але чи не кажете ви те ж саме, що і Орден, що ми повинні пожертвувати собою для блага всього людства?

Річард посміхнувся, почувши питання.

— Ті, хто хоче нав'язати ідею вищого блага, насправді ненавидять його. Направити меч проти Імперського Ордена було в моїх власних інтересах. Я вважаю, кожному слід вступити в битву, битися будь-яким способом, щоб здійснити нашу загальну мету, і це в ваших інтересах, і в інтересах тих, хто вам дорогий. Я не закликаю вас боротися за найбільше благо для всього людства, але хочу, щоб ви побачили, що це битва за ваші власні життя.

Ніколи й не думайте навіть, що егоїзм є зло. Егоїзм — це спосіб виживання. Егоїзм — це суть життя.

У ваших же інтересах погодитися з моєю пропозицією, повстати і стерти Орден з лиця землі. Тільки тоді ви станете по-справжньому вільні.

Весь Старий Світ дивиться на вас.

У гаснучому світлі Річард всюди бачив темні постаті людей. Його заспокоювало те, що багато хто з них кивали.

Віктор обвів натовп очима, перш ніж обернутися до Річарда.

— Я думаю, ми зрозуміли, лорд Рал. Я зроблю все, що зможу, щоб довести справу до кінця.

Річард з Віктором обмінялися рукостисканнями, в той час як юрба вибухнула схвальними вигуками. Нарешті, коли люди по всій Площі Свободи почали обговорювати між собою, як вирішити завдання, Річард розвернувся, щоб переговорити з Ніккі. Кара слідувала за ним по п'ятах.

— Річард, я розумію цінність того, що ти зараз зробив, але ці люди все ще потребують тебе…

— Ніккі, — перервав він, — я повинен виїхати вранці. Кара їде зі мною. Я не збираюся давати тобі вказівки, але думаю, буде краще тобі залишитися тут і допомогти цим людям. Поки вони стикалися тільки з солдатами, але, скоро їм доведеться зіткнутися лицем до лиця з чарівником. Ти набагато краще за мене знаєш, як зустріти подібну загрозу. Ти можеш надати цим людям неоціненну допомогу.

Вона довго дивилася в його очі, перш ніж кинула погляд на юрбу неподалік від нього й на сходинках.

— Мені потрібно бути поряд з тобою, — стримано сказало вона, але для нього це все одно пролунало як прохання.

— Як я вже сказав, це твоє життя, і я не збираюся вказувати тобі як поступати, також як не хочу, щоб ти говорила мені, що маю робити я.

— Ти повинен залишитися і допомогти, — сказала вона. Відвівши очі, вона подивилася в іншу сторону. — Але це твоє життя, і ти вправі робити те, що вважаєш за потрібне. Крім усього іншого, ти ж ще й Шукач. — Вона знову подивилася на чоловіків, які обступили Віктора і обговорювали свої плани. — Ці люди не можуть зараз поки висловити свої заперечення на те, що ти їм сказав, але вони будуть думати про це, і після зіткнення з солдатами, після моторошної кривавої битви вони можуть вирішити, що більше не хочуть робити нічого.

— Швидше, я сподівався, що якщо ти залишишся і допоможеш їм перемогти цього чарівника і наступаючий загін, ти зможеш додати ваги моїм словам і переконати їх в тому, що необхідно щось робити. Багато хто з них відмінно знають, наскільки ти обізнана про природу Ордена. Твої знання підтримають їх, особливо якщо ти допоможеш їм врятувати місто і зберегти сім'ї в безпеці. — Річард чекав, поки вона знову не подивиться на нього, перш ніж продовжити. — Після цього ти зможеш приєднатися до мене і Кари.

Склавши руки на грудях, вона оцінююче дивилася в його очі.

— Іншими словами, ти хочеш сказати, що якщо я допоможу зупинити армію Ордена, що йде сюди, щоб убити всіх цих людей, ти дозволиш мені приєднатися до тебе.

— Я пропоную те, що вважаю найбільш корисним, те, що ти можеш зробити в нашій боротьбі з Орденом. Я не наказую.

Вона знову подивилася в сторону.

— Але тобі хотілося б, щоб я зробила те, що ти пропонуєш, і залишилася, щоб допомогти цим людям.

Річард знизав плечима.

— Про це я й кажу. — Ніккі роздратовано зітхнула.

— Гаразд! Я залишуся, як ти і запропонував, і допоможу їм перемогти загрозу, що насувається, яка знаходиться в декількох днях шляху. І якщо я зроблю це: знищу військо і усуну чарівника — тоді ти дозволиш мені приєднатися?

— Я вже сказав, що так.

Нарешті, вона неохоче кивнула.

— Я згодна.

Річард обернувся. — Іцхак? — Чоловік поспішив наблизитися.

— Так?

— Мені потрібно шість коней.

— Шість? Ви візьмете із собою когось ще?

— Ні, тільки Кара і я. Нам будуть потрібні свіжі коні, а так ми зможемо міняти їх, щоб пересуватися швидше. Нам потрібні верхові коні, не тягачі з ваших возів. А також провізія, — додав Річард.

— Швидкі коні… — Іцхак підняв свого капелюха і тією ж рукою подряпав потилицю. Він підняв очі. — Коли?

— Мені потрібно виїхати, як тільки стане досить світло.

Іцхак підозріло подивився на Річарда. — Я вважаю, це піде в рахунок мого боргу тобі?

— Я хотів полегшити твою совість, щоб ти зміг повернути мені борг.

Іцхак коротко посміхнувся. — У тебе буде те, що потрібно. Про провізію я теж подбаю.

Річард поклав руку на плече Іцхака. — Спасибі, друже мій. Я ціную це. Сподіваюся, коли-небудь я зможу повернутися і перевезти візок-інший вантажів для тебе в пам'ять про минулі часи.

Лице Іцхака освітилося. — Коли ми всі будемо вільні назавжди?

Річард кивнув.

— Вільні назавжди. — Він глянув на зорі, які почали з'являтися на небі. — Ти не знаєш, якесь зручне містечко, де ми зможемо поїсти і поспати цієї ночі?

Іцхак вказав на широкий простір зі старим палацом на пагорбі, де раніше знаходилися робочі хатини. — Після того як ви виїхали, у нас тут з'явилися готелі. Люди приїжджають, щоб побачити Площу Свободи, і їм потрібні кімнати. Я теж побудував тут одне містечко і там здаються кімнати. Вони чудові. — Він підняв палець. — У мене репутація, я завжди пропоную тільки найкраще, будь це візок для транспортування товару або кімнати для стомлених мандрівників.

— У мене таке відчуття, що твій борг швидко скорочується.

Посміхаючись, Іцхак знизав плечима. — Багато людей приходять сюди подивитися на цю чудову статую. Кімнати знайти нелегко, тому вони недешеві.

— Я так і думав.

— Але ціни розумні, — наполягав Іцхак. — Дуже хороші ціни. І у мене там стайня поруч, так що я зможу привести коней, як тільки зберу їх. Я зараз же цим займусь.

— Добре. — Річард підняв свій мішок і закинув його на плече. — Принаймні, це недалеко, хоча й дорогувато.

Іцхак замахав руками.

— Зате вид на сонячний схід того вартий. — Він посміхнувся. — Але для вас, Річард, для пані Кари й пані Ніккі, це безкоштовно.

— Ні, ні. — Рішучим жестом Річард попередив будь-які заперечення. — Це тільки справедливо, що ти можеш заробити і повернути свої вкладення. Відніми з того, що ти мені заборгував. Що ж до прибутку, упевнений — ти його не упустиш.

— Прибутку?

— Звичайно, — сказав Річард, прямуючи у вказаному напрямку. — Ти можеш вкласти в діло мої гроші. Буде справедливо, якщо я скомпенсую тобі витрати. Прибуток немаленький, але це буде чесно.

16

Увійшовши до кімнати, Річард з радістю побачив таз для вмивання. Це, звичайно, не ванна, але все ж… Принаймні він зможе вимитися перед тим, як лягти в ліжко. Він засунув засув, замкнувся, хоч і відчував себе в цьому маленькому готелі абсолютно безпечно. Кара оселилася в сусідній кімнаті, Ніккі — в кімнаті на першому поверсі, прямо біля єдиних сходів, що ведуть наверх. Всередині і зовні готелю розташувалася охорона, і ще більше людей патрулювали вулиці, прилеглі до будівлі. Річард сумнівався, що необхідна така численна охорона, але Віктор і його люди настояли на своєму, оскільки ворожі війська були не так вже й далеко від міста. Нарешті Річард здався, оцінивши надану можливість виспатися в безпечній і мирній обстановці.

Він настільки втомився, що просто не тримався на ногах. Його ноги нили від довгої ходьби по бездоріжжю. А емоційно важка розмова на Площі Свободи відразу після їх прибуття відняла у нього останні сили.

Річард кинув мішок, який впав біля ліжка з глухим стуком. Підійшовши до умивальника, він хлюпнув водою собі в обличчя. Він навіть уявити не міг, що вода може доставити таке задоволення.

У маленькій їдальні на першому поверсі Ніккі, Кару і Річарда швидко нагодували тушкованим м'ясом ягняти. Готелем керувала жінка по імені Джаміля, а компаньйоном її був Іцхак, тому важливих гостей обслужили королівськи. Кругловида жінка запропонувала їм все, що вони забажають, але Річард не хотів піднімати зайвого шуму. Крім того, розсудив він, раз ягня вже готове, значить, вони без зайвого очікування зможуть набагато швидше влягтися спати. Джаміла здавалася злегка розчарованою тим, що їй не представилося випадку приготувати для них що-небудь особливе. Після того, що вони їли в останній час, тушковане ягня і свіжий хліб з маслом були кращою їжею з того, що Річард міг собі уявити. Їжа могла б порадувати його ще більше, якби в нього не було так багато приводів для занепокоєння.

Він знав, що Карі і Ніккі теж був необхідний відпочинок, тому наполіг, щоб кожна зайняла окрему кімнату. Жінки наполягали, що повинні знаходитися в одній кімнаті з Річардом і охороняти його, однак він показав їм свою зброю, яке завжди тримав під рукою, навіть під час сну. До того ж побачивши, яка кількість людей патрулює прилеглі вулиці, вони трохи вгамували свій запал. А коли він нагадав, що від них буде більше пуття, якщо вони як слід відпочинуть, жінки неохоче підкорились. Для них усіх спокійний сон, якого вони дуже потребували, та ще й без необхідності чергувати частину ночі, був справжньою розкішшю.

Віктор пообіцяв приїхати вранці, щоб провести Річарда і Кару. Іцхак запевнив їх, що до часу їх від'їзду коні будуть готові. І Віктор і Іцхак жалкували, що він від'їзжає так швидко, але розуміли, що у нього на це є причини. Ніхто з них не запитав, куди вони прямують, ймовірно, тому, що обидва почували себе ніяково, говорячи про жінку, в існування якої жоден з них не вірив. Кожного разу при згадці про Келен Річард починав відчувати деяке напруження між собою і співрозмовниками.

Від виду з високого вікна його кімнати у Річарда перехопило дух. Трохи нижче готелю, розміщеного на пагорбі, знаходився майданчик зі статуєю Сильної Духом. Світло в лампі було приглушене, тому ніщо не заважало йому милуватися статуєю з білого мармуру в кільці факелів у високих залізних підставках. Він ліниво згадував, як не раз дивився з цього схилу на будівництво імператорського палацу. Цей вид був мало схожий на той. У нього було відчуття, ніби він закинутий у зовсім інше життя, якого він не знав, і яке тече по невідомих йому правилах. Іноді він задавався питанням, а чи не втратив він і справді розум.

Ніккі в своїй кімнаті на першому поверсі, ймовірно, не могла бачити статуї, але Кара, чия кімната була поруч, безсумнівно повинна була милуватися таким же видом. Його цікавило, чи звернула вона увагу на статую, і якщо все ж звернула, що думає про неї. Річард не міг уявити, що це означає — не пам'ятати Келен і того, що вона для нього означає. Він задавався питанням, чи відчувала Морд-Сіт, що живе якимось іншим життям… чи вона теж вважала, що він збожеволів.

Річард не міг зрозуміти того, що сталося, що змусило всіх забути про існування Келен. У нього жевріла надія, що люди в Алтур-Ранзі її пам'ятають, що та проклята магія торкнулася лише тих, хто перебував поблизу під час її зникнення. Тепер ця надія згасла. Незалежно від причини, проблема поширилася широко.

Річард сперся на умивальник, відкинув голову і на мить заплющив очі. Його шия і плечі боліли від перенесення важкої поклажі, поки вони пробиралися через густий ліс, який з часом починав здаватися йому нескінченним. Під час швидкого і важкого переходу навіть проста розмова вимагала великих зусиль. Він відчував полегшення від того, що далі не доведеться йти пішки. Коли він закрив очі, перед ним немов пробігли парадом ті нескінченні ліси, а його ноги немов все ще йшли і йшли.

Річард позіхнув, стягнув через голову перев'язь меча і поклав його на стілець біля умивальника, потім зняв сорочку і кинув на ліжко. У нього промайнула думка, що непогано б випрати дещо з одягу, але для цього він був надто змучений. Все, чого йому хотілося — вимитися, впасти в ліжко і спати…

Тримаючи в руці мильну мочалку, він знову підійшов до вікна. Нерухому тишу ночі порушував тільки звук цикад. Він дивився на статую і не міг відірвати погляду. У ній було стільки від Келен, що це завдавало біль. Він змушував себе не думати про те, які жахи загрожують їй, яка мука може її очікувати. Від неспокою йому було важко дихати. Щоб справитися з собою, він примусив себе згадати посмішку Келен, її зелені очі, її руки, що обіймають його, м'який стогін, з яким вона іноді цілувала його.

Він повинен знайти її.

Він опустив мочалку у воду, стиснув, спостерігаючи, як брудна вода стікає в мушлю і побачив, як тремтять його руки.

Він повинен знайти її.

У спробі відволіктися він пильно розглядав умивальник, прикрашений по краю візерунком з виноградних лоз. Малюнок був не зеленим, а синім, ймовірно, щоб гармоніювати з шпалерами в синю квіточку на стінах, блакитними квітами на простих фіранках і синім покривалом на ліжку. Іцхак проробив відмінну роботу — в його готелі панували тепло і затишок.

Вода в раковині, що нагадувала тихе лісове озеро, з незрозумілої причини раптово здригнулася.

Річард стояв нерухомо, втупившись на неї.

По поверхні води несподівано пройшли концентричні хвилі, наче встала дибки шерсть на спинці кішки.

А потім вся будівля здригнулося, ніби хтось величезний вдарив по ній. Одна з шибок тріснула, і тут же з протилежного боку будівлі долинув звук тріску дерева.

Річард присів, завмер з розширеними очима, не в силах зрозуміти, що викликало такий незбагненний звук.

Першою думкою було, що десь впала секвойя, але він не пам'ятав поблизу таких великих дерев.

Через секунду пролунав другий удар, ще голосніше, ще ближче. Будівля затряслася, почали руйнуватися дерев'яні частини. Він дивився на стелю, боячись, що та може рухнути.

Наступний удар знову струснув будівлю. Вона руйнувалося з таким звуком, ніби будинок кричить від болю, коли його ламає якась невідома сила.

Удар. Тріск. Голосніше, ближче.

Річард доторкнувся пальцями руки до підлоги, щоб зберегти рівновагу. Будівля тремтіло від важких поштовхів. Щось невідоме швидко наближалося.

Удар. Крах. Ще ближче.

Вечірній повітря наповнилося тріском дерева, виттям, лютими криками. Будівля захиталася. Вода в умивальнику хлюпалася через металевий край, прикрашений синіми виноградними лозами. Звуки тріскаючих балок і руйнування стін злилися в один безперервний рев.

Раптово ліва стіна, що розділяла їх з Карою кімнати, немов вибухнула. Піднялася хмара пилу. Шум стояв оглушливий.

Щось велике, чорне, розміром майже з кімнату, пройшло через стіну, ламаючи дранку, відкидаючи шматки штукатурки і уламки, підняті в повітря ударом.

Люта сила удару зірвала з петель двері, а у вікні розбилося не тільки скло, але і вилетіла рама.

Уламки понеслися по кімнаті. Один з них збив стілець, на якому лежав меч, інший врізався в далеку стіну. Його меч був десь поза досяжністю. Один з обломків сильно вдарив Річарда по нозі, так, що він упав на коліно.

Жива тьма швидко заповнювала руїни, приховуючи уламки і занурюючи їх у неймовірний кружляючий морок.

Крижаний жах заповнив кожну клітинку тіла Річарда.

Він бачив холодну хмару свого дихання, хрипів від зусиль, борючись зі своїми неслухняними ногами.

Темрява підступала немов смерть. Річард важко дихав, холодне повітря крижаними голками втикалося в легені. Ріжучий холод стиснув горло, заподіюючи нестерпний біль.

Річард розумів, що в цю хвилину життя від смерті відокремлює відстань не більше ширини леза бритви.

Зібравши всю силу до останньої краплі, він пірнув у вікно, ніби в ополонку. Бік, яким він стикнувся з темрявою, відчув такий холод, що це навіть обпалювало.

У повітрі, різко впавши з вікна в ніч, побоюючись падіння, Річард схопився лівою рукою за залишки рами. Він тримався з останніх сил. Вага тягнула його вниз, його гойднуло з боку в бік, пару раз він досить сильно вдарився об стіни. Вражений, він висів на одній руці, намагаючись віддихатися.

Вологе нічне повітря, в якому він опинився відразу після свого стрибка в вікно, ядуха, яку він зазнав у кімнаті, здавалося змовилися, щоб задушити його. Краєм ока він міг бачити статую в тріпотливому світлі факелів. З головою, відкинутою назад, з руками, стиснутими в кулаки, з вигнутою спиною, Сильна Духом гордо протистояла невидимій силі, яка старається підпорядкувати її. Її вигляд, її сила змусили Річарда нарешті прийти в себе. Він кашляв, вдихаючи свіже повітря, одночасно намагаючись ногами намацати хоч якусь опору. Не вдалося. Глянувши вниз він побачив, що земля була досить далеко.

Він відчував, що, можливо, пошкодив плече, але не насмілювався розтиснути руку. Він боявся, що при такому падінні може переламати ноги.

З вікна почувся крик, такий пронизливий, повний такого болю, що всі волоски на його тілі встали дибки. Цей звук був таким чорним, отруйним і жахаючим, що Річарду здалося, ніби завіса в підземний світ звалилася, і сам Володар прийшов у світ живих.

Люте виття в кімнаті над його головою ніби закручувалося, переходячи в пронизливий вереск. Це був звук повної ненависті до всього живого.

Річард глянув угору і майже готовий був розтиснути руку. Все ж падіння, вирішив він, було б краще, ніж зустріч з тим, що знаходилося в кімнаті і могло в будь-який момент напасти на нього через вікно.

Темне, безтілесне щось випливало з розбитого вікна, як видих абсолютного зла.

Хоча воно не мало форми, ніякого зовнішнього вигляду, у Річарда не залишилося сумнівів, що це не просто зло. Воно було уособленням самої смерті, і воно вийшло на полювання.

Коли чорнильна тінь ковзнула через вікно в ніч, вона раптово почала розпадатися на тисячі тріпотливих частин, які кинулися геть на всі боки, холодна пітьма розпадалася, танула в нічній темряві, змішувалася з чорними нічними тінями.

Річард висів на одній руці, задиханий, нездатний поворухнутись, кожну хвилину чекаючи, що тіні раптово з'єднаються знову, щоб розірвати його.

На схилі пагорба відновлювалася тиша. Тінь смерті, мабуть, стала частиною ночі. Цикади, до тих пір принишклі, знову завели свою пісню. Хвиля пронизливих звуків покотилася вдалину через вільний простір, в сторону статуї.

— Лорд Рал! — Кричав знизу хтось. — Тримайтеся!

Чоловік у капелюсі з вузькими полями, як у Іцхака, пробирався вздовж будівлі до дверей. Річард не думав, що зможе протриматися на одній руці, поки хтось не прийде йому на допомогу. Він стогнав від болю, але примудрився обернутися так, щоб і іншою рукою вхопитися за підвіконня, але його ноги розгойдувалися туди-сюди в лякаючій порожнечі. Наполовину зменшивши навантаження на поранену руку, він зміг трохи послабити біль.

Він почав потихеньку втягувати тіло через зруйноване вікно, коли почув, що в кімнату входять люди. Лампи не було, мабуть розбилася, тому розгледіти хоч щось було неможливо. Чоловіки пробиралися по щебеню, щ засипав підлогу, під їх черевиками тріщали шматки зруйнованої стіни і частини дерев'яних меблів. Потужні руки підхопили його і допомогли перевалитися через підвіконня. У чорній, як смола, кімнаті було важко орієнтуватися.

— Ви бачили? — Запитав Річард своїх рятівників, намагаючись перевести подих. — Ви бачили те, що вилетіло з вікна?

Хтось із чоловіків закашлявся від пилу, інші відповідали, що не бачили нічого.

— Ми чули шум, бачили як ламалися стіни і як розбилося вікно, — сказав один з них. — Я вже думав, що будинок завалиться.

З'явився хтось зі свічкою і запалив ліхтар. Помаранчеве світло вихопило приголомшуючу картину. Інший чоловік, а за ним третій простягали ліхтарі, які потрібно було запалити. У кімнаті був страшенний безлад: ліжко перевернуте, на півдорозі між ним і стіною валявся умивальник, підлога була вкрита горою щебеню, і над усім цим стовпом стояла курява.

При світлі Річард зміг краще розглянути отвір в стіні. Зламані дошки стирчали в бік його кімнати, показуючи напрям вторгнення. Це його зовсім не здивувало. Але от розмір отвору був гідний подиву. Він займав всю відстань від підлоги до стелі. Більше того, те, що колись було стіною, тепер лежало у вигляді уламків по всій підлозі. Довгі розколоті товсті дошки, скріплені між собою дранкою і шматками штукатурки. Він не міг уявити, щоб щось настільки велике, здатне завдати подібного удару, могло залишити приміщення через вікно.

Річард знайшов свій меч і витягнув його з-під уламків дощок. Він обережно притулив його до підвіконня, щоб у разі необхідності скористатися їм, хоча не був упевнений, що клинок зможе протистояти тому, що пройшло через стіну і розчинилося в ночі.

Всі кашляли від пилу, літаючого в повітрі. У світлі ліхтаря Річард бачив, що всі вони покриті товстим шаром пилу, це робило їх схожими на збіговисько примар. Він бачив, що теж був вимазаний білою штукатуркою. Єдина відмінність була в тому, що він ще був покритий безліччю кровоточачих порізів. На білому кров була помітніша. Він струсив частина штукатурки з рук, обличчя та волосся.

Хвилюючись про тих, хто міг бути поранений і завалений уламками, Річард взяв у найближчого чоловіка ліхтар і заходився пробиратися по купі щебеню. Він направив світло в темряву отвору. Вид відкрився вражаючий, хоча і не несподіваний, судячи з тих ударів, які він чув.

Отвори розташовувалися по прямій лінії крізь всю будівлю, всі вони були такими ж, як і в його кімнаті. Через круглий отвір останньої стіни Річард міг бачити далекі зірки.

Він обережно ступав по довгих поломаних шматках балок. Частина уламків осідала під його вагою, ноги з'їжджали назад, щоб просунутися, доводилося докладати чималих зусиль. Не рахуючи кашлю, чоловіки вели себе тихо, озиралися, оглядаючи вселяючі страх пошкодження, викликані чимось незрозумілим, чимось сильним, тим, що зникло в пітьмі.

Крізь клуби пилу Річард побачив Кару, яка стояла посеред кімнати і дивилася в тому ж напрямку, що і він, в бік отвору у зовнішній стіні. Вона стояла до нього спиною, ноги були розставлені в захисній стійці, ейдж міцно затиснутий в правому кулаці.

Ніккі у світлі полум'я, танцюючого над її піднятими пальцями, увірвалася в кімнату Річарда через розбиті двері.

— Річард! Ти в порядку?

Стоячи на купі уламків Річард потер ліве плече, поворушив рукою. — Здається так.

Ніккі сердито бурмотіла щось, обережно пробираючись по уламках.

— Є думки, що тут відбувається? — Запитав один з чоловіків.

— Не знаю, — відповів Річард. — Хто-небудь постраждав?

Всі озирнулися навколо і подивилися один на одного. Деякі припустили, що ніхто, всі, кого вони знали живі і здорові. Один з людей повідомив, що решта кімнат на верхньому поверсі були вільні.

— Кара? — Покликав Річард, нахиляючись до темного отвору. — Кара, з тобою все добре?

Кара не відповідала і не рухалася. Вона продовжувала стояти все в тій же позі.

З наростаючим занепокоєнням Річард почав дертися до неї, по шляху розкидаючи дошки і трощачи шматки штукатурки. Тримаючись однією рукою за стелю для рівноваги, він проліз через отвір в кімнату Кари, зруйновану точно так само, як і його власна. Тільки розбита була не одна стіна, а дві, та уламки зруйнованих стін частково знаходилися в кімнаті Річарда. Рама вікна також була вибита, але двері, хоч і погнуті ударом, все ще висіли там, де їм належить.

Кара стояла прямо посередині між бічними краями діри, але ближче до кімнати Річарда. Уламки утворили завали навколо неї. Здавалося, тільки її шкіряна одежа захистила її від летячих осколків.

— Кара? — Знову покликав Річард, пробираючись до неї по купі щебеню.

Кара нерухомо стояла в темній кімнаті, дивлячись удалину. Ніккі через отвір в стіні підіймалася на купі щебеню, вхопившись для підтримки за руку Річарда.

— Кара? — Вимовила Ніккі, тримаючи руку з вогнем прямо перед обличчям Кари.

Річард підняв ліхтар. Широко розкриті пильні очі Кари не бачили нічого. Сльози проклали вологі доріжки по її вкритому пилом обличчю. Вона все ще залишалася в захисній стійці, але тепер, коли він підійшов ближче, Річард відмітив, що вона вся тремтить.

Він доторкнувся до неї, але вражений відсмикнув руку назад.

Вона була холодна, як лід.

— Кара? Ти чуєш нас? — Ніккі торкнулася плеча Кари й відсахнулася з таким же подивом, як і Річард.

Кара не реагувала. Було схоже, що вона і справді заморожена. Ніккі піднесла вогонь зовсім близько до обличчя Морд-Сіт. Її шкіра виглядала світло-блакитною, але оскільки все навколо було покрито шаром білого пилу, Ніккі не могла сказати, дійсно це так чи ні.

Річард обійняв Кару за талію. Здавалося, його рука обвила брилу льоду. Першим його бажанням було відсмикнути руку, але він не дозволив собі цього. Він також зрозумів, що через пошкоджене плече не зможе підняти її сам.

Він озирнувся на обличчя, що заглядали через рваний отвір в стіні. — Хто мені допоможе?

Чоловіки стали пробиратися по купі уламків, піднімаючи нові хмари пилу. Коли принесли ліхтарі, Ніккі погасила магічне полум'я і наблизилася до Морд-Сіт. Чоловіки збилися в групу, спостерігаючи за чарівницею.

Зосереджено нахмурившись, вона стиснула долонями скроні Кари. І з криком відсахнулася назад. Річард простягнув руку і піймав її за лікоть, не даючи їй перекинутися вниз по купі щебеню.

— Добрі духи, — прошепотіла Ніккі, намагаючись віддихатися, немов від несподіваного болю.

— Що? — Запитав Річард. — Що з нею?

Чаклунка притиснула руки до серця, все ще ковтаючи повітря, намагаючись оправитися від несподіванки. — Вона ледь жива.

Підборіддям Річард вказав на двері. — Давайте заберемо її звідси.

Ніккі кивнула. — Вниз — в мою кімнату.

Річард без роздумів підняв Кару на руки. На щастя, поруч були люди, які поспішили допомогти, помітивши як він зморщився від болю.

— Творець, — вигукнув один з чоловіків, підтримуючи її ногу. — Вона холодна, як серце Володаря.

— Ходімо, — сказав Річард. — Допоможіть мені перенести її вниз.

Вони підняли її. Частини тіла Кари легко переміщалися, їх не можна було назвати в'ялими, хоча вона не могла навіть поворухнутися. Поки кілька людей допомагали Річарду перетягнути Кару через щебінь, один з них вибив двері і звільнив вихід. По вузьких сходах вони несли її вперед ногами. Річард тримав її плечі.

На нижній площадці сходів Ніккі показала їм свою кімнату і вказала на ліжко. Вони м'яко поклали Кару, але спочатку Ніккі поспішно зірвала з ліжка всі ковдри. Як тільки Кару поклали, Ніккі негайно вкрила її.

Сині очі Кари залишалися широко відкритими, здавалося вони пильно вдивляються в далеке ніщо. Іноді з куточка ока скочувалася сльоза, повільно прокладаючи доріжку на її щоці. Її підборіддя, плечі і руки тремтіли.

Річард розтиснув пальці Кари, змушуючи випустити ейдж, який вона все ще стискала мертвою хваткою. Вираз її очей не змінився. Він терпів болісну біль від її ейджа, поки не забрав його з її руки і не випустив, дозволивши йому висіти на ланцюжку навколо її зап'ястя.

— Чому б вам всім не почекати зовні? — Тихо сказала Ніккі. — Дай мені подивитися, чим я можу допомогти.

Чоловіки попрямували до виходу, кажучи, що повернуться на свої місця і продовжать патрулювання, а хтось залишався поблизу на випадок, якщо знадобиться допомога.

— Якщо це щось повернеться, — сказав їм Річард, — не пробуйте зупинити його. Покличте мене.

Один з чоловіків в замішанні підняв голову. — Що повернеться, лорд Рал? Що ми повинні шукати?

— Не знаю. Все, що я зміг побачити, це величезна тінь, що зруйнувала стіну і вийшла з вікна.

Людина подивилася вбік. — Якщо воно проробило таку дірку в стіні, як же воно пролізло в це маленьке вікно?

— Я не знаю, — зізнався Річард. — Гадаю, я просто не міг розглянути його гарненько.

Чоловік знову підняв очі, ніби міг бачити руйнування на верхньому поверсі. — Ми будемо тримати очі відкритими. Ви скоро в цьому переконаєтеся.

Тут Річард згадав, що залишив меч у своїй кімнаті нагорі. Без своєї зброї він почував себе незатишно. Він подумав, що варто піти забрати меч, але не хотів залишати Кару.

Після того, як пішов останній чоловік, Ніккі сіла поклавши руку Карі на лоб. Річард опустився на коліна поруч з нею.

— Як ти думаєш, що трапилося? — Запитав він.

Рука Ніккі завмерла. — Поняття не маю.

— Але ти можеш допомогти їй? Можеш щось зробити?

Ніккі довго роздумувала, перш ніж відповісти. — Не впевнена. Але зроблю все, що зможу.

Річард взяв Кару за тремтячу холодну руку. — Як ти думаєш, чи не закрити їй очі. Вона навіть не моргає.

Ніккі кивнула. — Можливо, варто. Я думаю, це через пил у неї течуть сльози.

По одному Ніккі обережно закрила Карі очі. Річард відчув полегшення тепер, коли не бачив очей, що дивилися в нікуди.

Ніккі знову поклала руку Карі на лоб. Її інша рука лежала на її грудях. Поки Ніккі тримала зап'ясті, кісточку і проводила рукою під задньою частиною шиї Кари, Річард відійшов до раковини і повернувся з вологим рушником. Він ретельно вимив обличчя Кари й вичистив частинки пилу і штукатурки з її волосся. Через вологу тканину він відчував крижаний холод її плоті.

Річард не міг зрозуміти, як вона могла бути такою холодною, коли навколо так тепло і волого. Він пам'ятав той крижаний холод, коли в його кімнату ввійшла ця чорна тінь, і своє відчуття моторошного холоду від контакту з цим створінням, коли він відбіг від нього і стрибнув з вікна.

— Хіба в тебе немає ніяких думок на рахунок того, що сталося з нею? — Знову запитав Річард.

Ніккі неуважно похитала головою, в цей момент вона зосереджено стискала пальцями скроні Кари.

— Можливо в тебе є хоч якась ідея, що собою представляло те, що проникло через стіни?

Ніккі повернулась, вдивляючись у нього. — Що?

— Я запитав, чи є у тебе припущення, що це було? Те, що зруйнувало стіни?

Ніккі виглядала розсердженою його питаннями. — Річард, вийди і почекай зовні. Будь ласка.

— Але я не хочу залишати її. Хочу бути поруч.

Ніккі м'яко взяла його за зап'ястя і прибрала його руку від Кари. — Ти заважаєш. Будь ласка, Річард, дозволь мені спокійно зайнятися нею. Краще, якщо ти не будеш дихати мені в потилицю.

Річард відчув себе ніяково. — Гаразд, якщо це допоможе Карі…

— Так — вимовила вона, повертаючись до жінки, що лежала на ліжку.

Ще коротку мить він спостерігав. Ніккі проводячи рукою уздовж хребта Кари, була повністю поглинена дослідженням.

— Іди геть, — пробурмотіла чаклунка.

— Те, що проникло в наші кімнати, було дуже холодним.

Ніккі озирнулася через плече. — Холодним?

Річард кивнув. — Настільки, що я бачив власне дихання. Мені здається, холодніше бути просто не може.

Ніккі трохи обдумала його слова, перш ніж повернутися до Кари. — Дякую за інформацію. Як тільки зможу, я вийду повідомити як справи. Обіцяю.

Річард відчував свою безпорадність. Мить він стояв у дверях, спостерігаючи за майже непомітними рухами неглибокого дихання Кари. Світло лампи освітило водоспад світлого волосся, коли вона нахилилася до Морд-Сіт, намагаючись зрозуміти, що ж сталося.

Річарда охопило жахливе відчуття, що він вже знає, що ж сталося з Карою. Він боявся, що вона безпосередньо стикнулася зі смертю.

17

Знайшовши в купі щебеню свій мішок, Річард струсив з нього пилюку, дістав і надягнув сорочку. А ще він надів перев'язь з мечем.

Хоча він і не знав, що завдало таких руйнувань, але припускав, що швидше за все воно полювало на нього. Він поняття не мав, чи допоможе меч у боротьбі проти цього, але його присутність все ж дозволяла відчувати себе трохи більш впевнено.

Нічне повітря було все ще теплим. Хтось із людей, побачивши, що він виходить з дверей, підійшов ближче.

— Як пані Кара?

— Поки незрозуміло. Принаймні вона жива — це вже добре.

Чоловік кивнув.

Річард впізнав його капелюх. — Це вас я бачив, коли висів на вікні?

— Правильно.

— Вам вдалося розглянути те, що напало на нас?

— Боюся, що ні. Я почув крики, побачив, що ви висите на одній руці. Я тоді ще подумав, що ви можете впасти. Ось і все.

— Ви бачили, як чорна тінь виходила з вікна?

Людина заклав руки за спину і задумався. — Ну… можливо я і помітив щось. Навіть не тінь, швидше за все — тінь тіні. Мене більше цікавило, як встигнути до вас на допомогу, поки ви не впали.

Подякувавши своєму рятівникові, Річард деякий час йшов, не розуміючи куди. Він зовсім розгубився, його думки були такими ж важкими й темними, як ця задушлива ніч. В голові панував сумбур з уривків думок і бажань. Він відчував себе абсолютно безпорадним.

Волога темрява затягла зірки і приглушила світло місяця, але міські вогні, що відбивалися від туманної пелени, давали досить світла, щоб розгледіти дорогу до підніжжя пагорба. Неможливість допомогти Карі змусила його гостро відчути свою марність. Скільки разів Кара незмінно виявлялася поруч, щоб допомогти йому. Але ось зараз вона зіткнулася в чомусь, що виявилося вище її сил.

Деякий час Річард стояв на схилі пагорба, з висоти пильно дивлячись на Сильну Духом. Це Віктор придумав і зробив підставки для факелів, що оточують статую. Келен, зачарована ідеєю, гаряче його підтримала. День за днем вона проводила в задушливій кузні, спостерігаючи як з розпеченого до білого заліза мистецтво коваля створює красу. У такі дні Віктор не хмурився. Посміюючись над її наївним інтересом, він показував їй, як потрібно працювати з металом, щоб досягти задуманого.

Річард ще згадував мимовільний страх Келен, коли вона бачила свою душу, відтворену в білому мармурі і височіючу над містом. Він пам'ятав той день, коли маленька статуетка з горіхового дерева нарешті повернулася до своєї власниці і як вона пригорнула її до грудей. Як вона милувалася її лініями, її погляд ковзав по плавних вигинах сукні. Річард ніколи не забуде, як у той день сяяли її очі, спрямовані на нього.

Те, що ніхто не вірить, коли він говорить про Келен, змушувало його відчувати себе абсолютно самотнім. Перш йому ніколи не доводилося опинятися в ситуації, коли люди, віддані йому, щиро за нього переживаючі, тим не менш не вірили його словам, приймаючи їх за якусь гру уяви. Це було лякаюче-безпорадне почуття — відчувати, що оточуючі приймають його за людину, яка повністю втратила зв'язок з реальністю.

Але все ж це не так лякало, як турбота про Келен, незнання того, що з нею трапилося.

Він просто не уявляв, що робити, щоб знайти її. Він лише розумів, що йому потрібна допомога. Він не знав, до кого звернутися, та й чи є хтось, хто зможе допомогти. Але в одному він був твердо впевнений — він не заспокоїться, поки не отримає таку допомогу.

Постоявши ще трохи, Річард повернувся до готелю. Джаміля вже прибирала пил та шматки штукатурки на нижній площадці сходів.

Вона спостерегла, як він входить. — Ви повинні заплатити за все.

— Про що це ти?

Ручкою мітли вона вказала наверх. — За всі руйнування. Я бачила, що там діється. Ви повинні заплатити за ремонт.

Річард був спантеличений. — Але це зробив не я.

— Це — ваша вина.

— Моя вина? Я був у своїй кімнаті. Не я зруйнував все це, і не знаю, чому це відбулося.

— Ви і та жінка були єдиними мешканцями у верхніх кімнатах. Коли ви їх зайняли, кімнати були в порядку. Тепер вони зруйновані. Їх ремонт обійдеться дуже дорого. Не я зробила це, чому тоді я повинна ремонтувати їх за свій рахунок? Кімнати зруйновані з вашої вини, тому ви повинні врахувати ще й втрату оплати за ці кімнати, поки їх будуть ремонтувати.

Вона зажадала оплати, навіть не поцікавившись станом Кари, без єдиного слова жалю про те, що з нею трапилося.

— Я скажу Іцхаку, щоб вирахував потрібну суму з того, що він мені винен. — Річард пильно дивився на жінку. — А тепер, якщо дозволите…

Тильною стороною руки він відсунув її, проходячи в темний хол. Вона ображено глянула, повертаючись до свого заняття. Не знаючи, куди подітися, він повільно крокував взад-вперед по холу. Джаміля вже закінчила прибирати перший поверх і зайнялася іншими справами, а він все продовжував ходити з кутка в куток.

Нарешті, він сів, притулившись спиною до стіни поряд з дверима в кімнату Ніккі. Він не знав, що робити, куди піти. Він хотів бачити Кару.

Опустивши підборіддя на кисть руки, упершись ліктем у коліно, він обдумував те, що сказала Джаміля.

У чомусь вона права. Це щось приходило за ним. Всього цього не сталося б, якби там не було його. Якби ще хтось був поранений або убитий, насправді винен був би він, Річард. Він винен у тому, що накликав небезпеку на інших. Якби не він, Кара не постраждала б.

Не можна звинувачувати постраждалих, зупинив він себе. Винен Джеган і ті, хто працює на нього. Це Джеган наказав створити звіра, який полює за Річардом. Кара всього лише опинилася у нього на шляху, вона намагалася захистити його від того, що створили Джеган і Сестри Тьми.

А ще люди Віктора, вбиті кілька днів тому… Річард не міг не відчувати жахливу тяжкість провини за їхню загибель.

І все ж те, що зруйнувало готель, не завдало йому шкоди. Воно зникло не закінчивши свою зловісну роботу, і Річард не розумів чому так вийшло. І чому воно увійшло таким несподіваним шляхом — руйнуючи стіни? Зрештою, воно ж вийшло через вікно, то що заважало йому таким же чином проникнути в будівлю? Що б це не було, воно прямувало прямо в його кімнату. Але якби воно увійшло в вікно, воно могло б перемогти його ще до того, як він би зрозумів, що відбувається. Те, що вбило людей Віктора вело себе зовсім по-іншому. Адже Кара не була розірвана на шматки, хоча теж серйозно постраждала.

Він почав сумніватися, що це була істота, яка погубила загін Віктора. А що, якщо Джеган створив не одну істоту, а більше? Що, якщо Сестри Тьми породили цілу армію створінь, щоб полювати на нього? Питання кружляли в голові, але розум не був здатний дати відповіді на жодне з них.

Річард підскочив, коли Ніккі торкнула його плече, і тоді зрозумів, що, мабуть, заснув.

— Що? — Запитав він, протираючи очі. — Котра година? Скільки…

— Минуло кілька годин, — втомлено відповіла Ніккі тихим голосом. — Зараз північ.

Повний надії, Річард піднявся на ноги. — Як Кара зараз? Ти її вилікувала?

Здавалося, Ніккі дивилася на нього цілу вічність. Нескінченно дивлячись в очі Ніккі, Річард відчував, що його серце стукає десь у горлі.

— Річард, — нарешті мовила вона настільки м'яко і співчутливо, що його подих завмер. — Кара не може…

Річард заплющив очі, щоб переконати себе, що неправильно зрозумів слова Ніккі.

— Я не зрозумів, — він відкашлявся. — Що ти хочеш сказати?

Ніккі м'яко взяла його за руку. — Я думаю, ти повинен побачити її, поки вона ще з нами. Річард схопив її за плечі. — Про що ти говориш?

— Річард… — Ніккі пильно дивилася в підлогу. — Кара не може… Вона вмирає. Вона не… Річард спробував відсунутися від чаклунки, але його спина вперлася в стіну. — Чому? Що з нею відбувається?

— Я точно не знаю. Її торкнулося щось, що… що наповнило її смертю. Я не знаю, як тобі пояснити, тому що я дійсно не знаю від чого вона вмирає. Я лише знаю, що це руйнує її тіло і з кожною миттю вона все далі відходить від нас.

— Але Кара сильна. Вона буде боротися. Вона повинна.

Ніккі струснула головою. — Ні, Річард, не буде. Не хочу давати тобі ніякої надії. Вона вмирає. Думаю, вона навіть, можливо, бажає смерті.

Річард відступив від стіни. — Що? Це божевілля. У неї немає причин бажати смерті.

— Тобі легко говорити, Річард. Ти не можеш знати, через що вона пройшла. Ти не можеш знати причин цього. Можливо вона занадто сильно страждає. Можливо вона не може більше виносити цю біль, і тільки хоче, щоб усе швидше закінчилося.

— Не заради себе. Кара зробить все, щоб залишитися в живих і захищати мене.

Ніккі облизнула пересохлі губи, поки він втішаюче обіймав її.

Ступнувши до дверей він озирнувся на чарівницю. — Ніккі, ти можеш її врятувати. Ти знаєш, як це зробити.

— Краще б тобі побачити її перш ніж…

— Ти повинна щось зробити. Повинна.

Ніккі обхопила себе руками. Її очі, наповнені сльозами дивилися в нікуди.

— Присягаюся тобі, Річард, я перепробувала все, що тільки могла придумати. Нічого не допомогло. Смерть вже забрала її душу, вона так далеко, що я не можу до неї добратися. Вона дихає, але й тільки. Її серце слабшає і майже зупинилося. Все її тіло немов припиняє жити, вона ніби вислизає. Я навіть не впевнена, що вона все ще жива, в тому сенсі, як ми це розуміємо. Її тут утримує лише тоненька нитка, але ця нитка не протримається довго.

— Але не можна ж… — Він не міг підібрати слів, щоб висловити горе, навалившись на нього.

— Річард, прошу тебе, — прошепотіла Ніккі, — піди до неї, ти повинен побачити її, перш ніж вона піде назавжди. Поки у тебе ще є така можливість. Якщо не встигнеш, ти все життя будеш ненавидіти себе.

Коли Ніккі вела його в кімнату, Річард немов заціпенів. Цього не може бути. Тільки не це. Це ж Кара. Вона немов сонце, вона не може померти. Вона була… Вона — його друг. Вона не може померти.

18

Слабке світло двох ламп не могло як слід освітити похмуру кімнату. Та, що поменше, стояла в кутку стола, ніби зіщулившись у присутності смерті. Друга, відкидаючи неясні тіні, стояла на нічному столику, поруч був приготований стакан і вологий рушник. Кара була укрита парчевим покривалом з розкішною золотою бахромою. Її руки безвольно лежали поверх ковдри, один з кутів якого, звісившись до підлоги, потрапив у невелику калюжку біля ліжка.

Кара не була схожа на себе. Вона виглядала як труп. Навіть в золотистому світлі лампи її обличчя було попелястого кольору. Вона дихала так тихо, що Річард було вирішив, що вона вже не дихає зовсім.

Він і сам насилу міг дихнути. Він відчував, як тремтять коліна. У горлі стояв клубок, який, здавалося, ось-ось задушить його. Він готовий був на колінах благати її прокинутися.

Ніккі нахилилася ближче до м'якого і зворушливого лиця Кари й доторкнулася до її шиї. Річард звернув увагу, що моторошне тремтіння нарешті залишила Кару. Могло здатися, що це — зміна на краще, але це було лише поверхневе поліпшення.

— Вона… Що…

Ніккі озирнулася через плече. — Вона ще дихає, але, боюся, все повільніше.

Річард ледь міг вимовляти слова пересохлим ротом. — А ти знаєш, що у Кари є коханий?

— Коханий? Насправді?

Річард кивнув. — Усі вважають, що Морд-Сіт не вміють любити, але це не так. Вони теж люблять. Кара закохана в солдата. Генерал Мейфферт, Бенджамін, теж її любить.

— Ти його знаєш?

— Так. Він — хороша людина. Річард втупився на біляву косу, що спадала з плеча Кари на покривало. — Я дуже давно його не бачив. Він командує армією Д'хари.

Всім своїм виглядом Ніккі висловлювала недовіру.

— І Кара сама зізналася, що любить цю людину?

Річард струснув головою і втупився на красиве і таке знайоме обличчя. Тепер воно було змарнілим і блідим. Це було лише примарне відображення вигляду колишньої Кари.

— Ні. Мені розповіла Келен. У той рік, що вони провели з армією Д'хари, вони дуже зблизилися. Поки ти тримала мене тут, в Алтур-Ранзі.

Ніккі почала поправляти ковдру Кари старанно відводячи погляд. Річард присунувся ближче і Ніккі прибрала стілець, який заважав йому. Він відчував себе так, немов перебував поза власним тілом, спостерігаючи з боку за подіями в кімнаті. Бачив, як опускався на коліна, як узяв Кару за холодну руку, як притиснув її до своєї щоки.

— Милосердні духи, не робіть цього, — шепотів він. — Будь ласка, — додав він зі здавленим схлипом. — Не забирайте її.

Він подивився поверх Ніккі. — Вона мріяла померти як Морд-Сіт — в бою, не в ліжку.

Ніккі трохи посміхнулася. — Її бажання здійснилося.

Слова, що прозвучали так, немов Кара вже померла, вразили його, як удар. Він не міг дозволити цьому статися, як не міг дозволити Келен канути в прірву небуття без сліду. Він цього не допустить.

Він провів рукою по крижаному лицю Кари. Відчуття було таким, ніби він доторкнувся до мертвого тіла. Річард сковтнув сльози.

— Ніккі, ти володієш магією. Ти врятувала мене, коли я був на межі смерті. Ти змогла знайти вихід з безнадійного становища, знайшла рішення, яке не кожному прийшло б в голову. Можливо, крім тебе ніхто не зміг би мене врятувати. Невже ж ти нічого не зможеш зробити для Кари?

Ніккі зісковзнула зі стільця, опускаючись на коліна поруч з ним. Вона взяла його руку і піднесла до губ, тримаючи її так, немов вимолювали його прощення. Тильною стороною руки він відчував її сльози.

— Мені дуже шкода, Річард, але це неможливо. Ти ж знаєш, я зробила б все, що тільки можливо, щоб врятувати її, але я не можу. Це вище моїх здібностей. Для кожного з нас настає час померти. Зараз прийшов час Кари, і я не можу змінити цього.

Річард прикрив очі, щоб не бачити картини смерті. У кімнаті, освітленій лише слабким світлом двох маленьких ламп, ліжко з лежачої на ній Карою здавалася плотиком, несучи її в чекаючу темряву.

Він кивнув. — Будь ласка, Ніккі, ти можеш залишити мене з нею наодинці? Я хочу бути один, коли настане її час… Ти тут ні при чому. Просто я вважаю, що в цю годину вона і я повинні бути одні.

— Я розумію, Річард. — Ніккі встала і провела пальцями по його спині. Потім доторкнулася до плеча, немов боячись піти і розірвати цей контакт з життям. — Я буду поблизу, якщо раптом буду потрібна тобі, — сказала вона, і її живий дотик перервався.

Двері за нею м'яко зачинилися, залишаючи кімнату занурену в тишу. Зовні долинали крики цикад, незважаючи на закрите вікно і запнуті важкі штори.

Він більше не міг стримувати сльози. Поклавши голову на груди Кари, він заплакав, стискаючи її мляву руку.

— Кара, мені так шкода. Це — моя вина. Воно прийшло не за тобою, а за мною. Кара, як же це боляче. Будь ласка, Кара, не залишай мене. Ти так мені потрібна.

Кара була єдиною, хто слідував за ним тільки тому, що вірила в нього. Нехай вона і погодилась з Ніккі, що він вигадав Келен, але все ж довіряла йому. Вона ніколи не суперечила йому. Останнім часом ця віра була всім, що підтримувало його, допомагало зосередитися на тому, що він повинен зробити. Навіть у хвилини, коли він сам втрачав впевненість у собі. Як важко було протистояти всьому світу, коли всі думали, що він марить. Як важко робити щось, коли ніхто в тебе не вірить. Але Кара довіряла йому навіть коли не вірила в існування Келен. У цьому її почутті було щось унікальне, що відрізнялося від ставлення до нього Ніккі або тієї поваги, яку виявляв Віктор.

Взявши в долоні обличчя Кари, він поцілував її чоло.

Він сподівався, що вона не страждає. Він сподівався, що це буде мирний кінець життя, яка ніколи не була мирною.

Вона була блідою, її подих — майже непомітним.

Її тіло було холодним, як смерть.

Прийшовши в лють від того, що їй так холодно, Річард відкинув убік покривало і обійняв її, сподіваючись, що зможе її зігріти.

— Візьми моє тепло, — шепотів він їй у вухо. — Візьми все, що тобі потрібно. Будь ласка, Кара, візьми моє тепло.

Так, лежачи і обіймаючи її, Річард опускався в туман агонії. Він знав, як страждала ця жінка. Він уявляв, якою було її життя, адже і сам він зазнав дещо з тих мук, яким вона була піддана за наказом його батька, Даркена Рала. Частина того болю і безнадійності дісталися і на його частку. Можливо, він міг поспівчувати їй більше, ніж хто-небудь ще. Він знав, як це — жити в світі безумства і болю, тому що і сам побував там. Він дуже хотів з тьми і жаху повернути її назад.

— Бери моє тепло, Кара. Воно — твоє.

Він відкрився їй, відкрив свою необхідність в ній, відкрив себе тому потоку енергії, якого вона потребувала.

Він з силою стискав її в обіймах і плакав у неї на плечі. Йому здавалося, що якщо він буде обіймати її досить сильно, вона не зможе вислизнути в смерть.

Тримаючи її в обіймах, Річард відчував, що вона ще жива, і що він не винесе, якщо все закінчиться. Він жалкував, що Ніккі не змогла зробити більше того, що робила. Якщо хтось і заслуговував зцілення, то це була Кара. Він ніколи нічого так не хотів, як у цей момент хотів зцілити Кару.

Всього себе, всю свою душу Річард вклав у досягнення цієї мети.

Він вкладав всього себе в співчуття цій жінці, яка дала йому так багато. Щоб слідувати його наказам, вона не раз ризикувала життям. І не раз ризикувала життям, відкрито кидаючи виклик його наказам. Вона готова була, не роздумуючи, слідувати за ним куди завгодно. Незліченну кількість разів між смертю і життям Келен і його власним Кара залишалася єдиною перешкодою. Вона заслужила життя у всій його реальності. Він не хотів нічого, тільки б вона знову була здорова. Він весь був лише одне це бажання. Не залишилося жодних перепон для його потреби зробити так, щоб Кара залишилася серед живих.

У цьому відчайдушному бажанні він свідомо почав шукати іскру життя в потоці її страждання. Його думки доторкнулися до її розуму, наповненого пекучим болем. Напружено тримаючи її в обіймах, він плакав від випробовуваного нею болю.

Зціпивши зуби, затримавши подих, він почав забирати її біль собі. Він намагався забрати її всю. Він навіть не намагався захиститись від того натиску болю, що раптово наповнив його. Він відчував все, що відчувала вона. Він виніс все, що вистраждала вона. Її плечем він затиснув свій відкритий рот, щоб приглушити крики від хвилі болю, що проходила через нього.

Вони були в темряві й порожнечі, повної безнадії… на пустельні місці.

Він струсив її страждання, знімаючи частину її тягаря. Вона напружилася, не бажаючи передавати йому свій біль. Особливо йому. Але в такому стані вона була занадто слабка, і йому вдавалося забирати болю все більше і більше.

Піднімаючись все вище і відкриваючи все нові пласти її страждання, він відчув крижану присутність смерті.

Крижана тьма заподіювала фізичну біль, таку, з якою йому ще не доводилося зустрічатися ніколи. Це вселяло моторошний, нелюдський жах. Його вражала сила цього впливу. Це щось володіло такою потужністю, якій йому ще жодного разу не доводилося протистояти. А Кара була наповнена тією крижаною темрявою. Він був вражений стражданням, яке ділив з нею, жахом, в який вони падали разом. Його свідомість змішувалося з важким болем, але ця жахлива і здавалося безнадійна боротьба тільки підтримувала в ньому бажання продовжувати її.

Річарда захлеснуло потоком безвихідного страждання, який поглинув його. Здавалося, більше він винести не зможе, але він виніс і це і ще багато більше. Він хотів передати їй свою силу, своє живе тепло. Але щоб цього домогтися, спочатку він повинен був відтягти на себе цю темну отруту, що наповнювала її і віддати їй свою силу.

Час втратило своє значення. Біль була втіленням нескінченності.

— Скоро прийде смерть, запропонує забрати тебе… захоче забрати тебе, — шепотів він їй на вухо. — Не приймай її пропозиції, Кара. Живи. Не приймай смерті.

«Я хочу померти».

Ця думка прийшла, поступово проявляючись на поверхні болісної порожнечі. Вона потрясла і вжахнуло його. Що, якщо вона не зможе винести його спроб утримати її в світі живих. Що якщо цього не перенесе він сам? Що, якщо він просить у неї більше, ніж вона в змозі дати?.. більше, ніж він має право просити?

— Кара, — шепотів він їй —… ти потрібна мені, щоб жити. Будь ласка, ти потрібна мені щоб жити.

«Не можу».

— Кара, ти не одна. Я тут, я з тобою. Тримайся. Заради мене, тримайся, дозволь мені допомогти тобі.

«Будь ласка, дозвольте мені піти. Дайте мені померти. Я прошу вас, якщо ви любите мене — відпустіть… дозвольте мені померти».

Вона почала віддалятися. Він сильніше обняв її, знову став забирати її біль. Його душа волала в муці, коли вона чинила опір.

— Кара, будь ласка, — він задихався, біль потоком текла через нього, — дозволь мені допомогти. Будь ласка, не покидай мене.

«Я не хочу жити. Я підвела вас. Я повинна була захистити вас, коли Ніккі прийшла за вами. Тепер я знаю — ви змусили мене побачити це. Я готова померти заради вас, але я не виконала свого обов'язку, порушила свою клятву. Я не маю права жити. Я не гідна бути вашим захисником. Будь ласка, відпустіть мене».

Річард був приголомшений, відчувши її тугу і відчай, але ще більше це його налякало.

Разом з болем він став забирати і це теж, із зусиллям витягаючи це переконання з душі Кари, незважаючи на її спроби перешкодити йому, втекти від нього.

— Кара, я люблю тебе. Будь ласка, не покидай мене. Ти потрібна мені.

Він намагався забрати в себе якомога більше її болю. Він переламав її опір і все ж зумів цього добитися. Вона вже не могла зупинити його. Він зняв попелястий покрив смерті, що давив на неї. Річард міцно тримав її в обіймах, відкриваючи їй своє серце, свою душу, свою потребу в ній.

Вона несамовито кричала. Він осягав її жахливу самотність.

— Я з тобою, Кара. Ти не одна.

Річард заспокоював її, щосили намагаючись винести приголомшуючу муку того зла, яке доторкнулося до неї. Це була не просто біль, це був вбиваючий її холодний жах, і тепер та ж холодна порожнеча повільно заповнювала його, і в той же самий час її страждання заважало зціляючим силам проникнути в неї.

Раптово він відчув себе так, немов він намагався врятувати потопаючу людину, але тепер вони обидва були захоплені диким потоком і обидва тонули у чорних водах смерті.

Якщо він хоче отримати шанс на порятунок — і якщо вона хоче — перш за все, необхідно полегшити її страждання. Всю їх тяжкість повинен витримати він. Він брав і брав біль, вітаючи її, використовуючи всю свою силу.

Коли він відчув, що зібрав всю біль, усі страждання всередині себе, він змушений був з усіх сил чіплятися за власне життя, одночасно віддаючись потоку власної зцілюючої сили. Річарда ніколи не вчили, як керувати цією силою, він міг тільки підкорятися їй, тільки дозволити теплому потоку заповнювати її.

«Я не хочу жити. Я підвела вас. Будь ласка, дозвольте мені померти».

— Чому? Чому ти хочеш залишити мене?

«Тільки так я можу служити вам. Бо тоді ви можете знайти кого-небудь, хто не підведе».

— Кара, це не так Це неможливо. Це не потрібно. — Річард боровся з болем, примушуючи себе говорити. — Ти зовсім не підводила мене. Ти повинна мені вірити. Ти повинна вірити в мене. Це саме те, що мені потрібно найбільше — щоб ти була зі мною, щоб вірила в мене. Мені потрібна не твоя служба. Мені потрібна ти. Ти потрібна мені, щоб жити. Твоя служба у тому, щоб робити моє життя доцільним.

Він боровся з усіх сил, щоб втриматись — щоб разом із собою утримати і Кару — але темрява всередині нього здавалася безмежною. Весь його захист була зруйнований, він відчував, ніби занурюється в рідку порожнечу, обертаючись, опускається вниз, в ту крижану тінь, яка прийшла за ним, руйнуючи стіни. Він бачив те ж, що бачила вона, той же жах стискав йому серце, жах того, що обрушилося на неї.

Це й було основною причиною її страждань. Це мерзенне щось, це втілення смерті, що прагнуло до нього дістатися, обрушилося прямо на неї. Це не було розладом свідомості, що переходить у небуття. Це було вічним кошмаром, який прийшов, щоб забрати живого зі світу живих. Ця темна смерть обрушилася на неї, самотню і беззахисну, цей жорстокий збирач душ, що прийшов, щоб знищити її, і поки вона кричала, забрати її життя.

Опинившись на шляху цього щось, вона прийняла на себе його смертельний дотик.

Він зрозумів, що Кара вважала себе винною в тому, що не змогла захистити його від Ніккі, тому вирішила померти, щоб довести вірність своїй клятві. Її безумство все ще жило в ній.

Вона вважала, що смерть буде її спокутою і тому відмовлялася боротися з смертельною загрозою.

Вона хотіла померти заради нього, довівши вірність своїй присязі.

А раз вже це щось проникло через стіни її кімнати, Кара спробувала вкрасти силу прямо у самої смерті.

Річард відчував, що смертельний дотик огортає його всепоглинаючим болем. Він було настільки холодним, що почало замерзати навіть його серце.

Енергія життя почала вислизати від нього так, як вже вислизнула від неї.

Він загубився в руйнівній муці цього дотику смерті.

19

Річард відчував себе так, ніби потрапив під лід, в смертельну пастку чорної, як вороняче крило, покритої льодом річки. Він був на межі паніки.

Він був виснажений, сил в запасі не залишилося.

Перед ним виразно замаячила можливість провалу його зусиль. Коли він повністю усвідомив, що це буде означати, він зібрав залишок сили і знову почав відчайдушно пробиватися до далекого світла свідомості. Навіть при тому, що йому вже вдалося досягти дечого, він все ж був занадто глибоко занурений в темну порожнечу, і вибиратися було неймовірно важко. Він щосили намагався вибратися нагору, до світла, але ніяк не міг пробитися туди.

Він пробував раз за разом, все більше збільшуючи зусилля, але був занадто далеко, щоб вирватися звідти. Вперше він відчув спокусу здатися, припинити боротьбу… він справді тепер розглядав таку можливість, так само, як нещодавно це робила вона.

Смертельні ікла повної невдачі були все ближче.

Жах від того, що може означати така поразка, надав йому неймовірну силу, об'єднав воєдино силу його волі і відчайдушне бажання вибратися, повернутися у світ живих.

Він насилу розплющив очі.

Біль була всеосяжною. Він відчував запаморочення, був абсолютно розбитий від зіткнення з таким злом. Від сили цього зла його била дрож. Після такого насильства над собою він побоювався, що кожен удар його серця може виявитися останнім. Його немов оточив огидний сморід гниючих трупів, роблячи неможливим навіть самий короткий вдих, те, що йому було так необхідно.

Він досяг душі Кари, він відчував, що це чуже зло ховалося там, тягнуло з неї життя, тягло в темну нескінченність смерті. Цей виснажливий жах не був порівнянний ні з чим, що він відчував до цього. Це було відчуття душі на порозі похмурої прірви у вічність.

Це посміхався неймовірний жах, який чекав його приходу.

Він думав, що вже торкався до крижаного лиця самої смерті, але тепер він зрозумів, що помилявся. Він з огидою зрозумів, що це була не смерть, це було щось інше.

Смерть була всього лише частиною цього.

Смерть була неживою. Але не Це.

Він витратив так багато сил, що в цей момент не був упевнений, що їх вистачить, щоб вистояти, щоб вижити, щоб жити. Боліли всі кістки. Хворіла сама сутність його тіла. Він не міг зупинити тремтіння. Страждання було не просто фізичним болем, воно просочилося в його душу, торкнулося кожного боку його існування.

Тиха кімната повільно почала з'являтися навколо нього. Лампи все ще стримували завісу темряви. За важкими шторами цикади продовжували співати свою пісню життя.

Лежачи на ліжку, все ще тримаючи Кару в своїх обіймах, Ричард нарешті зробив такий бажаний вдих. Глибоко дихаючи він відчував аромат її волосся, запах теплої шкіри, вологою на вигині шиї. Біль почала відступати.

Він відчув руки Кари, що охоплюють його. Її пухнасте м'яке волосся пестило його щоку.

— Кара — пошепки покликав він.

Вона потягнулася і ніжно провела рукою по його потилиці. — Ш-ш-ш… — заспокійливо шепнула вона йому на вухо. — Все в порядку.

Його проблеми знайшли зміст.

Він був розгублений від того, що все ще обіймає Кару, яка відповідає йому тим же, від раптового усвідомлення наскільки тісні ці обійми. Він відчував, що вона притискається до нього всім тілом. Але нічого не могло зробити їх ближче, ніж те, що вони розділили в темній безодні, коли разом протистояли тому злу, яке намагалося забрати її.

Він облизав злиплі губи і відчув на них солоні сльози.

— Кара…

Вона кивнула, — Ш-ш-ш… — знову тихо прошепотіла вона. — Все в порядку. Я з вами. Я не залишу вас.

Він трохи відсунувся, щоб бачити її очі. Вони були синіми і ясними, і такими глибокими, як ніколи раніше. Вона розглядала його обличчя з турботою і розумінням.

У цей момент він бачив у її очах, що це була тільки Кара. Він бачив, що її душа звільнилася від звання Морд-Сіт. Це була жінка на ім'я Кара, людина, і більше нічого.

Такою, як вона відкрилася йому в цю мить, він не бачив її ніколи раніше. Це було вражаюче і прекрасно.

— Ви винятковий чоловік, Річард Рал.

Її слова, м'який подих на його щоці проганяли біль геть по частинах, так само, як і її руки, її погляд, відчуття її живого тепла.

Але навіть зараз, біль, яку він забрав у неї, все ще струменіла крізь нього, все ще прагнула зіштовхнути його назад в темряву і смерть. Десь за гранню розуму він все ще боровся з нею, використовуючи всю свою любов до життя, як підтримку використовуючи радість від того, що Кара вижила.

— Я — чарівник, — прошепотів він у відповідь.

Пильно дивлячись в його очі, вона захоплено похитала головою.

— Ніколи не було лорда Рала, подібного вам. І готова присягнутися, ніколи не буде.

Обхопивши його шию руками, вона притягнула до себе його голову і поцілувала в щоку. — Спасибі, лорд Рал, що повернули мене. Спасибі, що врятували мене. Ви змусили мене знову зрозуміти, що я повинна жити. Адже це я — ваш захисник, а вийшло так, що ви ризикували, щоб врятувати мене.

Вона дивилася в його очі, і в її погляді було спокійне задоволення. Цей погляд не мав нічого спільного з пильним поглядом Морд-Сіт, який немов проникає в саму глибину душі людини. Це було почуттям, народженим його потребою в ній, її цінністю для нього. Це була любов у самому чистому її розумінні.

Він розумів, що після того, що вони разом перенесли, будь-яка скромність безглузда. І знав, що в цьому була вся Кара — щира, безстрашна і безсоромна.

— Ніколи не було лорда Рала, подібного вам.

— Кара, ти не уявляєш, який я радий, що ти знову зі мною.

Обома руками вона взяла його голову і поцілувала в лоб. — Але я пам'ятаю. Правда. Я знаю все, що ви зробили для мене цієї ночі. Мені добре відомо, як ви хотіли повернути мене, і що ви зробили для мене. — Вона обвила руками його шию і міцно обійняла. — Мені ніколи не було настільки страшно. Навіть в той перший раз…

Він пальцями прикрив її губи, щоб не дати виголосити те, що могло б порушити її теперішній стан, повернути в сині очі звичайну броню Морд-Сіт. Він добре знав, що вона збиралася сказати. Йому теж було знайоме це безумство.

— Спасибі, лорд Рал, — здивовано прошепотіла вона, коли він прибрав пальці. — Спасибі й за те, що не дали мені сказати того, що я збиралася. — Її брови злегка нахмурилися, коли тінь спогадів про колишню муку пробігла по її обличчю. — Саме тому ніколи раніше не було такого лорда Рала, як ви. Вони створювали Морд-Сіт. Вони всі приносили біль. Ви припинили це.

Річард не міг вимовити ні слова — в горлі стояв не клубок — ціла брила. Він просто посміхався їй і гладив по світлому волоссю. Він був настільки щасливий повернути її назад, що не міг висловити цього в словах.

Пильно оглядаючи кімнату, він намагався зрозуміти, скільки минуло часу.

— Не знаю, як довго ви лікували мене, — сказала вона, зауваживши, як він розглядає фіранки в пошуках ознак світанку. — Але після всього ви були так змучені, що немов провалилися в сон. Я не могла вас розбудити… І я не хотіла будити вас. — Її руки обіймали його шию, блаженно усміхаючись, вона пильно дивилася на нього, немов не мала наміру рухатися ніколи. — Я була настільки слабка, що теж заснула.

— Кара, ми повинні їхати.

— Що це означає?

Річард піднявся. Необхідність діяти невідкладно постала перед ним занадто ясно, так, що аж голова розболілася.

— Щоб врятувати тебе я використовував магію.

Вона задоволено кивнула, настільки незвично реагуючи на згадку про магію. Ця магія показала їй наскільки дивне життя.

Але одразу ж зрозуміла, чому він це сказав. Вона рвучко сіла, але змушена була спертися на руку, щоб зберегти рівновагу.

Річард піднявся на ще тремтячих ногах. І тільки тоді зрозумів, що так і не знімав свого меча. Він був радий відчувати його під рукою. — Якщо звір Джегана десь неподалік, він, ймовірно, вже відчув, що я використовував свій дар. Не знаю, де він може бути, але не хотів би я лежати тут і чекати, коли він прийде.

— Ви праві, лорд Рал. Одного разу і для мене цілком достатньо.

Він подав їй руку, допомагаючи встати. На мить вона напружилася, балансуючи в напруженій позі, потім взяла себе в руки і розслабилася. Він був вражений, побачивши її одягнену в червону шкіру. Після того, як він був так близько до неї, в якомусь сенсі всередині неї, цей одяг здавався чимось чужим.

Незбагненно, але навколо Кари вже знову утворилася непроникна аура Морд-Сіт.

Вона посміхнулася. Впевненість цієї посмішки надихала його, на серці ставало легко. — «Все добре, — немов говорила вона. — Я повернулася і я з вами».

В синіх очах з'явився сталевий відтінок. Кара і справді повернулася повністю.

Річард кивнув.

— Я теж. Тепер, коли я прокинувся, я відчув себе краще. Він показав на її мішок. — Беремо речі — і в дорогу.

20

Ніккі стояла на схилі пагорба і, схрестивши на грудях руки, пильно розглядала білу мармурову статую, освітлену смолоскипами. Жителі Алтур-Ранга вважали, що ця благородна постать, цей символ їх свободи ніколи не повинен залишатися в темряві. Вони стежили, щоб Сильна Духом завжди була освітлена.

Більшу частину ночі Ніккі повільно крокувала по похмурому холу готелю, пригнічено розмірковуючи про життя, яка завершується там, за дверима. Вона випробувала все, що знала, щоби допомогти Карі, але безуспішно.

Ніккі не була близько знайома з Карою, але вона добре знала Річарда. Ймовірно, вона знала його краще, ніж хто-небудь ще, за винятком, мабуть, Зедда, його дідуся. Це не були історії з його дитинства, вона знала Річарда — дорослу людину. Вона пізнала глибину його душі. Можна сказати, що нікого з живучих вона не знала краще.

Вона розуміла глибину його горя. Під час її безуспішних спроб врятувати Кару, дар Ніккі мимоволі вловив відгомони її страждання. Це розбивало їй серце, вона всією душею хотіла допомогти Річарду перенести цю втрату. Вона зробила б усе на світі, аби вберегти його від цього.

Не раз вона поривалася увійти і заспокоїти горе Річарда, або, принаймні спробувати полегшити його, розділити його самотність. Проте двері не відчинялися.

Це її спантеличило, але вона відчувала, що всередині тільки двоє. Вона відчувала горе, що заповнювало кімнату, і залишила спроби відкрити або вибити двері. Не в силах більше чути, як Річард розмовляє з Карою, Ніккі вийшла назовні і через чорну прірву ночі непомітно підійшла до статуї, яку він створив.

Втім, Ніккі воліла б зайнятися іншими справами, ніж пильно розглядати величне творіння Річарда.

Буває так, що смерть когось близького змушує побачити світ новими очима, змушує повернутися до основних життєвих цінностей, найважливіших у житті кожної людини. Вона задавалася питанням, що станеться з Річардом, коли Кара помре. Чи поверне це його назад до дійсності? Чи залишить він, нарешті, свою гонитву за примарами і повернеться до людей, які мріють звільнитися від влади Імперського Ордена?

Почулися кроки. Хтось покликав її по імені. Ніккі обернулася.

Це був Річард. Він рухався в нічній темряві і його супроводжував ще хтось. Серце Ніккі обірвалося. Це могло означати тільки те, що страждання Кари закінчилися.

Річард підійшов ближче, і Ніккі побачила його супутника.

— О, добрі духи. Річард, — прошепотіла вона, її очі широко розкрилися. — Що ти зробив?

У тьмяному світлі віддалених факелів Кара виглядала живою і абсолютно здоровою.

— Лорд Рал вилікував мене, — повідомила вона буденним тоном, наче це було незначною послугою, яка заслуговує на увагу не більше, ніж, якби він приніс їй склянку води.

Ніккі очманіло дивилася на них.

— Як? — От і все, що вона змогла вимовити.

Річард виглядав втомленим, наче після битви. Вона майже очікувала побачити на ньому сліди крові.

— Я не міг винести, що буду поруч і не спробую допомогти, — пояснив він. — Вважаю, необхідність була досить сильна, так що я зміг дещо зробити, щоб вилікувати її.

Раптово вона ясно зрозуміла, чому не змогла відкрити двері. Він дійсно бився, і в якомусь сенсі сліди крові на ньому були. Тільки їх міг бачити не кожен.

Ніккі нахилилася до нього.

— Ти використав дар. — Це було не питання, це було звинувачення. Тим не менш, він відповів на її запитання.

— Вважаю, так.

— Гадаю… — Ніккі тут же пошкодувала, що не змогла приховати іронію, що прозвучала в її словах. — Я перепробувала все, що могла і знала. Жодна моя спроба не увінчалася успіхом — я так і не змогла зцілити її. А що зробив ти? І як ти зумів торкнутися свого Хань?

Річард соромливо знизав плечима. — Я точно не знаю… Я обійняв її і відчув, що вона вмирає. Я відчував, як вона вислизає все далі і далі. Дозволивши своєму я спуститися туди, де вона перебувала, я просто намагався допомогти їй. Як тільки мені вдалося об'єднатися з її душею, я забрав собі її біль, щоб вона могла взяти у мене мою силу і життєве тепло, яке я їй запропонував.

Ніккі була знайома з цим складним магічним процесом, але була приголомшена, почувши його пояснення, та ще з використанням подібної термінології. Це прозвучало так, ніби вона, запитавши, як він зробив цю статую, у відповідь почула щось на кшталт «просто прибрав шматки каменю, які вважав зайвими». Його пояснення було абсолютно точним і в той же час неймовірно безглуздим і наївним.

— Ти забрав собі те, що вбивало її?

— Ось саме.

Ніккі стиснула скроні кінчиками пальців. Навіть вона, зі своїми можливостями, з її магічною силою, не кажучи вже про досвід і отримані знання, не зважилася б зробити подібне. Вона змушена була зробити над собою зусилля, щоб трохи заспокоїти биття серця.

— Ти хоч трохи усвідомлював небезпеку такої спроби?

Здавалося, Річарду стало злегка не по собі від тону, яким було задане питання.

— Але це була єдина можливість. — Просто додав він.

— Єдина можливість… — здивовано повторила вона, не в силах повірити своїм вухам. — Ти хоч уявляєш, скільки сили потрібно, щоб скоїти таке переміщення душ? А щоб повернутися звідти? А наскільки небезпечно перебувати там?

Він засунув руки в кишені, наче дитина, яку лають за витівку.

— Я тільки знаю, що це був єдиний спосіб повернути Кару.

— І він домігся свого, — вимовила Кара, не стільки для того, щоб підкреслити цей факт, скільки намагаючись захистити його від її нападок. — Лорд Рал повернув мене.

Ніккі втупилася на Морд-Сіт.

— Річард пішов за тобою в світ мертвих… якщо не далі.

Кара перевела очі на Річарда.

— Ви зробили це? — Ніккі повільно кивнула.

— Твій дух був вже на шляху в царство тьми. Ти була вже поза можливостями мого дару — ось чому я не змогла вилікувати тебе.

— Так, але лорду Ралу це вдалося.

— Вдалося. — Ніккі простягла руку і пальцями взяла Кару за підборіддя. — Сподіваюся, поки ти жива, ти ніколи не забудеш, що ця людина зробила для тебе. Дуже сумніваюся, що ще хтось з живучих на землі здатний на таке.

— Він здатний. — Кара послала Ніккі безтурботну посмішку. — Лорд Рал жити без мене не може, і знає це.

Річард відвернувся, щоб приховати посмішку.

Ніккі ледве могла повірити в таку легковажність. І це відразу після її, їх, неймовірного, воістину чарівного порятунку. Вона повільно вдихнула, намагаючись узяти під контроль свій голос, щоб у них не склалося помилкового враження, ніби вона сердита на нього за зцілення Кари.

— Ти використав дар, Річард. Звір Джегана десь поруч, а ти користуєшся своїм даром.

— Це було необхідно. Інакше ми б втратили її.

Річарду все здавалося простим і зрозумілим. У всякому разі, він намагався не виглядати таким же самовдоволеним, як Кара. Ніккі вперлася кулаки у боки і нахилилася до нього.

— Ти не розумієш, що ти наробив? Ти знову скористався даром. Я попереджала, що ти не повинен цього робити. Звір десь недалеко, і ти тільки що показав йому напрямок.

— А ти думала, я дозволю Карі померти?

— Так! Вона присягнулася захищати тебе навіть ціною свого життя. Це — її робота. Її обов'язок — захищати тебе, а не допомагати Звіру виявити тебе. Ми легко могли втратити тебе під час цього твого відвідування світу мертвих. Я не кажу вже про ту загрозу, яку ти тільки що пробудив. Ти ризикував всім, що ти значиш для народу Д'хари, поставив під загрозу все наше діло, і лише для того, щоб врятувати одну-єдину людину. Ти повинен був дозволити їй відійти. Рятуючи її, ти закликав смерть до вас обох, тому що Звір тепер в змозі знайти тебе. Те, що сталося вчора, станеться знову, тільки на цей раз порятунку не буде. Ти тільки що врятував життя Кари, але це невигідна угода — ціна її життя — це твоє власне життя.

Ще продовжуючи говорити, Ніккі вже бачила, що її слова не досягли своєї мети — в його очах все яскравіше розгорявся гнів, тоді як очі Кари заповнила тривога, близька до паніки. Річард поклав руку Карі на шию і заспокійливо стиснув, ніби допомагаючи відкинути це припущення.

— Це ще не остаточно, Ніккі, — він так зціпив зуби, що вони заскрипіли. — Така можливість існує, але це не факт. Крім того, я не збираюся дозволити комусь, хто мені дорогий, померти лише для того, щоб я міг відчувати себе в трохи більшій безпеці. На мене вже і так полюють. Смерть Кари не змінить цього.

Ніккі опустила руки. Він ніколи не захоче чути аргументів на користь смерті людини, яка хоч щось значить для нього.

Ніккі не могла уявити, як можна йому пояснити, що за сили він використав, яку серйозну небезпеку на себе накликав. Як сказати йому все це, домогтися, щоб він зрозумів, не ризикуючи накликати на себе його гнів? Вона не знала.

Ніккі поклала руку йому на плече.

— Я не звинувачую тебе, Річард. Можливо, на твоєму місці я б зробила те ж саме. Коли-небудь, коли ми зможемо дозволити собі таку розкіш, ми спокійно обговоримо це. Коли буде така можливість, я б хотіла детально дізнатися про все, що ти зробив. Можливо, я зможу допомогти тобі навчитися краще керувати своїми здібностями. По крайній мірі, я можу спробувати навчити тебе робити те, що ти робиш неусвідомлено, менш небезпечним способом.

Річард вдячно кивнув. Але вона не зрозуміла, дякував він їй за пропозицію або за більш м'який тон.

По очах Кари й Річарда Ніккі бачила, як зблизив їх цей спільний досвід. Коли ж вона усвідомила, що він скоро поїде, радість бачити Кару живою миттєво зів'яла.

— Крім того, — сказав Річард, дивлячись у темряву, — ми навіть не знаємо, має все це ставлення до того, що сталося в лісі, чи ні.

— Звичайно, має. — Сказала Ніккі.

Він знову направив на неї пильний погляд. — Звідки ти знаєш? Там, у лісі щось розірвало наш загін на шматки. Напад в лісі і тут були різними. Ми ж навіть не знаємо напевно, що ці напади здійснив Звір, створений за наказом Джегана.

— Про що ти кажеш? Чим же ще це може бути? Це повинно бути тією зброєю, яку наказав створити Джеган.

— Я й не стверджую, що це не так — це цілком можливо. Але дещо з цього не має відношення до мене.

— Що, наприклад?

Річард пальцями скуйовдив волосся. — Те, що напало в лісі на наш загін, не напало на мене, хоча я був зовсім недалеко. Тут це щось не зробило з Карою того, що зробило з загоном у лісі. Якби це було одне і те ж, воно легко порвало б Кару і мене на шматки. Так чому ж воно не зробило цього, коли була така можливість?

— Можливо тому, що я спробувала перехопити його магію, — припустила Кара. — Може, воно пройшло повз мене, тому що відчуло загрозу, а можливо, я досить ослабила його.

Річард похитав головою. — Ти не була ніякою загрозою. Це пройшло прямо крізь тебе, і цього контакту було достатньо, щоб виключити твоє втручання. А потім воно пішло за мною і проломило стіну, але коли досягло моєї кімнати, воно не втекло — воно просто зникло.

Ніккі різко насторожилася — вона ще не чула всю історію повністю.

— Ти був у кімнаті, а воно просто зникло?

— Не зовсім. Я вискочив з вікна, втікаючи від нього, коли воно проникло через стіну в мою кімнату. Я бачив щось темне, схоже на рухому тінь, а потім воно немов розчинилося в нічній темряві.

Ніккі смикала кінчик пояса, обдумуючи те, що він розповів. Вона пробувала об'єднати почуте з тим, що вже знала, але не бачила жодних збігів. Нічого, зі зробленого Звіром, здавалося, не мало сенсу — якщо це дійсно був Звір. Річард був правий — все це було абсолютно позбавлене логіки.

— Можливо, воно тебе не помітило, — бурмотіла вона про себе, намагаючись вирішити загадку.

Реакція Річарда була скептичною. — Ти хочеш сказати, що воно виявило мене вночі в готелі, зруйнувало кілька стін, добираючись до мене, але варто було мені вискочити у вікно, воно тут же розгубилося і віддало перевагу втечі?

Мить Ніккі розглядала його. — Обидва напади мають щось спільне. У них неймовірна руйнівна сила — дерева були зламані, немов прутики, а стіни — ніби вони з картону.

З нещасним виглядом Річард зітхнув. — Це правда.

— Хотіла б я знати, — додала Ніккі, складаючи руки, — чому воно не вбило Кару?

Його очі блиснули, і вона зрозуміла, що він знає більше, ніж розповів. Ніккі підняла голову, розглядаючи його, і чекала.

— Коли я був у свідомості Кари, крім болю там було дещо ще, — тихим голосом промовив він. — Я думаю, що це — повідомлення, залишене для мене. Повідомлення, що воно йде за мною, що воно знайде мене і зробить мою смерть недосяжною для мене розкішшю.

Пильний погляд Ніккі ковзнув по Карі.

— Я не хотіла, щоб він приходив за мною в царство темряви, я не просила його, не кликала. — Морд-Сіт стиснула руки. — Але не стану брехати і казати, що воліла б бути мертвою.

Ніккі не могла не усміхнутися такому простодушному визнанню. — Кара, я рада, що ти не померла. Правда. Чи варто було слідувати за людиною, яка легко може дозволити другу вмерти, не намагаючись з усіх сил врятувати його?

Холодний погляд Кари, звернений на Ніккі, знову повернувся до Ричарда.

— Мені все ж незрозуміло, чому воно не вбило Кару. Зрештою, воно могло передати своє повідомлення, коли торкнулося тебе. Я не сумніваюся, що ця загроза реальна, і у Звіра була можливість захопити тебе прямо тоді і змусити страждати. Але такий спосіб передати повідомлення не має сенсу. До того ж навіщо звірові приходити, щоб відразу зникнути?

Обдумуючи все сказане, Річард тарабанив по руків'ї меча.

— Хороші питання, Ніккі. Тільки в мене немає хороших відповідей.

Тримаючись пальцями лівої руки за руків'я меча, він придивився в темряву ніби в пошуках загрози.

— Думаю, що мені і Карі пора в дорогу. Враховуючи те, що сталося з загоном Віктора, я боюся, що воно може прийти за мною сюди.

Не хотів би я, щоб воно влаштувало криваве безумство тут, у місті. Я не хочу, щоб жителі були вбиті або поранені даремно. Неважливо, що воно таке — Звір, якого створили Сестри Тьми за наказом Джегана або щось ще, чого ми не знаємо. Думаю, у мене буде більше шансів вижити, якщо я буду рухатися, ніж сидіти і чекати, поки прийде мій кат.

— Не думаю, що це логічно. — Сказала Ніккі.

— Тим не менше, я в будь-якому випадку повинен їхати. І для різноманітності, нехай це буде раніше, ніж пізніше. — Він закинув свій мішок повище на спину. — Мені потрібно знайти Віктора та Іцхака.

Ніккі слухняно рушила слідом.

— Після нападу я ходила побачити їх. Вони обидва там, позаду стайні. Іцхак приготував коней, як ти просив. Люди допомогли зібрати для тебе припаси. — Вона взяла його за руку. — Там ще родичі тих, хто був з Віктором і загинув у лісі. Вони хотіли б поговорити з тобою.

Річард кивнув з глибоким зітханням. — Сподіваюся, я зможу хоч трохи втішити їх. В моїй душі горе теж ще свіже. — Швидким жестом він стиснув плече Кари. — Але я зміг розсіяти своє.

Річард зручніше прилаштував на плечі лук, ступив уперед і через мить розчинився в темряві.

21

Кара рушила слідом за Річардом, але Ніккі спіймала Морд-Сіт за руку, щоб поговорити так, щоб не чув Річард.

— Як ти, Кара? Насправді?

Кара твердо зустріла прямий пильний погляд Ніккі. — Трохи втомилася, але тепер все добре. Лорд Рал зробив все просто чудово.

Ніккі задоволено кивнула. — Кара, можу я задати особисте питання?

— Але я не обіцяю, що відповім на нього.

— У тебе є коханий по імені Бенджамін Майфферт?

Навіть у нічній темряві Ніккі побачила, що обличчя Кари стало таким же червоним, як її шкіряний одяг. — Хто розповів тобі про це?

— Ти хочеш сказати, це таємниця? Про це ніхто не знає?

— Ну… не зовсім так… — Кара зам'ялася. — Я хочу сказати… Ти ж змушуєш мене говорити те, чого я не збиралася.

— Я не прошу тебе говорити того, що ти не бажаєш. Я всього лише запитала про Бенджаміна Майфферта.

Кара зрушила брови. — Хто сказав тобі про це?

— Річард, — вигнула брову Ніккі. — Так це правда?

Кара напружено стиснула губи. Відвівши очі від Ніккі, вона вдивлялася в сліпу темряву. — Так.

— І ти розповідала Річарду, що закохана в цього солдата?

— З розуму зійшла? Я ніколи б не стала розповідати про це Лорду Ралу. Звідки він міг дізнатися?

Ніккі з хвилину слухала спів цикад, роздивляючись Морд-Сіт.

— Річард сказав, що йому про це говорила Келен.

Рот Кари здивовано розкрився. Потім вона торкнулася пальцями чола, щоб зібратися з думками.

— З глузду з'їхати… Напевно я випадково проговорилася. Можливо… не пам'ятаю… Важко пам'ятати все, що я могла розповісти йому. Думаю, я дійсно згадала щось одного разу, коли ми базікали про подібні речі. Тоді я і могла сказати йому про Бенджаміна. Дивно, я-то думала, що відсунула особисті почуття на задній план… Потрібно вчитися тримати рот на замку.

— Ти можеш говорити Річарду про все на світі. У світі в тебе немає кращого друга, ніж він. І тобі не треба боятися, що я теж щось знаю про тебе. Він розповів мені про це, коли відчував нестерпне горе. Він хотів, щоб я зрозуміла, що ти не просто Морд-Сіт, що в тебе є своє особисте життя. Він хотів, щоб я бачила в тобі хорошу людину. Він говорив про це з великою повагою. Я не стану ні з ким обговорювати твої почуття, Кара. У мене твої секрети в повній безпеці.

Кара в роздумі потеребила кінець коси. — Здається, я ніколи не дивилася на це з такої точки зору, я маю на увазі, що він виявив повагу до мене, розповівши це тобі. Це так… мило.

— Любов — це коли все своє життя поділяєш з іншою людиною. Коли любиш когось, завжди вважаєш, що саме він — самий чудовий чоловік на світі. Це є твоє найглибше визнання цінності цієї людини, а ця людина є відображення того, що ти найбільш цінуєш в житті. Істинна любов — це найбільша цінність, яку тільки може дати життя. Тобі не потрібно соромитися цього почуття, якщо ти справді любиш цього свого Бенджаміна.

З хвилину Кара обмірковувала її слова. — Я не соромлюсь цього, я — Морд-Сіт. — Її плечі трохи розслабилися. — Але я не впевнена, чи любов це. Я не знаю, що думати про все це. Можливо, це — всього лише перші кроки на шляху до любові. Мені складно говорити про такі речі. Я не звикла, що когось цікавить те, що я думаю або відчуваю.

Ніккі кивнула і повільно пішла через нічний морок. — Більшу частину життя я теж не розуміла, що таке любов. Іноді Джегану подобалося думати, що він любить мене.

— Серйозно? Джеган? Любить тебе?

— Насправді ні, він тільки думає, що це так. Вже тоді я знала, що це не було коханням, навіть коли не могла зрозуміти, чому я так вважаю. Він висловлював своє ставлення всіма способами — від ненависті до бажання. Він зневажає і оголошує порочним все, що в житті є хорошого, тому ніколи не зможе відчути справжню любов. Можливо, він в змозі розрізнити це — як слабкий аромат чогось загадкового і недосяжного, але ніколи не зможе цього отримати.

— Він уявив, що може одержати любов, коли брав мене силою, утримуючи за волосся. Можливо, своє скотиняче задоволення він і вважав любов'ю. Він вважав, що я повинна бути настільки вдячна йому за такі сильні почуття, звернені на мене, що повинна забути про все інше. Він вважав, що раз насильство є вираженням його любові, я повинна приймати його як велику честь.

— Йому б сподобався Даркен Рал, — пробурмотіла Кара. — Вони б чудово порозумілися. — Вона глянула, спантеличена раптовою думкою. — Але ж ти — чаклунка. Чому не використовувала свою силу, щоб знищити негідника?

Ніккі глибоко зітхнула. Як можна кількома словами пояснити ціле життя, отруєне ідеологією?

— Не думаю, що прийде день, коли у мене не буде бажання знищити цього мерзотника. Але оскільки я виховувалася, як і він за законами Братства Ордена, то звикла думати, що чесноти можна досягти тільки шляхом самопожертви. Основа їх вчення в тому, що всі зобов'язані задовольняти потреби інших, правда, прикриті гучними гаслами про суспільне благо, користі для людства чи покірності Творцеві.

За законами Ордену, кожен повинен присвятити себе не тому, що вважаєш кращим для себе, а служінню тим, кому гірше, ніж іншим. І зовсім не тому, що вони цього заслуговували, а лише тому, що не хотіли нічого робити. А раз цього вимагає Орден, значить це — єдиний спосіб заслужити перебування в світлі Творця і вічне блаженство в загробному житті. Таким чином, доброчесність потрапляла в рабство до гидоти. Але вся ця красива балаканина прикриває страшну правду — це не що інше, як неприхована жадібність до незаслуженого.

— Мирські потреби Джегана зосередилися в нього між ніг. Я давала йому те, в чому він потребував — була тією жертвою, яка задовольняла його потреби. Тим більше що він — вождь, який несе язичницькому світу світло вчення Ордена.

— Коли Джеган бив мене так, що я майже втрачала свідомість, а потім кидав на ліжко, щоб оволодіти мною, я вважала, що заслужила таке відношення. Це було не тільки правильно, це був мій моральний обов'язок. Я почала вважати, що стала злою тільки для того, щоб ненавидіти свою недосконалісь.

А якщо вже я вважала, що стала злою за такою особистої причини, то вирішила, що заслуговую всю цю біль, що ці страждання — покарання за мій егоїзм. Я не могла вбити людину, яка викладала мені вчення Братства Ордена, і яка на цій підставі була вище мене. Як могла я завдати шкоди тому, кому зобов'язана була служити? Як могла я заперечувати проти того, що зі мною робили, якщо заслуговувала набагато більшого покарання? Я сама завела себе в нескінченну пастку брехливого вчення про суспільне благо.

Якийсь час вони йшли мовчки, страшні спогади проносилися в голові Ніккі.

— Що змінилося? — Нарешті запитала Кара.

— Річард, — м'яко промовила Ніккі. Вона була рада, що навколо темно. Вона трималася прямо, незважаючи на сльози. — Вчення Ордена можна прийняти лише відмовившись від людяності. Річард показав мені, що ніхто не може пред'являти права на моє життя, ні повністю, ні частково. Він довів, що моє життя належить тільки мені.

Кара дивилася на неї з симпатією і розумінням.

— Все це дуже нагадує правила Морд-Сіт, встановлені Даркеном Ралом. Життя в Д'харі було дуже схоже на те, що веде Імперський Орден. Річард не просто знищив Даркена Рала, він створив нову Д'хару. Для нас він зробив те ж, що і для тебе — він повернув нам наші життя.

— Підозрюю, що лорд Рал зміг зрозуміти нас, тому що одного разу він побував на нашому місці.

Ніккі не була впевнена, що правильно зрозуміла Кару. — На нашому місці?

— Він був бранцем Морд-Сіт. Її звали Денна. У той час нашим обов'язком було мучити до смерті ворогів Даркена Рала. Денна була кращою з кращих. Дарка Рал особисто вибрав її, щоб захопити Річарда і відповідати за його навчання. Даркен Рал довго полював на нього, тому що Річард знав щось важливе про скриньки Одена. А ця інформація була дуже потрібна Даркену Ралу. Робота Денни полягала в тому, щоб Річард охоче відповів на будь-яке питання, яке би не задав Даркен Рал.

Кара сповільнила крок і Ніккі помітила в її очах сльози. Вона взяла ейдж і катала його пальцями. Ніккі знала про Денну дещо, але зараз зрозуміла, що найкраще помовчати і просто слухати — деякі речі люди розповідають більше собі, ніж іншим. Ймовірно, після перебування так близько від смерті, для Кари настав саме такий момент.

— Я теж була там, — ледь чутно сказала Кара, не зводячи погляду з ейджа. — Він мене не пам'ятає, Денна тортурами довела його майже до божевілля. Я бачила його там, у Народному Палаці, я бачила частину того, що вона робила з ним… того, що ми всі з ним робили.

Дихання Ніккі перервалося. Вона з острахом глянула на Кару. — Що ви всі… Ти хочеш сказати…

— Морд-Сіт завжди робили так — обмінювалися полоненими. Це ще важче, ніж виносити тортури тільки від однієї людини. Так бранці перебували в більшому страху, адже страх — невід'ємна частина тортур. Перше, чого навчають Морд-Сіт, це вселяти страх іншим. А невідомість робить будь-яку біль сильнішою. В основному, Денна дозволяла навчати Річарда своїй подрузі Констанції, але іноді дозволяла займатися ним і іншим.

Кара стояла нерухомо, втупившись на ейдж незрячим поглядом. — Це було після того, як він потрапив в Народний Палац. Річард цього не пам'ятає. Я не думаю, що в той час він міг згадати навіть власне ім'я — Денна тримала його в стані марення. Від того, що вона з ним робила він був на межі божевілля… І я провела з ним один день. Цього Ніккі не знала. Вона застигла, боячись вимовити хоч слово. Вона поняття не мала, що тут можна сказати.

— Денна взяла Річарда за чоловка, — сказала Кара. — Не думаю, що вона розуміла любов інакше, ніж Джеган або Даркен Рал. Тим не менш, вона відчула глибоку і справжню любов до Річарда. Я бачила, як вона змінювалася. Вона змогла оцінити його, як людину. Вона відчувала щиру пристрасть до нього. Вона полюбила його настільки, що дозволила йому вбити себе, щоб він зміг звільнитися.

— Але поки Денна мучила його, я не раз бачила, як він висів там, безпорадний, весь в крові, і благав вбити його. — По щоці Кари скотилася сльоза. — Милостиві духи, я теж змушувала його благати про смерть, як інші.

Раптово Кара усвідомила те, що тільки що вимовила вголос. Паніка затопила її очі. — Прошу тебе, не кажи йому нічого. Це було так давно — все кінчено, тепер все змінилося. Я не хочу, щоб він знав… що я теж… — Сльози потекли по її обличчю. — Прошу тебе…

Ніккі обома руками взяла руку Кари. — Звичайно, я нічого не скажу. Я розумію, що ти відчуваєш, адже я теж чинила йому зло, тільки набагато довше, ніж хто-небудь ще. Ти вже сказала, що все скінчилося. — Ніккі глибоко зітхнула. — Гадаю, ми втрьох тепер трохи знаємо про те, що таке любов… І що не є нею.

Кара кивнула, дякуючи не тільки за допомогу, але й оцінюючи щирість Ніккі.

— Потрібно наздогнати лорда Рала.

Ніккі жестом вказала у бік стайні. — Річард говорить з родичами загиблих із загону Віктора. — Вона легенько постукала себе по лобі. — Я відчуваю його за допомогою мого дару. — Вона потягнулася і витерла сльози зі щік Кари. — У нас є час привести в порядок наші обличччя, перш ніж підемо туди.

Коли вони повільно рушили в бік стайні, Кара запитала.

— Ніккі, можна тебе запитати… про щось особисте?

Воістину, це була ніч несподіванок.

— Звичайно.

— Ну… — насупилася Кара, підбираючи слова. — Коли лорд Рал прийшов щоб зцілити мене, він був так близько.

— Тобто?

— Я хочу сказати, що він лежав зі мною в ліжку, обіймав мене, захищаючи і зігріваючи. — Вона потерла руку, немов від спогаду знову замерзла. — Мені було так холодно, — вона скоса швидко глянула на Ніккі, — І мені здається, ну, в загальному, я теж обіймала його.

Ніккі підняла брову. — І що?

— І коли його розум з'єднався з моїм, увійшов до мене… Якщо ти скажеш йому хоч щось, я вб'ю тебе. Клянуся.

Ніккі посміхнулася і кивнула погоджуючись.

— Ми обидві турбуємося про нього. Думаю, якщо ти говориш мені все це, то тільки тому, що піклуєшся про нього.

— Вірно. — Кара знову потерла руки і продовжувала. — Коли він прийшов, щоб повернути мене, чи що там ще, він був у мені, в сенсі, в моєму розумі. Це теж була свого роду близькість.

— Одного разу лорд Рал вже лікував мене. Тоді я теж була серйозно поранена, але все було по-іншому. Деякі з відчуттів були схожі, було те ж почуття його щирої доброти і турботи, але все ж не так. Тоді він зціляв фізичну рану. — Кара нахилилася ближче, прагнучи краще передати свої думки. — На цей раз зло було в мені, отруювало мене, позбавляло бажання жити.

Вона випросталася, засмучена тим, що не знає, як краще все пояснити.

— Я знаю, що ти хочеш сказати, — допомогла їй Ніккі. — На цей раз зв'язок між вами був інтимний.

Кара кивнула, задоволена, що Ніккі зрозуміла її.

— Правильно, інтимний. Більш тісний. Набагато більш тісний, — видихнула вона. — Було схоже, що поряд з ним лежала моя оголена душа. Частково це було схоже… ну добре, не важливо.

Далі Кара йшла мовчки. Ніккі намагалася зрозуміти, чи сказала вона все, що хотіла, але вона продовжила.

— Вся справа в тому, що він відчував більшу частину моїх найпотаємніших думок. Ніхто ніколи…

Кара знову замовкла, на цей раз очевидно засмучена тим, що не може підібрати слів, щоб пояснити те, що відчувала.

— Я розумію, Кара, — підбадьорила її Ніккі. — Правда, розумію. Я лікувала людей, і знаю, як це буває, хоча можливо і не так глибоко, як було в тебе. Я ніколи б не змогла зробити те, що зробив Річард, але відчувала схожий стан, коли лікувала когось. Особливо, коли намагалася зцілити Річарда.

— Це добре. Значить, ти знаєш, що я хочу сказати. — Кара ніяково покопувала камінчики, йдучи по дорозі. — Не думаю, що лорд Рал здогадується про це, але коли він міг відчувати мої думки, я також вловила те, що відчуває він. — Вона обірвала себе. — Я не повинна була говорити цього. — Вона махнула рукою. — Забудь про те, що я говорила.

Ніккі не була впевнена, що вона закінчила. — Кара, якщо ти не хочеш говорити мені, то не треба. Ти знаєш, як я дбаю про добробут Річарда, але якщо ти думаєш, що, сказавши щось, вийдеш за межі ваших з ним стосунків, тоді, можливо, тобі варто довіритися своїй інтуїції.

Кара зітхнула.

— Можливо, ти права.

Ніккі ніколи не бачила Кару настільки схвильованою. Якщо і було щось непорушне — то це її рішуча впевненість. У будь-яких обставинах вона завжди точно знала, що потрібно робити. Ніккі не завжди вважала, що Кара чинить правильно, вона знала, що і Річард погодився б з нею, але вони завжди могли розраховувати на Кару. Вона завжди чинила так, як було необхідно для блага Річарда. Якщо вона відчувала, що це необхідно для захисту лорда Рала, наслідки не мали значення — будь це її загибель або його незадоволення.

Коли вони йшли по темній доріжці, Ніккі за допомогою свого дару чула віддалені голоси людей. Вона не намагалася розрізнити слова, просто чула звуки бесіди. Це говорили люди, які зібралися в стайні. Ніккі розрізняла м'який голос Річарда, який відповідав на питання. Деякі з людей плакали.

На розі, де доріжка повертала до дверей стайні, Кара різко схопила Ніккі за руку, змусивши зупинитися, поки вони були в тіні.

— Ти і я, ми обидва намагалися погубити лорда Рала.

Спантеличена, Ніккі було подумала, що не зовсім підходящий час, щоб вдаватися в такі подробиці.

— Ти права.

— Може навіть більше, ніж ти думаєш. Адже коли той, кому ти завдавала шкоди змушує тебе побачити, наскільки ти був неправий, змушує переглянути твоє життя… ну… це змушує турбуватися про таку людину набагато більше.

— Не можу не погодитися з тобою.

Кара вказала на доріжку, що вела до колишнього палацу, де тепер була Площа Свободи. — Коли почалося повстання, і лорд Рал був поранений, багато хто не хотів дозволити тобі лікувати його. Вони боялися, що ти заподієш йому шкоду. Тоді я попросила їх довіряти тобі. Я зрозуміла, як ти змінилася, тому що пройшла майже через те ж саме. Я єдина знала, що ти в той момент відчуваєш. Я просила їх дозволити тобі врятувати його. Вони побоювалися, що ти можеш замість цього відняти у нього життя. Лише я знала, що цього не буде. Я була впевнена, що ти врятуєш його.

— Ти права, Кара. У нас перед ним особливі зобов'язання.

— Ось саме. Особливі. Не такі, як у всіх інших.

Заінтригована тим, чого домагається Кара, Ніккі розвела руками. — Ти хочеш мені щось сказати?

Кара кивнула, втупившись на свої чоботи. — Коли ми з лордом Ралом були так близькі, я змогла відчути деякі його почуття. Він відчуває неймовірну, спалюючу його самотність. Думаю, це через його мрії про цю жінку, Келен.

Ніккі глибоко вдихнула і повільно видихнула, намагаючись розібратися в природі того, що відчула Кара. — Думаю, частково це може все пояснити.

Кара прочистила горло. — Ніккі, коли ось так тримаєш людину в обіймах, і ви так близькі, то дійсно починаєш відчувати те ж, що і він.

Ніккі засунула особисті почуття подалі.

— Не сумніваюся, Кара, що ти права.

— Я хочу сказати, що дуже хотіла б заспокоїти його, щоб він не відчував себе настільки самотнім.

Ніккі скоса крадькома глянула на Морд-Сіт. Кара кривила губи, уважно дивлячись в землю. Ніккі мовчала, очікуючи продовження.

— Тільки не думаю, що саме я можу зробити це для лорда Рала.

Ніккі обережно сформулювала питання.

— Ти хочеш сказати, що ти — не та жінка, яка може… позбавити його самотності?

— Так, думаю, я — не та.

— Бенджамін?

Вона знизала плечима. — І через те теж. — Вона підняла очі і зустріла пильний погляд Ніккі. — Я люблю лорда Рала, я життя віддам за нього. Мушу зізнатися, що перебуваючи в його обіймах, я відчула що… Подумала, що можливо могла б стати чимось більшим, ніж друг і охоронець. Лежачи в ліжку, обіймаючи його, я намагалася уявити, що значить бути його… — Її голос зірвався.

Ніккі сковтнула.

— Зрозуміло.

— Все ж я не думаю, що я — та жінка. Не знаю чому. Я звичайно не експерт в сердечних справах, просто відчуваю, що йому потрібна не я. Якби він попросив, я зробила б це не замислюючись… але не тому, що хочу цього. Ти розумієш, що я хочу сказати?

— Ти хочеш сказати, що зробила б це з глибокої поваги, симпатії і турботи про нього, але не через своє бажання бути його коханою?

— Саме так, — підтвердила Кара, полегшено зітхнувши від того, що хтось інший голосно вимовив ці слова. — Крім того, не думаю, щоб лорд Рал відчував до мене щось подібне. Коли ми були в обіймах один одного, я б зрозуміла, хоче він цього чи ні. Я знаю, він любить мене, але не так.

Ніккі обережно видихнула.

— І ти хотіла, щоб я дізналася про це? Про те, що ти вважаєш, що його фантазії виникають через самотність?

Кара кивнула. Так… І дещо ще.

Ніккі мигцем глянула на вулицю, зауваживши людей, що прямують до стайні. — І що це?

— Думаю, ти могла б стати тією жінкою.

Серце Ніккі немов застукало в горлі. Вона обернулася і побачила, що Кара дивиться прямо на неї.

— Що?

— Я думаю, ти могла б стати тією жінкою для лорда Рала. — Вона взяла її за руки, щоб запобігти запереченню. — Не кажи нічого. Не хочу, щоб ти назвала мене божевільною. Не говори поки нічого, просто подумай. Ми їдемо, але незабаром ти приєднаєшся до нас, у тебе буде час усе обміркувати. Я зовсім не хочу, щоб ти жертвувала собою або що-небудь в цьому дусі.

— Я тільки хочу сказати, що лорду Ралу потрібна близька людина, жінка, і ти могла б стати нею, якби захотіла. Я — не те, що йому потрібно. Я — Морд-Сіт, а лорд Рал — чарівник. Добрі духи, я ненавиджу магію, а у нього є дар. У нас стільки відмінностей. Але у тебе з ним багато спільного. Ти — чаклунка. Хто зможе зрозуміти його краще тебе? Хто може допомогти і підтримати його краще, ніж ти?

— Пам'ятаєш ту ніч у притулку, коли ви говорили про творчість і магію. Я не зрозуміла і половини із сказаного, але мене вразило, як легко ви говорили, як вловлювали думки один одного — немов дуже близькі люди. Тоді мені здалося дуже правильним, якщо ви будете разом.

— А ще я пам'ятаю, як ти дивилася на нього, коли ми лежали так близько, намагаючись зігрітися — як жінка, яка поруч з людиною, у якого закохана. Я майже очікувала, що він тебе поцілує, і це здавалося чомусь абсолютно природним.

Ніккі ніяк не могла змусити серце заспокоїтися.

— Кара, я… — голос підвів її.

Кара відколупувала шматочки фарби від стіни будівлі. — Крім того, ти — найкрасивіша жінка з усіх, кого я бачила. У лорда Рала повинна бути дружина, гідна його, і я не можу уявити нікого, більш гідного, ніж ти.

— Дружина…?

— Хіба ти не бачиш сенсу в цьому? Це заповнило б ту порожнечу, яку я відчула. Це доставило б йому радість, позбавило від страждання. У нього з'явився б хтось, хто б допоміг йому опанувати його дар, позбавив від самотності. Ти тільки подумай.

— Але, Кара, адже Річард мене не любить.

Кара дивилася так довго і оцінююче, що вона відчула незручність. Ніккі згадала, що Річард розповідав одного разу, який параліч охоплює людей під поглядом Морд-Сіт, а зараз одна з Морд-Сіт вивчала її. Тільки тепер Ніккі зрозуміла, що він хотів тоді сказати.

— Може зараз він цього і не відчуває, але коли ти приєднаєшся до нас, ти могла б дати йому зрозуміти, що не проти вашого зближення. Іноді людину необхідно підштовхнути до якоїсь ідеї, щоб вона серйозно задумалася про неї. І тому я подумала, що повинна сказати тобі все це. Можливо, якщо він дізнається, що ти відкрита для любові, він теж зацікавиться і подивиться на тебе в іншому світлі.

Всі відчувають любов в якийсь момент, люди не народжуються вже закоханими. Ти повинна допомогти йому досягти такого моменту, коли він почне думати про тебе. Можливо, він просто думає, що така жінка, як ти, розумна і красива, ніколи не захоче звернути на нього увагу. Іноді чоловіки бувають соромливими по відношенню до красивої жінки.

— Кара, я не думаю, що він…

Кара нахилилася ближче.

— А може він думає, що ти ніколи ним не зацікавишся, тому і вигадав ту іншу жінку, щоб заповнити порожнечу.

Ніккі облизала губи.

— Думаю, нам пора рухатися до стайні, інакше він може поїхати без тебе. Схоже, всі вже розходяться.

Кара злегка посміхнулася.

— Ти права. Знаєш, Ніккі, якщо хочеш, можеш забути те, що я наговорила. Бачу, що тобі ніяково від усього цього. Що до мене, навіть не знаю, чи потрібно мені було говорити про це.

— Тоді навіщо ти це зробила?

Кара задумливо дивилася вдалину.

— Напевно, тому, що відчула всю глибину його самотності. Це розриває мені серце. — Її пильний погляд повернувся до Ніккі. — А у Морд-Сіт не буває розбитих сердець.

Ніккі мало не відповіла, що у чарівниць такого теж не буває.

22

Ліхтарі, що висіли на товстих стовпах, давали рівне тепле світло. Сухий запах свіжої соломи заповнював приміщення. Чоловіки і жінки, деякі з дітьми, спочатку заповнювали не тільки проходи між стійлами, але й самі стійла. Але тепер, коли Річард поговорив з родичами загиблих, багато людей вже розійшлися по домівках, хто мовчки, а хто побажавши йому вдалої подорожі.

Залишалося ще кілька годин до світанку, але, незважаючи на таку ранню годину, крім засмучених родичів стайню заповнювали ще й ті, хто прийшов, щоб запитати про битву, яку очікували всі в місті. Безліч людей сиділо на тюках сіна, займаючи місце до самого даху, тепер багато хто з них спускалися вниз. Річард подумав, що вони повернуться додому, щоб поспати ще трохи, але їх сон буде наповнений думками про полчища Ордену, що насуваються на їх місто.

Віктор, що стояв поблизу, виглядав похмурим після розмови з родичами його загиблих товаришів, відзначивши їх хоробрість і те, як йому буде не вистачати кожного їх них.

Слухаючи його, багато людей, з тих що прийшли, плакали, навіть не намагаючись приховати сльози. Річард знав, що не зможе сказати нічого такого, що б зменшило їх горе. Він доклав усіх зусиль, щоб змусити їх зрозуміти, як високо він цінував загиблих, як турбувався про них. А що ще міг він дати їм, крім співчуття від їх втрати? Він відчував себе безпорадним і марним, хоча вони, здавалося, прислухалися до того, що він говорив.

Краєм ока Річард побачив Ніккі і Кару, що входили через ворота в дальньому кінці стайні. Вони обережно пробиралися між зникаючими людьми. Хотів би він знати, де пропадали ці двоє. Але оточуючі його люди все ще ставили питання, і він поки не зміг нічого з'ясувати. Ймовірно, вони хотіли дати йому час спокійно поговорити з людьми, або Кара вирішила озирнутися зовні, щоб переконатися в його безпеці. Як би там не було, він радий був бачити їх.

— Отже, ви думаєте, що щось, що ви вважаєте Звіром, щось, що зруйнувало готель Іцхака, приходило за вами? — Запитав старий по імені Енден, що стояв поруч з Річардом. У руці, якою він спирався на товстий стовп, він тримав трубку з довгим вигнутим чубуком.

Шкіра на його жорсткому обличчі, здавалося, провисла під вагою років. Через його вік і спокійну, розсудливу манеру говорити люди довірили йому першим задати турбуючі їх питання. Очікуючи відповіді Річарда, Енден затягнувся і випустив зі своєї трубки хмара ароматного диму.

— Як я вже говорив, все вказує на це, тому я допускаю таку можливість. Тому хоч воно і приходило за тільки за мною, ви розумієте, що краще мені зараз поїхати та не ризикувати, що воно повернеться і нашкодить багатьом в цьому місті.

Старий випустив люльку з рота і вказав її чубуком на Річарда.

— Ви хочете сказати, що загін Віктора загинув тому, що вони були поруч з вами?

Віктор ступив уперед.

— Послухайте, Енден, лорд Рал не винен, що його вороги намагаються вбити його. Ті ж самі люди збираються прийти сюди і вбити нас, за допомогою Звіра або без нього. Хіба ви були б винні, якби солдати Джегана, збираючись вбити вас, убили б по дорозі лорда Рала, щоб дістатися до вас? Мій загін бився проти Імперського Ордена, коли щось погубило їх. Це зло породжене Орденом. Вони боролися за мир для себе і своїх близьких, щоб всі вони могли жити у вільному та безпечному світі. Вони самі вибрали боротьбу, а не життя в рабстві.

Енден закусив мундштук трубки, його очі спокійно розглядали Віктора.

— Я всього лише хотів зрозуміти. Думаю завжди корисно знати обстановку і своїх супротивників.

Річард побачив, як люди, що зібрались навколо, кивали, погоджуючись.

— Ви маєте рацію, це розумно, — відповів він, випереджаючи занадто гарячу реакцію Віктора. — Немає нічого поганого в тому, щоб ставити питання, особливо якщо вони настільки важливі. Але і Віктор теж правий. Джеган сповнений рішучості знищити нас усіх. Я вже говорив, що Орден повинен бути зупинений, інакше ніхто з нас не зможе жити спокійно, де б ми не були.

Річард помітив Ніккі, легко ковзаючу через потік виходячих людей. Її світле волосся каскадом спадало з плечей на чорне плаття. Сукня з глибоким вирізом і шнурованим ліфом, вигідно підкреслювала її груди. Її владна постава притягувала погляди, виділяючи її, немов королеву в натовпі. Кара ж у своїй червоній шкірі виглядала королівським ескортом.

Обидві дивилися на Річарда так, немов не бачили його, щонайменше, місяць, від цього він навіть відчув себе ніяково.

Енден ляснув його по плечу, закликаючи повернутися до дійсності. Піднісши до зубів трубку, старий промовив.

— Безпечної поїздки, лорд Рал. Спасибі за все, що ви зробили для нас. Ми будемо з нетерпінням чекати вашого повернення в вільне місто Алтур-Ранг.

— Дякую, — відповів з посмішкою Річард.

Енден разом з іншими учасниками зібрання рушив до виходу. Річард розслабився, побачивши, що ці люди зрозуміли значення своєї свободи і були тверді в намірі утримати її.

Іцхак, що стояв поруч з Річардом, зауважив Ніккі і Кару і почав махати їм своїм червоним капелюхом.

— Ми тут, — покликав він. — Як ви себе почуваєте, пані Кара? Річард вже говорив, що небезпека минула, але я щасливий бачити це на власні очі.

Річард рушив слідом за Іцхаком, який рвонувся назустріч жінкам, сяючи від задоволення, що може бачити їх.

— Все прекрасно, — відповіла йому Кара. — Мені дуже шкода, що твій готель зруйнований.

Іцхак відмахнувся від її слів, ніби йшлося про щось незначне. — Це всього лише дошки і штукатурка. Дрібниця. Людей так легко не відновиш.

— В цьому ти правий, — сказала Кара, піймавши пильний погляд Річарда.

Річард бачив Джамілю, що стояла з іншого боку від проходу. Вона понуро вислухала думку Іцхака про пошкодження готелю, але нічого не сказала. Спираючись об стіну біля великих воріт, вона уважно дивилася по сторонах, тримаючи за руку маленьку дівчинку. Річард вирішив, судячи з її круглого личка, що це має бути дочка Джамі. Дівчинка так заразливо посміхнулася йому, що він не зміг не відповісти їй тим же.

— Іцхак, я вже говорив, що ти повинен неодмінно відняти вартість збитку з тих грошей, що винен мені.

Іцхак надів капелюха. — Не варто так хвилюватися. Я ж сказав, що все владнаю.

Ледь Річард зібрався відповісти, як зовні піднялася якась незрозуміла метушня. Патрульні, що чергували по ближніх вулицях, увійшли в двері, тягнучи за собою двох міцних мужчин. Один з незнайомців був коротко пострижений, а волосся іншого звисали довгими брудними пасмами. Обидва прибульці були одягнені в коричневі туніки, які носили багато хто з жителів міста.

Віктор нахилився до Ричарда і видихнув. — Це шпигуни.

Річард і сам не сумнівався щодо цього. Під туніками затриманих виднілися широкі пояси, на яких зручно носити зброю. Напевно, перш ніж наблизитися, Імперський Орден вислав вперед розвідників, щоб знати, що може їх тут очікувати. Тепер, коли вони були бранцями, вони цілком могли стати джерелами цінної інформації про майбутній напад на місто.

Незважаючи на спроби одягтися як городяни, ці двоє відрізнялися від жителів міста. Справа була навіть не в одязі, який вони носили, хоча він і був їм явно малий. Також не були вони ні занадто величезними, ні занадто м'язистими. Вся справа була в їх холоднокровній поведінці. Обидва чоловіки трималися мовчазно, лише очі були завжди в русі, чіпко оглядаючи все навколо. Вони виглядали вовками серед овець, і були настільки ж небезпечні.

Поки патрульні тягли цих двох по проходу між стійлами, Річард інстинктивно перевірив наскільки вільно клинок рухається в піхвах.

Коли один із охоронців обернувся, заарештований з довгим волоссям раптово жорстко штовхнув гомілку людини, що йшла ззаду. Охоронець скрикнув від болю і впав на землю, а затриманий накинувся на тих, хто намагався утримати його за руки, люто розкидуючи оточуючих. Кілька людей впали. Охоронці накинулися на бранця, почалася сутичка. Хтось закривавлений упав на землю, хтось перевалився назад через загородку.

Тут же пригнічений настрій у стайні змінився панікою. Жінки заверещали. Діти, бачачи, що матері кричать, теж взялися волати. Заволали старші діти. Закричали чоловіки. Охоронці вигукували накази. Безладний страх пронісся над натовпом.

Шпигун, що звільнився, знав, як поводитися з противниками, щоб створити для себе прохід в тісному просторі, так, щоб супротивник не міг скористатися чисельною перевагою. Він, регочучи, схопився на ноги.

Він тримав за волосся маленьку доньку Джамі.

У сутичці ця людина примудрилася вихопити у когось ніж і тепер притискала його до горла дівчинки. Дитина верещала від жаху. Джаміля рвонулася до дівчинки, але отримала стусана в голову. Потужний удар відкинув її вбік. Охоронець, який лежав на землі з іншого боку, теж отримав жорстокий удар ногою по голові, коли спробував наблизитися.

Річард розмірено рухався до нього. Вся його увага була зосереджена на причини загрози.

— Всі назад, — загарчала людина на людей, які близько оточили його.

Він труснув головою, щоб відкинути сальне волосся, що впало йому на обличчя. Його очі оглядали людей, що намагалися триматися подалі. Він все ще не віддихався після бійки, піт заливав його рябе обличчя.

— Всі назад, або я переріжу їй горло!

Дівчинка знову заволала від страху, коли м'ясистий кулак підняв її вище, тримаючи за волосся. Він тримав її на рівні свого живота. Її ноги дригалися в повітрі, наче вона з усіх сил намагалася втекти. Але всі її зусилля були марні.

— Відпустіть його! — Наказала ця людина охоронцям, що тримали його напарника. — Зараз же! Або вона помре!

Річард випустив гнів на волю і з головою занурився в його лють. Вже не могло бути ніяких компромісів, ніяких переговорів, ніякої пощади.

Він стояв боком, злегка зігнувши коліна. Правою стороною він повернувся до людини, який тримав дівчинку, так, щоб той не міг бачити його меч. Той все продовжував дивитися на охоронців, які тримали його напарника. На Річарда він не звертав ніякої уваги.

Високий чоловік, що тримав дівчинку, що далі верещала, ще не знав, але для Річарда поєдинок вже був закінчений. Для Річарда він був вже мертвий.

Гнів меча вирвався назовні раніше, ніж його рука знайшла руків'я. Коли це сталося, лють захлиснула його свідомість, м'язи приступили до виконання його непереборного бажання, щоб його смертельна думка стала дійсністю.

Тут же спокій змінився страхітливою лавиною необхідності діяти.

У цей момент Річард не бажав нічого крім крові цієї людини. Ніщо менше не влаштувало б його. Лють спалила всю непевність. Меч Істини був інструментом наміру Шукача, і цей намір був простим і ясним. Тепер, коли рука Річарда лежала на руків'ї його меча, не існувало більше нічого, крім його мети, і мета ця полягала в тому, щоб обрушити смерть на людину, що стояла збоку.

Його погляд притягнув до себе ціль. Все його тіло злилося з цим смертоносним завданням.

Людині з ножем достатньо було лише провести рукою поперек ніжної шиї, щоб дівчинка померла. Але це займе якийсь, нехай і короткий, час, тому що спочатку вбивця повинен буде вирішити зробити це. В цю хвилину життя чоловіка було пов'язано з життям дівчинки — якщо вона помре, його життя втратить свою цінність. Він повинен був зважити все, перш ніж зробити вибір, але вибрати вбивство він міг не раніше, ніж обміркує своє рішення. І це рішення займе деякий час.

Річард уже прийняв рішення і повністю підготував себе до його виконання. Тепер у нього був час, який дав би йому можливість змінити ситуацію і керувати результатами. Він не міг дозволити собі помилитися і втратити час.

Більше нічого не мало значення.

Розпалений гнівом меча і своїм власним, він хотів крові. Ніщо інше не задовольнить його, ніщо інше не зупинить його, він не прийме нічого меншого.

Річард повернувся спиною до негідника, який тримав дівчинку, роблячи вигляд, що поволі відступає, як і наказав цей виродок. Він знав, що таким чином увага злочинця переключиться з нього на інші речі і змусить сприймати людей стоячих збоку і ззаду від себе як більш очевидну загрозу.

Річард затримав дихання і міцно стиснув руків'я меча. Навколишній світ, здавалося, став беззвучним і нерухомим.

Обернувшись, він завмер.

Річард відчув удари свого серця.

Використовуючи всю можливу швидкість, поки оточуючі стояли нерухомо, поки людина з ножем застигла на межі вбивства, поки пронизливий крик дівчинки тонким звуком заповнював приміщення, він усього себе вклав у вибуховий рух.

Він різко розвернувся. Його клинок вирвався з піхов, повний власного гніву, посиленого смертельної рішучістю Річарда.

Дзвін клинка Меча Істини злився з криком люті Річарда. Повертаючись, він всю свою лють вклав у цей крик. З усією силою до останньої краплі, він направив клинок, надаючи йому таку міць і швидкість, на яку тільки був здатний.

У цей момент вся увага Річарда було зосереджено на людині з ножем, яка здивовано завмерла. Час ніби зупинився. І в цю порожнечу Річард вклав всю міць його мускулів, весь свій гнів, всю необхідність. Це мить належала йому одному, і він підпорядкував його своїй меті.

Він виразно розрізняв крапельки поту, що стікали по обличчю цієї людини. Жовто-оранжевий світло ліхтарів відбивався в цих краплях, а самі ліхтарі, немов невагомі, пливли в повітрі. Річард міг би порахувати відблиски світла в кожній крапельці поту, поки його меч дуже повільно просувався вперед. Він міг би перерахувати кожне стирчаче пасмо сального волосся цієї людини.

Річард усвідомлював, що за ним спостерігає безліч очей, також як і очі цієї дівчинки, але це не мало ніякого значення. Єдине, що було для нього важливо, це ті темні очі, які, нарешті, зустрілися з його блискучим поглядом.

Річард побачив, як у цьому погляді зароджується думка. Клинок меча Річарда зі свистом розрізав запорошене повітря. Світло ліхтарів відбилося від гострого, як бритва, леза. Він бачив, як блиск клинка відбивається в темних очах тієї людини. А ще він побачив там повне усвідомлення всієї міри небезпеки.

Меч, обертаючись, летів вперед стрімкий, як удар батога, нісся прямо до цим очей, до цілі, з якої Річард не зводив погляду.

У цей момент той чоловік прийняв рішення діяти. Але в цей нескінченно малий проміжок між думкою і дією клинок, немов блискавка, покрив більшу частину відстані. Крім того, бойовий клич Річарда змусив негідника завмерти в напрузі.

Мускули людини застигли, поки жах боровся з наміром.

Це була гонка. Яке з лез першим досягне живої плоті.

Втрата в цій гонці буде безповоротною.

Прикутий поглядом до супротивника, Річард побачив свій меч тільки коли він увійшов в поле його огляду, наблизившись до мети. Вид клинка наповнив його натхненням.

Ведений гнівом, клинок потрапив точно туди, куди цілився Річард.

Час вибухнув лютими звуками. Світ забарвився червоним, коли клинок розколов голову негідника. Твердий звук удару громом заповнив стайню.

Кістки розкололися. Темно-червоні краплі розлетілися далеко навколо. Лезо знесло верхню частину черепа, розриваючи плоть, залишаючи на стіні довгий кривавий слід.

І в цю коротку мить припинилася життя людини. Не відаючий жалю гнів огородив Річарда від болю.

Сила, з якою меч дістав ціль, змусила руку з ножем звільнити дівчинку ще до того, як меч завершив свій рух. Тіло людини перетворилося всього лише в позбавлений душі шматок м'яса.

Він вирішив вбити дівчинку, але у нього не вистачило часу втілити своє рішення в дію.

У Річарда час був.

Він відчував, як припиняється скажене биття серця, яке почалося, коли він стрибнув у вузьке вікно часу.

Тіло людини, відкинуте ударом, важко осіло на землю, піднявши хмаринку пилу. Знесена мечем частина голови з глухим стуком впала на землю за воротами стайні і покотилася далеко в ніч, підстрибуючи, перекидаючись і залишаючи за собою кривий кривавий слід.

Річард почув судомний видих приголомшених людей. Хтось закричав.

Маленька дівчинка, ще кричачи від жаху, чіплялася за матір, за її простягнуті руки.

Коли Річард, готовий до нової загрози, підняв меч, він зустрівся поглядом з широко розкритими очима другого чоловіка, який все ще стояв утримуваний людьми Віктора. Він не намагався ні боротися, ні бігти.

Віктор вже пробирався через стоячих людей, тримаючи напоготові булаву. Звідкись узялася Кара і зайняла позицію позаду Річарда, затиснувши в кулаці ейдж.

Річард помітив Ніккі. Звівши руки, вона бігла по проходу.

— Ні! — Кричала вона. — Припиніть.

Віктор здивовано випростався. Ніккі схопила його за підняте зап'ястя, немов вважаючи, що він збирається вбити другого ув'язненого.

— Зупинись, коваль!

Вражений, Віктор завмер опускаючи руку.

Ніккі розлючено глянула на Річарда.

— Ти теж, тесля! Роби, як я кажу! Стій на місці. Ти чуєш мене! — Прокричала вона в люті.

Річард мигнув. Тесляр?

23

Крізь пелену вируючого в ньому гніву Річард зрозумів що Ніккі щось замишляє. Він не розумів її намірів, але те, що вона назвала Віктора і його за професією, а не справжніми іменами, було якимось сигналом, занадто очевидним, щоб його не помітити. Вона щось підкреслювала, намагаючись, щоб вони вхопили її думку і дозволили їй діяти.

Ймовірно, від того, що люди часто називали його «ковалем», Віктор, здавалося, не вловив натяку. Він почав відкривати рот, щоб щось сказати. Ніккі шльопнула його по обличчю.

— Мовчати! Я не збираюся вислуховувати ваших вибачень.

Вражений, Віктор відступив назад, На його обличчі застиг вираз крайньої злості, але він нічого не сказав.

Побачивши, що Віктор зрозумів її наказ мовчати, Ніккі звернула свій гнів проти Річарда. Вона потрясла пальцем перед ним. — Тобі доведеться відповісти за це, тесляр.

Річард не мав уявлення, що вона замишляє, але коли їх очі зустрілися, він легенько кивнув. Він боявся зробити що небудь ще, щоб не зіпсувати її план.

Ніккі, здавалося, увійшла в раж.

— Що ти витворяєш? — Кричала на нього вона. — Як тобі в голову могла прийти така недозволена думка, що ти можеш діяти сам по собі та ще подібним чином?

Річард не знав, що вона намагалася йому сказати, так що він лише смиренно знизав плечима, ніби був занадто присоромлений, щоб вимовити хоч слово.

— Він рятував мою дитину, — закричала Джаміля. — Той мужик збирався перерізати дитині горло.

Ніккі обурено повернулася до жінки.

— Як смієш ти проявляти так мало турботи про наших братів! Як смієш ти судити про те, що діється в серці іншої людини! Це право виключно Творця, а не твоє. Або ти відьма, і можеш бачити майбутнє? А якщо ні, тоді ти не можеш сказати про те, що б він зробив. Або гадаєш, що він повинен бути вбитий через те, що ти подумала про нього? І навіть якщо б він вчинив так, ніхто з нас не має права судити про те, вірно чи ні була його дія, що б він не зробив.

Ніккі знову розвернулася до Річарда.

— А що ти очікував від нього? Їх з товаришем притягли сюди без наказу, без суду чи права порозумітися. Ви обійшлися з ним, як з худобою, а потім дивуєтеся його діям в сум'ятті і страху?

— І ви очікуєте, що Джеган Справедливий коли-небудь вирішить дати нашим людям ще один шанс зробити те, що правильно і вірно, діючи подібним чином? Людина могла злякатися за своє життя, коли побачила навколо подібний оскаженілий натовп.

— Як дружина мера, я не допущу подібної поведінки! Ви чуєте! Меру не сподобається, коли він почує, як ганебно поступили деякі члени нашого суспільства сьогодні ввечері. У відсутність мера я сама буду стежити за підтриманням порядку в місті. А тепер, прибери свій меч.

Починаючи розуміти, що вона задумала, Річард не зробив спроби відповісти, замість цього він вклав меч у піхви, як вона наказала.

Ледве він прибрав руку з меча, як лють зброї випарувалася. Коліна Річарда звело. Незалежно від доказів, від необхідності і від того, що він уже багато разів справедливо використовував меч, вбивство залишалося огидним діянням.

Не бажаючи зіпсувати план Ніккі, Річард повісив голову належним чином.

Вона звернула лютий погляд на натовп. Всі зробили крок назад. — Ми мирні жителі. Або ви всі забули про наш борг по відношенню до наших братів? По відношенню до шляху Творця? Як можемо ми очікувати, що коли-небудь імператор прийме нас назад в обійми Імперського Ордена, якщо ми поводимося як негідні називатися людьми тварини?

Натовп мовчав. Річард сподівався, що вони теж зрозуміли, що у Ніккі є мета, і не завадять тому, що вона намагається здійснити.

— Як дружина мера, я не дозволю безглуздій жорстокості отруїти наших людей і наше майбутнє.

Молоденька дівчина в натовпі, впершись руками в бедра, зробила крок назад. — Але вони були…

— Ми повинні постійно пам'ятати про свій обов'язок перед нашими братами, — вимовила Ніккі загрозливим тоном, обриваючи її, — а не про свої егоїстичні бажання.

Швидко перезирнувшись з Віктором, Річард зрозумів її наміри і відтягнув дівчину назад, щоб переконатися, що вона буде тримати рот закритим.

Ніккі подивилася на охоронців. — Ми зобов'язані допомогти нашому братові, а не затримувати його. Одна людина вже була убита сьогодні ввечері. Народній влади доведеться розглянути цю справу і вирішити, що буде з цим теслею. Деяким з вас потрібно буде подбати про те, щоб його затримали до цього рішення.

Тим часом, як дружина мера, я не дозволю цій людині зустріти подібну несправедливу долю. Я знаю, що мій чоловік забажає, щоб все було залагоджено належним чином, а також я знаю, що він не хотів би, щоб ми чекали його, щоб почути ті ж слова. Він би хотів, щоб все було виправлено негайно, тому ви відведете цього громадянина за межі міста і відпустите. Дозволимо йому мирно продовжити свій шлях. Ми не завдамо йому шкоди. Тесляра, як я вже сказала, доведеться затримати, поки він не з'явиться перед відповідними владами, щоб відповісти за свої мерзенні діяння.

Віктор вклонився. — Дуже мудро, мадам. Я впевнений, що мер, ваш чоловік, буде задоволений тим, як ви розібралися з цією проблемою.

Ніккі пильно дивилася кудись поверх його голови, поки він схилявся перед нею. Потім вона повернулася і встала перед другим полоненим шпигуном. Вона вклонилася йому.

Річард відмітив, що одна зі стрічок її корсажа розв'язалася. Це також не вислизнуло від уваги затриманого. Її глибокий уклін подарував йому можливість довго споглядати улоговинку її грудей в вирізі сукні. Коли вона випросталася, йому вдалося нарешті заглянути в її очі.

— Я сподіваюся, ви приймете наші вибачення за це негуманне поводження. Це не той шлях, якого нас вчили, — поважати всіх людей як своїх братів і ставитися до них як до рівних.

Людина гримасою дала зрозуміти, що йому, можливо, вдасться пробачити таке погане поводження.

— Я розумію, чому ваші люди такі шалені, це все через ваше повстання проти Імперського Ордена і все таке.

— Повстання? — Відмахнувся Ніккі. — Дурниці. Це було лише невелике непорозуміння. Деякі робітники, — вона, не дивлячись, вказала на Річарда, — такі як цей неосвічений і егоїстичний тесляр, хотіли більше благ для себе і підвищення зарплати. І не більше того. Як багато разів говорив мені мій чоловік, це було невірно витлумачене і роздуте до немислимих розмірів. Егоїстичні люди вийшли з-під контролю і викликали паніку. Це було подібно трагедії, що сталася сьогодні ввечері: непорозуміння спричинило за собою непотрібну смерть одного з невинних дітей Творця.

Людина зміряла її довгим нічого не виражаючим поглядом, перш ніж заговорити.

— І все в Алтур-Ранзі налаштовані подібним чином?

Ніккі зітхнула.

— Ну, що стосується переважної більшості жителів Алтур-Ранга і мого чоловіка, мера, то це так. Він багато працював над тим, щоб втихомирити гарячі голови баламутів. Разом з народними представниками він трудився над тим, щоб змусити цих егоїстичних типів побачити помилку, яку вони зробили, а також значну шкоду, яку вони заподіяли нам усім. Вони вчинили так, не задумуючись про загальне благо. Мій чоловік представив лідерів, що викликали цю біду, перед народною радою, і їх засудили до покарання, яке вони заслужили. Більшість розкаялися. У той же час він працює над виправленням і перевихованням самих нетямущих.

Чоловік злегка схилив перед нею голову. — Будь ласка, скажіть вашому чоловікові, що він мудрий чоловік і у нього мудра дружина, яка знає, що її обов'язок — це служіння загальному благу.

Ніккі кивнула у відповідь. — Так, саме так, загальне благо. Мій чоловік часто повторює, що, незважаючи на наші особисті бажання і почуття, ми завжди повинні діяти згідно найбільшому благу для всіх, незважаючи на будь-які особисті жертви, ми повинні думати тільки про поліпшення життя всіх людей і не чіплятися за гріховні думки про реалізацію індивідуальних бажань і забути про жадібність.

Здавалося, слова Ніккі справили на чоловіка враження, подібні поняття були фундаментальними основами вчення Імперського Ордена. Вона точно знала, як смикнути за цю ниточку.

— Як вірно ви говорите, — сказав він, не відриваючи очей від широко розкритого вирізу її плаття. — Я думаю, мені краще піти.

— А куди ви прямуєте? — Запитала Ніккі. Її рука скромно прикрила розшнурований воріт сукні.

Він знову подивився їй в обличчя. — О, ми просто проходили мимо, прямуючи далі не південь до нашим сімей. Ми сподівалися знайти там якусь роботу. Я не так вже добре знав цього хлопця. Ми просто йшли разом останні кілька днів.

— Ну, — відповіла Ніккі, — беручи до уваги те, що трапилося сьогодні ввечері, я впевнена, мій чоловік запропонував би вам продовжити ваш шлях заради вашої ж безпеки, і так як кілька реакціонерів все ще на волі, буде краще, якщо ви зробите це негайно. Сьогодні ввечері вже відбулася одна трагедія, ми не хочемо пережити ще одну.

Чоловік обвів убивчим поглядом натовп. Його очі спинилися на Річарді, але Річард дивився в землю.

— Так, звичайно, мадам. Будь ласка, подякуйте мерові за спроби привести баламутів назад до світла Творця.

Ніккі швидко махнула рукою кільком охоронцям.

— Ви, покажіть цьому громадянину безпечний шлях з міста. Візьміть достатньо людей, щоб бути впевненими, що проблем не виникне.

Я думаю мені немає потреби нагадувати вам, як незадоволений буде мер і народна рада, якщо вони виявлять, що цій людині була заподіяна хоч найменший шкода. Йому потрібно дозволити йти своїм шляхом.

Чоловіки вклонилися і пробурмотіли, що вони простежать за цим. По їхніх діях Річард бачив, що вони знають, як зіграти роль людей, покірних владі Імперського Ордена. Всі люди в стайні в мовчанні спостерігали, як чоловіки розчинилися в ночі зі своїм підопічним. Довго ще після їх відходу всі продовжували стояти в напруженій тиші, спостерігаючи за порожньою дорогою, боячись заговорити, поки той чоловік не буде достатньо далеко, щоб нічого не почути.

— Ну, — зітхнувши, нарешті сказала Ніккі, — Я сподіваюся, що він повернеться до своїх. Якщо він це зробить, у нас буде можливість влаштувати невелику плутанину перед битвою.

— О, він так і зробить, — сказав Віктор. — Він буде радий повідомити новини, які ви йому сьогодні розповіли. Треба сподіватися, вони будуть настільки переконливі, що ми зможемо здивувати їх по-справжньому.

— Будемо сподіватися, — відповіла Ніккі.

Деякі люди, які все ще знаходилися в стайні, прийнялися перемовлятися, задоволені очевидним блефом Ніккі, щоб заплутати ворога. Деякі побажали всім доброї ночі і відправилися по домівках. Решту стовпилися навколо трупа, пильно його розглядаючи.

Ніккі коротко посміхнулася Віктору.

— Пробач, що вдарила тебе. — Віктор знизав плечима.

— Ну, це було на благо.

Коли Ніккі повернулась до Річарда, то виглядала стривоженою, наче боялася почути нотації або догану.

— Я хотіла, щоб солдати, що прямують сюди, думали, що, їм буде неважко розгромити нас, — пояснила вона. — Надмірна самовпевненість веде до помилок.

— Було щось ще, — сказав Річард.

Ніккі кинула швидкий погляд на людей, які все ще знаходилися в стайні, і обережно наблизилася до нього, щоб інші не почули.

— Ти сказав, що я зможу приєднатися до вас, коли війська, що прямують сюди покарати людей Алтур-Ранга, будуть знищені.

— І?

Погляд її блакитних очей став твердим подібно сталі.

— І я маю намір подбати про це.

Річард деякий час зважував її слова, але, врешті-решт, вирішив дозволити їй робити все необхідне, щоб допомогти людям Алтур-Ранга, і не заважати її планам. Крім того, його мало турбувало те, що вона мала намір зробити, у нього і так вже було достатньо проблем, про які варто було хвилюватися.

Річард взяв розпущені кінці стрічки її корсета, сильно потягнув і зав'язав їх.

Вона стояла, опустивши з боків руки, дивлячись в його очі весь час, поки він робив це.

— Спасибі, — сказала вона, коли він закінчив. — Напевно, розв'язалися у всій цій плутанині.

Річард пропустив повз вуха її явну неправду і обернувся туди, де бачив Джамілю, що стояла позаду решту людей. Жінка з опухлою червоною щокою, стояла на колінах, обіймаючи налякану маленьку дівчинку.

Річард підійшов ближче. — Як вона?

Джаміля глянула на нього. — У порядку. Спасибі, лорд Рал. Ви врятували дорогоцінне життя. Дякую вам.

Дівчинка, ридаючи і чіпляючись за матір, глянула на Річарда очима, повними жаху, як ніби боялася, що наступною він уб'є її. Вона бачила доказ чогось страшного на боці Річарда.

— Я радий, що вона в безпеці і не поранена, — сказав він Джамілі.

Річард посміхнувся дівчинці, але у відповідь отримав тільки ненавидячий гнівний погляд.

Ніккі співчутливо стиснула його руку, але нічого не сказала.

Люди, які залишилися в стайні, прийнялися дякувати йому за порятунок дитини. Здається, вони всі зрозуміли, що слова Ніккі були всього лише хитрістю. Багато хто говорив, що, схитрувавши, вона поступила розумно.

— Це повинно вибити їх з колії.

Річард знав, що в її планах було щось більше, ніж просто «вибити з колії». Його непокоїло те, що вона мала намір зробити.

Він спостерігав краєм ока, як деякі чоловіки потягли назовні мертвого шпигуна. За вказівкою Іцхака інші швидко взялися стирати кров. Запах крові змушував коней нервувати і було б краще скоріше позбавити їх від нього.

Решта бажали Річарду безпечного шляху і розходилися по домівках. Незабаром вони всі пішли. Чоловіки залили водою криваві плями, закінчили свою роботу і теж вийшли. Залишилися тільки Ніккі, Кара, Іцхак і Віктор. У стайні стало тихо й порожньо.

24

Річард уважно досліджував тіні, перед тим, як піти поглянути на коней, яких купив для нього Іцхак. У стійлах було тихо. Він згадав тишу в своїй кімнаті в готелі перед тим, як сталося те, що проломило стіни. Важко було не бачити нічого загрозливого у раптово насталій тиші. Він хотів би вміти визначати, чи поруч Звір, чи готовий він напасти. Він хотів би знати, як боротися з таким супротивником. Його пальці торкнулися руків'я меча. Якщо нічого не допоможе, принаймні, у нього є меч і притаманна йому сила.

Він чудово пам'ятав безжальні обіцянки страждань і мук, таємно залишені у свідомості Кари щоб він знайшов їх. Його починало нудити, голова йшла обертом, варто було тільки згадати той безсловесний шепіт. Йому довелося на мить зупинитися і спертися рукою об огорожу, щоб не втратити рівноваги.

Поглянувши на Кару, він знову відчув велику радість від того, що вона жива і здорова. Його серце радісно забилось, коли вона відповіла на його погляд. Він відчував глибокий зв'язок, що з'явився завдяки тому, що він її зціляв. Йому здавалося, що він дізнався трохи більше про ту жінку, що ховалася під бронею Морд-Сіт.

Тепер він повинен був допомогти Келен, щоб побачити її живою і здоровою.

Двоє коней вже були осідлані, інших ще тільки готували. На слово Іцхака можна було покластися як завжди. Увійшовши в стайню, Річард провів рукою по боці великої кобили, відчуваючи її м'язи і даючи їй знати, що він позаду, щоб не налякати її. Одне вухо обернулося в його бік.

Після всього, що сталося, у повітрі витав запах крові, і коні нервувалися. Кобила струснула головою і невдоволено вдарила копитом, відчувши поруч незнайомця. Перш ніж прикріпити сідло, він ласкаво погладив її по шиї і прошепотів щось. Потягнувшись, він обережно поплескав її за вухом, із задоволенням зауваживши, що вона нарешті заспокоїлася.

Вийшовши з стійла з конем, він побачив Ніккі, яка чекала його. Вона виглядала погано і самотньо.

— Ти будеш обережний? — Запитала вона.

— Не турбуйся, — вимовила Кара, проходячи мимо, несучи щось зі своїх речей. Входячи в стійло і тримаючи за вуздечку меншого з осідланих вже коней, вона сказала, — я прочитаю йому довгу лекцію на тему дурості необдуманих вчинків сьогоднішньої вночі.

— Яких необдуманих вчинків? — Запитав Віктор.

Кара поклала руку на шию свого коня, безцільно пробігаючи пальцями по її гриві, і обернулася до коваля.

— У нас в Д'харі є один вираз. Ми сталь проти сталі, а лорд Рал — магія проти магії. Це означає, що для лорда Рала нерозумно марно ризикувати своїм життям в битві на мечах. Ми самі це можемо. Але ми не в змозі боротися з магією. Це може робити тільки він. Щоб це було можливо, він повинен бути живий. Наш обов'язок — захистити життя лорда Рала від зброї зі сталі, щоб він зміг захистити нас від магії. Це обов'язок лорда Рала. Це частина його зобов'язань.

Віктор вказав на меч Річарда. — Я б сказав, що він вміє поводитися з клинками.

Кара вигнула брову.

— Іноді йому щастить. Чи повинна я нагадати, що він мало не загинув через звичайну стрілу? Без Морд-Сіт він зовсім безпомічний, — стримано додала вона.

Річард мовчки закотив очі, коли спіймав стурбований погляд Віктора. Іцхак теж виглядав стурбованим, розглядаючи Річарда так, ніби той був незнайомцем і він бачив його вперше. Ці чоловіки знали його близько року просто як Річарда, людину, які розвантажувала вози для транспортної компанії Іцхака і поставляла залізо в кузню Віктора. Тоді вони думали, що він одружений на Ніккі, і навіть не підозрювали, що весь цей час він був її бранцем.

Той факт, що насправді він лорд Рал, майже міфічний борець за свободу з півночі, і досі збивав з пантелику їх обох. Вони звикли бачити в ньому лише одного зі своїх, хто повстав, щоб боротися з тиранією. Таким вони його знали. Коли ж хто-небудь згадував про те, що він лорд Рал, вони починали нервувати, ніби не знали, як себе вести.

Коли Кара закінчила укладати речі в сідельні сумки, Ніккі поклала руку на плече Іцхака.

— Якщо ти не проти, мені треба поговорити з Річардом наодинці, перш ніж він виїде.

Іцхак кивнув — Віктор і я будемо зовні. Нам потрібно дещо обговорити.

Коли двоє чоловіків попрямували до виходу, Ніккі кинула на Кару короткий погляд. Кара злегка шльопнула свою кобилу по боці і послідувала за чоловіками назовні, закривши за собою двері. Річард був здивований і стурбований тим, що Кара пішла без заперечень.

Ніккі стояла перед ним в м'якому світлі ліхтарів, зчепивши пальці. Йому здавалося, що вона чимось стурбована.

— Річард, я турбуюся за тебе. Я повинна бути з тобою.

— Ти почала сьогодні вночі одну справу, і я думаю, тобі доведеться довести її до кінця.

Вона зітхнула.

— Ти маєш рацію.

Річард не знав, що вона буде робити, що було в неї на умі, але він квапився виїхати. Хоча він і переживав про безпеку Ніккі, набагато більше він турбувався про Келен. Йому не терпілося почати діяти.

— Але я все одно…

— Коли ти допоможеш цим людям усунути загрозу у вигляді прямуючих сюди солдатів, то тоді зможеш мене наздогнати, — сказав їй Річард. — Через цього чарівника, Кроноса, який веде їх сюди, люди тут безсумнівно потребують твоєї допомоги.

— Я знаю. — Вона кивнула, не знаючи, що ще заперечити. — Повір мені, я хочу знищити цю загрозу, що насувається на Алтур-Ранг. Я лише не хочу витрачати на це надто багато часу, щоб потім я могла виїхати звідси і наздогнати тебе.

Страх крижаною хвилею облив його, коли він несподівано зрозумів суть її плану. Він хотів сказати, щоб вона забула про це, але змусив себе мовчати. Він і сам повинен був зайнятися важливою і дуже небезпечною справою. Він не хотів би почути від неї, що не може робити те, що запланував.

Крім того, вона чаклунка, яка відмінно знає, що робить. Вона була Сестрою Тьми — однією з шести жінок, яким вдалося стати його наставницями у Палаці Пророків. Коли одна з них спробувала вбити його, щоб вкрасти його дар, Річард сам позбавив її життя. Це стало початком битви, через яку палац був зруйнований. У кінцевому рахунку, Джеган полонив інших, включаючи Сестру Юлію, їх лідера. Щоб врятувати життя Келен, Річард одного разу прийняв у п'ятьох з них посвяту, щоб завдяки узам вони могли уникнути влади сноходця. Ніккі тоді не було з ними. Ще одна загинула в Сильфіді. Залишилося лише чотири Сестри Тьми, не рахуючи Ніккі, які не були у владі Джегана.

Без сумніву Ніккі стане загрозою для будь-якого, хто виступить проти неї. Він тільки сподівався, що вона не скористається будь-якою, нехай навіть самої невеличкою можливістю, щоб швидше повернутися і захищати його.

Річард заткнув великі пальці рук за пояс, не зовсім розуміючи, що вона хоче. — Я з радістю зустріну тебе після того, як ти завершиш справи тут. Я тобі це вже говорив.

— Я знаю.

— Маленька порада. — Він чекав, поки вона не підняла на нього очі. — Не важливо, наскільки ти могутня, щось таке просте, як звичайна стріла може вбити тебе.

Легка усмішка з'явилася на її обличчі. — Це порада для нас обох, чарівник.

Несподівана думка прийшла йому в голову.

— Як ти знайдеш мене?

Вона потягнулася і, вигнувшись, схопила його за комір сорочки. — Тому я й хотіла залишитися наодинці з тобою. Мені потрібно торкнутися тебе магією, щоб я могла знайти тебе.

Тривога Річарда спалахнула з новою силою — Якою магією?

— Я б сказала, це нагадує узи між тобою і людьми Д'хари, які дозволяють їм знаходити тебе. Зараз немає часу, щоб пускатися в пояснення.

Необхідність залишитися з нею наодинці для чогось незрозумілого почала непокоїти Річарда. Продовжуючи стискати в кулаках його сорочку, вона притулилася до нього, її очі зажмурились.

— Просто стій спокійно, — прошепотіла вона.

Вона здавалася нерішучою і неначе не була впевнена в тому, що хотіла зробити. Вона виглядала і говорила так, ніби знаходилася в трансі.

Річард міг би заприсягтися, що раніше ліхтарі горіли яскравіше. Тепер стайня потонула в мороці, лише трохи освітлювана м'яким помаранчевим світлом. Сіно запахло солодше. Повітря стало тепліше.

Річард подумав, що можливо, він не повинен дозволяти їй робити те, що вона мала намір, але, врешті-решт, він вирішив, що довіряє їй.

Ліва рука Ніккі відпустила сорочку і потягнулася за його плечі до шиї. Її пальці ковзнули по його потилиці. Рука стиснулася, захопивши його волосся, змушуючи стояти спокійно.

Тривога Річарда зросла. Несподівано він зрозумів, що не хоче, щоб вона торкалася його своєю магією. Він уже кілька разів відчував її магію, і це не було те, що він сильно хотів би відчути знову.

Він хотів відсунутися, але чомусь не зміг.

Ніккі притулилася сильніше і ніжно поцілувала його в щоку.

Це було щось більше, ніж поцілунок.

Світ навколо нього розчинився. Стайня, вологе повітря, солодкий аромат сіна, здавалося, перестали існувати. Єдине, що залишилося, це його зв'язок з Ніккі, як ніби вона була єдиним, що не дозволяло йому так само зникнути.

Його віднесло в світ, повний захоплюючою дух радості від самого життя. Це було всепоглинаюче, дезорієнтує, чудове відчуття. Все, що він відчував завдяки цьому зв'язку з нею, починаючи від її тепла і дихання, і закінчуючи красою всього світу, затопило його, наповнюючи і просочуючи собою, зводячи з розуму приголомшуючим радісним збудженням.

Всі приємні миті, які він коли-небудь випробував, пронеслися крізь нього з неймовірною захоплюючою силою. Охоплений солодким блаженством, він ловив ротом повітря, на очах виступили сльози.

Коли Ніккі перервала поцілунок, світ всередині стайні, обертаючись, повернувся на місце. Але тепер все здавалося більш інтенсивним, ніж раніше. Предмети і запахи стали більш живими, ніж він пам'ятав. Було тихо, лише шипіла найближча лампа, а один з коней тихенько іржав. Тіло Річарда ще тремтіло від відчуття її довгого поцілунку.

Він не знав, тривало це секунду або годину. Це була така магія, якої Річард ніколи ще не відчував. Подія захопила дух, і йому довелося нагадати собі, що потрібно дихати.

Він моргнув, дивлячись на неї.

— Що… що ти зробила? — Легка посмішка розцвіла в вигині її губ і в сліпучо голубих очах.

— Я злегка торкнулася тебе своєю магією, тепер я завжди зможу знайти тебе. Я впізнаю свою магію. І зможу слідувати за тобою.

Не бійся, ефект буде досить довгим, щоб я змогла знайти тебе.

— Я думаю, ти зробила щось більше, Ніккі.

Її усмішка випарувалася. Роздумуючи, вона звела брови. Їй треба було трохи часу, щоб підібрати слова. Нарешті, вона глянула на нього. Сила її погляду сказала йому, як для неї важливо, щоб він це зрозумів.

— Раніше, Річард, я своєю магією завжди завдавала тобі страждання: коли забрала тебе, коли силою утримувала, навіть коли зцілювала. Це завжди було для тебе болісно. Прости мене, але я захотіла хоча б раз в житті подарувати тобі такий доторк магії, який би не завдав тобі болю або не змушував би ненавидіти мене.

Її погляд вислизнув від його очей.

— Я хотіла, щоб ти пам'ятав про мене краще, ніж коли я торкалася тебе болем магії. Я хотіла замість цього, хоч раз, подарувати тобі маленьку частинку чогось приємного.

Він не міг навіть уявити собі, що може бути більше цієї «маленької частинки». Він підняв її обличчя за підборіддя, примушуючи подивитися в очі.

— Я не ненавиджу тебе, Ніккі. Ти знаєш це. І я знаю, що коли ти зцілювала мене, то повертала мені життя. Лише це має значення.

Тепер настала його черга відвести погляд від її блакитних очей. Йому раптом стало ясно, що Ніккі, можливо, найкрасивіша жінка з тих, кого він коли-небудь бачив.

Не рахуючи Келен.

— Все одно, спасибі, — він впорався з собою, все ще відчуваючи млосної ефект її магії.

Вона ніжно стиснула його руку. — Ти зробив хороший вчинок сьогодні ввечері, Річард. Я подумала, трохи приємної магії поверне тобі твою силу.

— Я бачив так багато страждаючих і вмираючих людей. Я не міг змиритися з думкою, що помре маленька дівчинка.

— Я мала на увазі порятунок Кари.

— А… Ну, я не міг змиритися з думкою, що й велика дівчинка помре теж.

Ніккі посміхнулася.

Він вказав на коней. — Мені пора їхати.

Вона кивнула, а він підійшов до коней і перевірив упряж. Ніккі відкрила двері стайні. Ледве вона зробила це, як увійшла Кара, щоб взяти свого коня.

До світанку залишалося лише пара годин. Річард усвідомив, що він моторошно втомився, особливо після емоційної напруги через використання свого меча, але після того, що зробила Ніккі, йому стало трохи краще. Крім того, він знав, що деякий час у них не буде можливості виспатися. Їх чекав довгий шлях, і він мав намір проробити його як можна швидше. Маючи з собою свіжих коней, у них буде можливість пересуватися в швидкому темпі, змінюючи тварин, а потім знову скакати щодуху. Він хотів пересуватися з максимально можливою швидкістю.

Ніккі притримувала його коня за вуздечку, а він вставив чобіт в стремено і скочив у сідло. Кобила махнула хвостом і почала пританцьовувати, бажаючи швидше покинути стайню, незважаючи на те, що на дворі все ще стояла ніч. Річард поплескав її по шиї, щоб заспокоїти, у неї ще буде достатньо часу, щоб показати йому свій норов.

Кара, вмить опинившись у сідлі, насупившись, обернулася до нього. — До речі, лорд Рал, куди це ми прямуємо в такому поспіху?

— Я повинен побачити Шоту.

— Шоту! — У Кари відвисла щелепа. — Ми їдемо до жінки-відьми? Ви зійшли з розуму?

Ніккі раптово кинулася до нього. — Подорож до жінки-відьми — це безумство, якщо навіть не згадувати про солдатів Імперського Ордена, що заполонили весь Новий Світ. Ти не можеш зробити це.

— Я повинен. Я думаю, Шоті вдасться допомогти мені знайти Келен.

— Річард, вона відьма! — Ніккі вийшла з себе. — Вона не стане тобі допомагати!

— Раніше вона мені допомагала. Вона подарувала Келен і мені весільний подарунок. Я думаю, вона зможе це згадати.

— Весільний подарунок? — Запитала Кара. — Ви з глузду з'їхали? Шота вб'є вас, як тільки у неї з'явиться така можливість.

У словах Кари було багато правди. Його стосунки з Шотою завжди були напруженими.

Ніккі поклала руку на його ногу. — Що ще за весільний подарунок? Про що ти говориш?

— Шота хотіла смерті Келен, оскільки боялася, що ми зможемо зачати дитину, яка, на думку Шоти, буде монстром: обдарованим сповідником. На нашому весіллі, на знак перемир'я вона подарувала Келен ланцюжок з маленьким темним каменем. Він володів якоюсь магією, яка запобігла б можливій вагітності Келен. Ми з Келен тоді вирішили, що на деякий час, поки відбувається багато такого, про що слід турбуватися в першу чергу, варто скористатися подарунком Шоти.

Потім шими вирвалися на свободу, і вся магія початку гинути. Деякий час ми нічого не знали про це, але той чарівний амулет перестав діяти. Тоді Келен і завагітніла. Чоловіки побили її тієї моторошної ночі так, що вона не тільки втратила дитину, але і сама вижила лише дивом.

Також можливо, що через тимчасове згасання магії, природа всього світу піддалася фундаментальним незворотним змінам, що, в кінцевому рахунку, може призвести до загибелі магії взагалі. У всякому разі, Келен вважала, що так воно і є. Сталася низка подій, які ніяк не можна пояснити іншими причинами. Зедд називав це каскадним ефектом. Він сказав, що, розпочавшись одного разу, цей процес не може бути зупинений.

Річард не знав, чи правда те, що магія згасає.

— Шота згадає ланцюжок, який подарувала Келен. Вона згадає свою магію, також як ти будеш пам'ятати свою, щоб мати можливість знайти мене. Якщо хто-небудь і може згадати Келен, то це Шота. У нас в минулому були деякі розбіжності, але я також кілька разів допоміг їй. Вона винна мені. І вона допоможе мені. Їй доведеться це зробити.

Ніккі аж сплеснула руками.

— Звичайно, цей ланцюжок, має носити Келен, а не ти. Невже ти знову не бачиш, що робиш? Твій розум знову винайшов те, що не можна негайно перевірити. Все, про що ти говориш — десь далеко або це щось таке, що ми не можемо побачити. Ланцюжок також вигаданий тобою. — Ніккі стиснула руками скроні. — Річард, ця відьма не згадає Келен, тому що ніякої Келен не існує.

— Шота зможе допомогти мені. Я знаю, що зможе. Я знаю, що вона зробить це. Я не бачу інших можливостей, щоб отримати відповіді. Час іде. І чим далі, тим в більшій небезпеці перебуває Келен, хто б її не викрав, і тим менше у мене шансів повернути її назад. Я повинен відправитися до Шоти.

— А що якщо ти помиляєшся? — Вимогливо запитала Ніккі. — Що якщо жінка-відьма відмовиться допомагати тобі?

— Я зроблю все, щоб змусити її допомогти мені.

— Річард, будь ласка, зачекай з цим день або два. Ми можемо поговорити про це. Дозволь мені допомогти тобі, ретельно зваживши твої можливості.

Річард струснув поводи, понукаючи свого і прив'язаного коня прямувати до виходу. — Шлях до Шоти — мій єдиний шанс знайти відповіді. Я їду.

Річард пригнувся в дверному отворі і виїхав в ніч. Навколо співали цикади.

Він розвернув коня, щоб побачити силует Ніккі, яка стояла на порозі дверей, освітлена ззаду світлом ліхтаря.

— Будь обережна, — сказав він їй. — Якщо не заради себе, то заради мене.

Тоді вона нарешті посміхнулася. А потім покірно кивнула головою.

— Як накажете, лорд Рал.

Він махнув рукою Віктору і Іцхаку.

— Щасливої дороги, — гукнув Іцхак, знімаючи свій капелюх.

Віктор відсалютував, ударивши кулаком по грудях. — Повертайся якомога швидше, Річард.

Річард пообіцяв, що так і буде.

Коли вони виїхали на дорогу, Кара струснула головою.

— Я не знаю, навіщо ви утрудняли себе порятунком мого житті. Все одно ми скоро помремо.

— Я думав, що якщо ти поїдеш зі мною, то не допустиш цього.

— Лорд Рал, я не знаю, чи зможу я захистити вас від відьми. Я ніколи ще не стикалася з її силою, також як і жодна з Морд-Сіт. Магія сповідниць смертельна для Морд-Сіт, також можливо, що і магія відьми виявиться для мене фатальною. Я зроблю все можливе, але, думаю, ви повинні знати: немає впевненості, що мені вдасться захистити вас від жінки-відьми.

— О, я б не турбувався про це, Кара, — сказав Річард, стискаючи коліна і переміщаючи вагу, спонукаючи свого коня пуститися галопом. — Наскільки я знаю Шоту, вона не підпустить тебе близько до себе.

25

Ніккі крокувала по широкій жвавій вулиці на чолі невеликої групи людей і думала про те, що сонце чомусь перестало світити, як тільки виїхав Річард. Їй так хотілося заглянути в його очі, побачити в них цей блиск світла, притаманний лише йому одному. Два дні і дві ночі вона без відпочинку допомагала жителям готуватися до неминучої атаки. Але життя без Річарда здавалося порожнім, в ньому було менше фарб, менше… менше всього.

У той же час, коли він був поруч, його непохитна рішучість знайти свою вигадану кохану зводила її з розуму. Іноді їй хотілося придушити його власними руками. Вона випробувала все: від ласкавих прохань до гнівного переконання, намагаючись змусити його побачити правду, але це було все одно, що намагатися зрушити гору. Зрештою, що б вона не казала і що б не робила, результат був нульовий.

Для його ж блага, вона намагалася допомогти йому повернутися до дійсності. Роблячи це, вона кидала йому виклик, намагалася повернути в реальний світ, перш ніж трапиться щось непоправне. Але в той же час всі її спроби якимось незрозумілим чином завжди виставляли її негідницею, змушували ненавидіти себе.

Ніккі сподівалася, що, позбавивши жителів Алтур-Ранга від загрози, що насувається, знищивши війська Імперського Ордена і їх чарівника Кроноса, вона незабаром зможе наздогнати Річарда і Кару. Ніккі раптом усвідомила, як швидко він буде мчати, маючи запасних коней. Як важко їй буде наздогнати його, перш ніж він добереться до жінки-відьми. Якщо йому вдасться заїхати так далеко. І якщо Шота не вб'є його, як тільки побачить.

З того, що Ніккі знала про відьом, шанси Річарда вирватися живим з її лігва були незначні. Йому доведеться зіткнутися з відьмою без допомоги і підтримки Ніккі. Тим не менш, з цією відьмою він був знайомий. Крім того, Ніккі чула, що Шота була істинною жінкою у всіх відносинах. Що ж, можливо, Річард буде, принаймні, чемний. Вести себе неввічливо з відьмами — не дуже-то мудро.

Але навіть якщо він переживе зустріч з відьмою, то все одно буде спустошений і засмучений, якщо вона відмовиться допомогти йому. А Ніккі знала, що так і буде, тому що ніякої зниклої жінки не існує. Часом вона просто впадала в сказ через те, що він так настирливо чіплявся за цю свою ілюзію. А іноді починала серйозно турбуватися, що він втрачає розум. Ця думка була настільки жахлива, що вона навіть змушувала себе не думати про це.

Охоплена жахом того, що станеться Ніккі застигла посеред вулиці.

Ідучі за нею чоловіки наштовхнулися на неї, збиваючи її з думки. Вони всі йшли з нею, щоб без затримки отримати будь-які нові вказівки по обороні міста або передати необхідні повідомлення. Тепер, мовчазні й стривожені, вони дивилися на неї, не розуміючи, що змусило її зупинитися.

— Ось там, — сказала вона чоловікам, вказуючи на цегляну триповерхову будівлю біля перехрестя. — Впевніться, що це місце може бути вигідно використано, і розставте там, принаймні, пару дюжин лучників. Простежте, щоб у них було достатньо стріл.

— Я подивлюся, — сказав один з чоловіків, і побіг через вулицю, на ходу ухиляючись від возів, коней і ручних візків.

Навколо Ніккі і стоячих чоловіків швидко рухалися люди, огинаючи їх немов скелю посеред бурхливої ріки. Перехожі неголосно перемовлялися, просуваючись мимо, кричали рознощики, все ще намагаються продати свій товар, люди збиралися групами, щоб обговорити майбутню битву і плани захисту міста. Вози всіх видів: від величезних вантажних, запряжених шістками коней до невеликих візків лише з одним конем — носилися туди-сюди, завершуючи збір провізії, або роблячи іншу необхідну роботу, поки ще була така можливість.

Незважаючи на шум, який утворювали коні, вози і люди, Ніккі нічого не чула, думаючи про відьму.

Ніккі раптово спало на думку, що Шота може не просто відмовитися допомогти Річарду, але нічого не сказати йому про це. Відьми добиваються своїх цілей, використовуючи для цього будь-які методи.

Якщо ця жінка вирішить, що Річард занадто наполегливий або напористий, то вона дуже легко зможе позбавитися від нього, відправивши його на край світу вирішувати марну загадку. Вона може це зробити, просто заради розваги або щоб приректи його на повільну смерть у нескінченному шляху по якій-небудь далекій пустелі. Відьма могла зробити щось подібне, просто тому, що могла. Річард, охоплений бажанням знайти свою вигадану дружину, навіть не подумає навіть про таку можливість. Стрімголов він понесеться туди, куди вона вкаже.

Ніккі злилася на себе, що дозволила йому одному відправитися до такої небезпечної жінки. Але що вона могла вдіяти? Не могла ж вона просто заборонити йому.

Єдиним шансом для неї залишалося якомога швидше позбутися чарівника Кроноса разом з його військом, відправитися услід за Річардом і зробити все можливе для його захисту.

Вона побачила, що чоловік, посланий перевірити цегляну будівлю, біжить через дорогу назад, лавіруючи між возами і кіньми. Навіть беручи до уваги, що частина жителів в очікуванні нападу покинула місто, мало хто займався своїми повсякденними справами. Ніккі бачила, як всюди люди готувалися захищати своє місто. Дехто вже сховався в місцях, які вони вважали безпечними. Однак Ніккі не раз траплялося брати участь в атаках, що проводяться солдатами Ордена. Безпечних від їх нападу місць не існувало.

Чолові оббіг порожній фургон, що поволі грюкав повз них, і нарешті добрався до Ніккі. Він стояв мовчки, чекаючи. Він боявся заговорити, поки вона не зажадає звіту. Він боявся її. Всі вони боялися її. Вона була не просто чаклункою, вона була чаклункою в поганому настрої, і вони всі знали про це.

Ніхто не розумів, чому вона здавалася такою роздратованою, але ось уже два дні поруч з нею всі ходили тихіше води нижче трави. Вони були не винні в цьому, і вже звичайно їх вини не було в тому, що Річард, збожеволівши, ганяється стрімголов за жінкою, якої не існує. Але ніхто з них цього не знав. Ніккі подумки поринула в себе, готуючись до насильства, яке насувалося, знову внутрішньо прокручуючи в голові ту безліч справ, які вона повинна була перевірити; вона готувалася стати жорстокою, щоб впоратися з тим, що їй належало зробити.

Чекаючи неймовірно жорстокої бійні ніхто не стане наспівувати веселу пісеньку і милуватися прекрасним днем. Кожен буде охоплений похмурими думками.

Ніккі ніколи не обтяжувала себе тим, щоб пояснювати свій настрій. Це могло позбавити її необхідного запасу сил. Подумки збираючи все своє вміння, знання, мудрість і силу, вона збирала певний, вже перевірений у справі запас сил, які в разі потреби можуть стати у пригоді всім їм. Це були жорстокі і смертельно небезпечні сили, які цим людям ніколи не зрозуміти, так що їй залишалося лише бути готовою миттєво відреагувати. Вона не могла пояснювати це всім і кожному. Їм просто доведеться прийняти це, як належне.

— Ну, — спокійним голосом спитала вона у чоловіка, що ще задихався від бігу.

— Повинно спрацювати, — сказав він. — У цьому будинку в'яжуть і шиють одяг. Всі три поверхи зв'язані коридорами і сходами, так що лучники зможуть легко і швидко пересуватися від вікна до вікна, вибираючи найкраще місце для пострілу.

Ніккі кивнула. Вона доклала руку до чола, щоб прикрити очі від низького сонця, дивлячись на захід уздовж широкого бульвару. Вона вивчала дороги і кути, під якими вони перетиналися. Нарешті, вона вирішила, що перехрестя, де вони стояли поруч з цегляним триповерховою будівлею, є найкращою точкою. Через свою ширину ця вулиця — найзручніший шлях, по якому напевно, піде ворожа кавалерія, щоб захопити східну частину міста. Вона знала способи, якими атакує Орден. Вони воліли нападати широкими рядами, потужним ударом відкидаючи противника назад. Вона знала, як атакує Орден… Ніккі була абсолютно впевнена, що, якщо, як очікуваний напад буде зі сходу, кавалерія піде саме цим шляхом.

— Добре, — сказала вона чоловікові. — Простеж, щоб тут були лучники з великою кількістю стріл. Поквапся, я не думаю, що у нас в запасі багато часу.

Той побіг виконувати доручення, а Ніккі побачила вдалині громіздкий фургон Іцхака, який тягнули два важковаговики. Він поспішав. Ніккі відмінно знала, навіщо він їде до неї, але вирішила поки не думати про це і обернулася до іншого чоловіка, що стояв поряд з нею.

— Далі, відразу за тим цегляним будинком, де ми розташуємо лучників, я хочу розмістити списоносців. З обох боків дорога затиснута будинками. — Вона вказала на вулицю, яка перетинала головний бульвар перед цегляним будинком. — Вони повинні розташуватися з двох сторін вулиці, на той випадок, якщо солдати, які атакуватимуть, спробують пробитися цим шляхом. Там їх потрібно зустріти списами.

Ледь ворог прорветься на головну вулицю Алтур-Ранга, як зустріне несподівану атаку списоносців. Тоді їх усіх, затиснутих в лещата, зможуть легко перестріляти лучники: з одного боку будуть піки, з іншого — напираючі з тилу солдати.

Людина кивнула і побігла віддавати розпорядження. Вона вже проінструктувала всіх, озброєних списами. Всі працівники з кузні Віктора і багато інших гарячково працювали, споруджуючи прості, але ефективні пастки. Це були всього лише загострені залізні бруски різної довжини, з'єднані між собою поперечинами і ланцюгом, що нагадували частокіл.

Частини цих нещадних пасток були розкладені по всьому місту. Лежачи на землі, вони не заважали пересуванню, але коли копита коней кавалерії наступлять на різні кінці брусків, що прикріплені до поперечного ланцюга, — вбивчі списи піднімуться вгору, і завдяки різній довжині ланок, що з'єднують їх з поперечинами, будуть протикати жертву під різними кутами. Те, що вони піднімалися під різними кутами, дозволяло їм бути набагато більш непередбачуваними і небезпечними, ніж проста пряма лінія списів. Якщо все піде, як треба, то ворожа кавалерія на повному ходу налетить своїми кіньми прямо на залізні вістря. Навіть намагаючись перестрибнути пастки коні, швидше за все, розпорять собі черево. Це було просто, але дуже ефективно.

Такі смертельні капкани були розташовані по всьому місту, найчастіше на перехрестях. Як тільки пастка підніметься, її нелегко буде опустити назад. Перелякані коні будуть напорюватися на гостряки або, принаймні, не зможуть перебратися через виниклу перешкоду. Як тільки кавалерія наткнеться на пастки, солдати змушені будуть гнати вперед своїх коней, і тоді вони, швидше за все, будуть поранені або вбиті, або їм доведеться долати цю перешкоду пішки. Тоді у лучників з'явиться достатньо шансів, щоб розстріляти ворога, коли вони будуть пробиратися або пробігати мимо.

Люди, що сидять в засідці біля пасток, були проінструктовані уважно стежити за ситуацією. Зовсім необов'язково піднімати піки, ледь кавалерія порівняється з ними. У якомусь сенсі буде краще почекати поки деяка частина ворожих солдатів проїде мимо. Якщо в нападі буде брати участь велика кількість кавалерії, то захисники зможуть розділити сили ворога і, не тільки влаштувати плутанину, але й відкинути їх назад, розриваючи ряди, змушуючи їх втратити перевагу своєї єдності, та й упоратися з роз'єднаними військами буде легше. Очевидно, що усунення кавалерії — суттєвий крок на їх шляху по припиненню вторгнення.

У той же час Ніккі усвідомлювала, що в жаху від страхітливої стіни ворожих солдатів, спраглих крові, що насунеться, подібні ретельно розроблені плани, швидше за все, будуть забуті. Вона знала, що, побачивши цих солдатів з приголомшливою зброєю, деякі із захисників втечуть, забувши навіть підняти піки. Ніккі знала про цей страх. Тому вона наказала встановити більше капканів, ніж було необхідно.

Майже кожному городянину була відведена своя роль у планах щодо захисту міста. Деяким це вдасться краще, іншим — гірше. Навіть жінки з дітьми озброїлися всілякими «боєприпасами» на зразок каменів або киплячого масла. Вони повинні будуть скидати і зливати все це на голови солдатів. Не було часу, щоб робити якусь особливу зброю, але ті, хто не мав ніякої, озброювалися безліччю кілків. Загострена жердина не була чимось особливим, але нею можна повалити кавалерійського коня або поранити людину, а іноді і цього буває достатньо. Неважливо, буде це вершник чи піхотинець — вони можуть бути повалені. Багато жителів міста озброїлися луками. За допомогою лука навіть старий чоловік зможе вбити величезного сильного, м'язистого, молодого солдата.

Стріла може повергнути навіть чарівника.

Було б марною затією змушувати жителів міста битися з досвідченими солдатами в традиційній битві. Вони повинні позбавити бійців Ордена всіх переваг, якими вони звикли користуватися.

Головна ідея Ніккі полягала в тому, щоб перетворити все місто на одну велику пастку. А заманити в цю пастку Орден належало саме їй.

Незабаром вона побачила візок Іцхака, що грюкав зовсім поруч. Люди розбігалися на його шляху. Іцхак натягнув віжки, змушуючи двох величезних коней зупинитися. Хмара пилу злетіла вгору.

Він закріпив гальмо і зістрибнув на землю, вона ніяк не очікувала, що він зможе це зробити з такою спритністю. Підбігаючи, в одній руці він тримав свій капелюх. В іншій було щось ще.

— Ніккі! Ніккі!

Вона повернулася до оточуючих.

— Вам краще б пошвидше взятися за виконання того, що ми обговорили. Я думаю, у нас в запасі не більше декількох годин.

Люди виглядали здивованими і стривоженими.

— Ви думаєте вони не почекають до завтра? — Запитав один з них.

— Ні. Я впевнена, що вони почнуть атаку цього вечора. — Вона не сказала, чому думає саме так.

Чоловіки кивнули і кинулися виконувати завдання.

Підбіг задиханий Іцхак. Його обличчя було майже таким же червоним, як його капелюх.

— Ніккі, лист! — Він помахав папером перед її обличчям. — Лист для мера.

Ніккі внутрішньо стиснулася.

Група чоловіків в'їхала в місто, — сказав він. — Вони несли білий прапор, так як ти і сказала. Вони передали лист для «мера». Звідки ти знала?

Вона проігнорувала питання. — Ти вже прочитав?

Він почервонів. — Так. Віктор читав. Він був дуже злий. Не дуже розумно злити коваля.

— У тебе є кінь, як я просила?

— Так, так, у мене є кінь. — Він передав їй папір. — Але думаю, тобі краще спочатку прочитати це.

Ніккі розгорнула лист і почала читати про себе.

«Громадянин мер.

Мені стало відомо, що жителі Алтур-Ранга бажають відректися від своїх грішних шляхів і знову схилитися перед мудрою і милосердною верховною владою Імперського Ордена.

Якщо це правда, і ви дійсно хочете позбавити людей Алтур-Ранга від тотального покарання за заколот і язичництво, тоді на знак своїх добрих намірів та бажання підкоритися правосуддю Імперського Ордена, ви зв'яжете руки своєї прекрасної і відданої дружини і надішлете її до мене в якості скромного подарунка. Відмовитеся передати мені свою дружину, як вам наказано, — і кожна людина в Алтур-Ранзі помре.

У служінні милосердному Творцеві

Брат Кронос

Командувач об'єднаними військами його Величності»

Ніккі зім'яла лист в кулаці.

— Поїхали.

Іцхак повернув на місце свого капелюха, намагаючись наздогнати Ніккі, що йде до воза.

— Серйозно, Ви ж не збираєтеся зробити те, що вимагає ця скотина, адже так?

Вона поставила ногу на залізну сходинку і забралася на широке сидіння фургона.

— Поїхали, Іцхак.

Він забурмотів щось собі під ніс, залазячи в фургон. Знявши гальмо і злегка хльоснувши поводами, він почав розвертати фургон, покрикуючи людям, щоб ті звільнили дорогу. Навколо коліс спіралями закрутилися бруд і пил. Він вдарив батогом по спинах коней і прикрикнув, щоб поквапити їх. Фургон нарешті розвернувся і вирівнявся, а коні потягнули його вперед.

Ніккі притрималася однією рукою за бортик фургона, коли він похитуючись, покотився вперед, а другою сховала зім'ятий в кулаці лист за корсажем червоної сукні.

Незрячими очима дивилася вона на вулиці Алтур-Рангу, проїжджаючи повз будівлі і вітрин магазинів, возів та пішоходів. Промені західного сонця пробивалися крізь стовбури дерев зліва від них, їдучих на північ по широкій вулиці. Біля овочевих, сирних, хлібних і м'ясних крамниць під яскравими і смугастими навісами юрмилися люди, скуповуючи всі продукти, які тільки могли, в світлі майбутньої загрози.

Дорога звузилася, ледь вони досягли старих кварталів міста, тепер фургони, коні і люди утруднювали рух. Іцхак без зволікання розвернув своїх великих ваговозів, з'їжджаючи з головної дороги і прямуючи прямо повз тісно поставлені будинки, де в одній кімнаті тулилися цілими сім'ями. Посеред невеликих дворів було розвішано білизну для просушування, подекуди вона ще висіла на мотузках, перекинутих між протилежними квартирами на других поверхах, або була розтягнута прямо біля входу, над головами. Майже кожен крихітний шматочок землі на задньому дворі будинків використовувався для вирощування їжі або утримання курчат. Крила плескали, а пір'я розліталися, коли перелякані птахи помічали фургон на своєму подвір'ї.

Іцхак майстерно керував двійкою коней, що бігли з лякаючою швидкістю, вправно обходячи перешкоди у вигляді хатин, загороджень, стін і безладно розкиданих дерев. Він викрикував попередження, проїжджаючи по людних вулицях. Люди відскакували в переляку, пропускаючи його.

Фургон звернув на вулицю, яку Ніккі так добре знала. Вони проїхали повз коротку стіну, яка незабаром повертала до дороги, що виводила їх до входу складу транспортної компанії Іцхака. Фургон прогуркотів по порізаній борознами землі внутрішнього двору будівлі та, накренившись, зупинився в тіні величезного дуба, який підносився над стіною.

Ніккі злізла, як тільки одна з половинок подвійних дверей прочинилися. Очевидно, почувши шум, Віктор вийшов дізнатися, в чому справа. Дивлячись звіром, ніби готовий був убити першого, хто попадеться йому в руки.

— Ти читала лист? — Вимогливо запитав він.

— Так. Де кінь, про якого я просила?

Великим пальцем руки він вказав собі за спину.

— Ну, і що ми будемо робити тепер? Атака, напевно, буде на світанку. Ми не можемо дозволити цій солдатні забрати тебе з собою в їх армію. Ми не можемо дозволити їм виїхати і повідомити Кроносу, що ми відмовилися від його вимог. Що ми їм скажемо?

Ніккі кивнула головою в бік будівлі.

— Іцхак, чи не приведеш ти коня? Будь ласка.

На обличчі візника з'явилася кисла гримаса.

— Ви повинні вийти заміж за Річарда. Буде ще та парочка. Обидва — божевільні.

Уражена, Ніккі втупилася на нього. Нарешті вона змогла заговорити.

— Іцхак, будь ласка, у нас не так багато часу. Ми не можемо дозволити цим хлопцям виїхати з порожніми руками.

— Так, Ваша Високість, — він посміхнувся, — дозвольте мені привести вашу царську кобилу?

— Я ніколи не бачила, щоб Іцхак поводився так, — сказала вона Віктору, спостерігаючи як чоловік гордо карбує крок у напрямку до дверей, тихо бурмочучи прокльони.

— Він думає, ти божевільна. Так само вважаю і я. — Віктор уперся кулаками в стегна. — Виверт з цим шпигуном у стайні не спрацював? Чи це і був твій план?

Будучи не в настрої обговорювати це, Ніккі також вперто подивилася на нього.

— Мій план, — процідила вона крізь зціплені зуби, — це покінчити з цим якомога швидше і врятувати жителів Алтур-Ранга від перспективи бути вирізаними.

— І як це пов'язано з тим, щоб віддати тебе Брату Кроносу в якості подарунка?

— Якщо ми дозволимо їм атакувати на світанку, то у них з'явиться перевага. Нам необхідно, щоб вони атакували сьогодні.

— Сьогодні! — Віктор глянув на захід, на низьке сонце. — Але скоро вже буде темно.

— Саме так, — сказала вона, нахиляючись до фургона і виймаючи звідти довгу мотузку.

Втупившись у напрямку міста, Віктор обмірковував її слова. — Ну, якщо все зважити, то, гадаю, буде краще, якщо ми не будемо воювати з ними вдень, на їх умовах. Якщо нам вдасться як-небудь втягнути їх в атаку сьогодні, вони скоро втратять свою перевагу. Відсутність денного світла буде працювати на нас.

— Я приведу їх вам, — сказала вона. — Тільки будьте готові.

Зморшки на лобі Віктора поглибилися. — Я не знаю, як ти збираєшся змусити їх атакувати сьогодні, але якщо це станеться, ми будемо готові.

З приміщення складу вийшов Іцхак, ведучи в приводу білого жеребця в чорних яблуках. Грива, хвіст і ноги були чорними. Кінь був не просто витонченим, здавалося, він володів непокірною вдачею і безмежною витривалістю. Тим не менш, це було не зовсім те, що вона очікувала.

— Він не досить великий, — сказала вона Іцхаку.

Іцхак ніжно провів по білій морді коня. — Ви не сказали великий, ви сказали, що потрібен надійний кінь, якого нелегко злякати, з безстрашним духом.

Ніккі ще раз глянула на коня. — Я просто припускала, що кінь буде великий.

— Вона божевільна, — пробурмотів Іцхак Віктору.

— Вона збирається стати мертвою божевільною, — сказав Віктор.

Ніккі простягнула мотузку Віктору. — Буде простіше, якщо ти встанеш на підвищення, коли я сяду в сідло.

Вона погладила коня по шиї і шовковистих вухах. Тварина заіржала, оцінивши ласку, і ткнулася в неї мордою. Ніккі притримала його за голову і направила тонку енергію Хань в це створіння, щоб кінь познайомився з нею і заспокоївся. Досліджуючи, вона провела рукою по його плечу, і далі, по боці.

Без подальших заперечень Віктор піднявся на стінку і почекав, поки вона вибереться в сідло. Ніккі розправила спідницю свого червоного плаття і потім розстебнула ліф до талії. Вона звільнила руки з рукавів, ліктями притримуючи ліф сукні перед грудьми, а потім, простягнула Віктору, з'єднавши зап'ястя разом.

Лице Віктора стало таким же червоним, як її сукня. — Що це ти робиш?

— Ці люди — досвідчені війська Імперського Ордена. Серед них багато офіцерів. Я провела багато часу в таборі Ордена. Я була широко відома: одним як Королева Рабів, іншим — як Пані Смерть. Цілком можливо, що деякі з цих людей служили в армії Джегана довгий час, так що вони дуже легко зможуть мене упізнати, особливо, якщо на мені буде чорне плаття. На всяк випадок, я одяглася в червоне.

— Також мені необхідно дати цим людям оману, що відвернула б їх і, бажано, не дозволила упізнати мене. Подібне видовище позбавить солдатів тверезості розуму, а заодно приверне увагу Кроноса і змусить його думати, ніби «мер» відчайдушно бажає догодити йому. Ніщо не будить криваву пристрасть у цих людей вірніше, ніж слабкість.

— Ти можеш потрапити в біду набагато раніше, ніж доберешся до Кроноса.

— Я чаклунка. І можу про себе подбати.

Наскільки я пам'ятаю, Річард — чарівник і носить меч, наповнений древньою магією, але, тим не менш, він потрапив в біду. Його здолали і майже вбили, тому що противник перевершував його по чисельності.

Ніккі знову простягнула руки до Віктора, звівши зап'ястя докупи.

— Зв'яжи їх.

Віктор гнівно глянув на неї, перш ніж остаточно здатися. Голосно бурмочучи, він прийнявся пов'язувати її зап'ястя. Іцхак, очікуючи, тримав коня за вуздечку.

— Це швидкий кінь? — Запитала вона, спостерігаючи, як Віктор обмотує мотузкою її руки.

— Са'дін — швидкий, — сказав їй Іцхак.

— Са'дін? Чи не означає це «вітер» на стародавній мові? — Іцхак кивнув і спитав:

— Ти знаєш давню мову?

— Трохи, — сказала вона, — сьогодні, Са'дін, ми повинні бути швидкі як вітер. Тепер слухайте мене, обидва. Я не збираюся дозволити їм убити себе.

— Деякі так і роблять, — пробурчав Віктор.

— Ви не розумієте, це буде відмінна можливість дістатися до Кроноса. Як тільки атака почнеться, знайти його буде важко. Але навіть, якщо ми дізнаємося, де він, наблизитись до нього буде майже неможливо. Він буде звірячому вбивати невинних способами, про які ви навіть не маєте уявлення, поширюючи всюди жах, паніку і смерть. Це робить його цінним для них. У битві їхні солдати будуть оберігати чарівника від будь-кого, хто спокуситься на його життя. Я повинна зробити це зараз. Я хочу покінчити з ним сьогодні ж вночі.

Віктор і Іцхак обмінялися поглядами.

— Нехай всі будуть готові, — сказала вона. — Коли я повернуся, думаю, у мене за спиною будуть дуже злі хлопці.

Віктор глянув на неї, ривком стягнувши мотузкою її зап'ястя. — Скільки дуже злих хлопців?

— Я припускаю, що всі їхні сили будуть мчати за мною по п'ятах.

Іцхак ніжно поплескав морду Са'діна. — А чому вони будуть злими? Якщо я можу запитати.

— Крім того, щоб покінчити з їх чарівниками, я маю намір як слід врізати по цьому бджолиному вулику.

Віктор роздратовано зітхнув. — Ми будемо готові до їх атаки, але якщо ти доберешся туди, я не впевнений, що тобі вдасться повернутися назад.

Ніккі теж не була в цьому впевнена. Вона пам'ятала часи, коли приводила свої плани в дію, не турбуючись, чи виживе вона чи ні. Тепер же це її дуже навіть турбувало.

— Якщо я не повернуся, тоді вам просто доведеться самим зробити все можливе. Сподіваюся, що навіть якщо мене вб'ють, я зможу забрати Кроноса з собою. У будь-якому випадку, ми приготували для них багато сюрпризів.

— Річард знає про те, що ви задумали? — Примружившись, запитав Іцхак.

— Підозрюю, що знає. Але йому вистачило такту, не лякати мене ще більше, сперечаючись про те, що я повинна робити. Це не гра. Ми всі боремося за наші життя. Якщо ми програємо, тоді невинні, хороші люди будуть знищені в вражаючій уяву кількості. Я була на іншому боці подібних атак. Я знаю, що нас чекає. Я хочу запобігти цьому. Якщо ви не хочете мені допомагати, тоді хоча б не стійте у мене на шляху.

Ніккі, розвернувшись, подивилася на кожного з чоловіків. Пригнічені, вони стояли, не знаючи що сказати.

Віктор повернувся до свого заняття і незабаром закінчив зв'язувати їй руки. Витягнувши з чобота ніж, він відрізав зайву мотузку.

Хто приведе вас до тих солдат? — Запитав Іцхак.

— Я вважаю, що це будеш ти, Іцхак. Поки Віктор попередить всіх і простежить за приготуваннями, ти будеш представником мера.

— Іде, — сказав він, потираючи щоку.

— Добре, — вимовила Ніккі, беручись за віжки.

Перш ніж вона встигла сказати що-небудь ще, Віктор кашлянув. — Є ще одна річ, про яку я хотів поговорити з тобою. Але ми обоє були так зайняті.

Віктор відвів погляд, що було зовсім на нього не схоже.

— Що таке? — Запитала вона.

— Ну, взагалі я б нічого не говорив, але, думаю, ти повинна це знати.

— Знати що?

— Люди починають питати про Річарда.

Ніккі насупилася. — Питати про Річарда? Що ти маєш на увазі? Як питати?

— Поширилися чутки про те, що він виїхав. Люди думають, що він кинув і їх, і нашу справу, в гонитві за фантомом. Вони запитують, чи повинні вони йти за такою людиною. Деякі кажуть, що він… що він став божевільний або щось на зразок того. Що мені сказати їм?

Ніккі глибоко зітхнула, збираючись з думками. Саме цього вона і боялася. Це була одна з найважливіших причин, по якій він не повинен був виїжджати. Особливо в такий час, прямо перед атакою.

— Нагадай їм, — сказала вона, нахилившись до нього, — що лорд Рал чарівник, а чарівники можуть бачити приховані, віддалені загрози — те, що звичайним людям не доступно. Чарівники не пояснюють своїх дій людям.

На лорда Рала покладено безліч обов'язків всюди. Якщо люди тут бажають жити вільними, жити своїм власним життям, так, як їм хочеться, вони повинні вибрати це заради самих себе. Вони повинні вірити, що Річард, як лорд Рал і як чарівник, робить все можливе для успіху нашої спільної справи.

— І ти віриш цьому? — Запитав коваль.

— Ні. Але тут є різниця. Я буду слідувати тим ідеалам, який він мені показав, одночасно намагаючись повернути Річарда до здорового глузду. Ці дві речі цілком сумісні. Але люди повинні вірити у свого лідера. Якщо вони вирішать, що він божевільний, то вони в страху відступлять і здадуться. Зараз ми не можемо собі дозволити такий ризик.

Знаходиться Річард в здоровому глузді чи ні, це не міняє важливості нашої справи. Істина є істина. З Річардом або без Річарда.

— Війська, які йдуть, щоб убити нас, реальні. Якщо вони переможуть, ті кому вдасться вижити будуть знову поневолені під ярмом Імперського Ордена. Чи живий Річард чи мертвий, чи божевільний чи ні, це не змінить даного факту.

Віктор кивнув, склавши руки.

Ніккі завела ногу назад, надавивши п'ятою в бік Сайдина, змушуючи його підійти ближче до підвищення. Вона повернулася спиною до коваля, який стояв наодній висоті з нею. — Стягніть моє плаття до талії, і пошвидше — сонце скоро буде сідати.

Іцхак відвернувся, хитаючи головою.

Віктор коливався мить, потім покірно зітхнув і зробив те, про що вона просила.

— Добре. Іцхак, поїхали. Йди вперед. — Вона озирнулася на Віктора. — Я приведу тобі ворога, що переслідує призахідне сонце.

— Що мені сказати людям? — Запитав Віктор.

Ніккі сховалася за холодної личиною, яку вона використовувала все своє життя. За холодним спокоєм Пані Смерті.

— Скажи, нехай думають про щось похмуре й жорстоке.

Перший раз за весь час, заклопотане обличчя Віктора скривилося в похмурій усмішці.

26

Кавалеристи на величезних бойових конях дивилися на Ніккі зверху вниз, поки Іцхак вів її коня до невеликого квадратного майданчика біля східної околиці міста. Її жеребець, Сайдин, здавався поруч з цими величезними тваринами зовсім маленьким. Броньовані пластини, що прикривають голову, надавали коням загрозливий вигляд. Це були військові коні і броня захищала їх від ворожих стріл під час атаки. Вони рили копитами землю і фиркали, на знак презирства до невеликої конячцки, що наближалася до них. Коли зуби одного з коней несподівано брязнули зовсім поруч, Сайдин злегка позадкував але не сахнувся вбік.

Якщо коні й виглядали страшними звірами, їх вершники безумовно були їх повноправними господарями. Озброєні до зубів, одягнені в чорну шкіряну броню і кольчуги, вони виглядали не просто жорстокими, вони були набагато більш страхітливими, ніж будь-який з захисників міста. Ніккі знала, чому саме їх відібрали для цієї місії — Орден часто використовував такі способи, щоб вселяти жах у серця ворогів.

Через темні вікна, розкриті двері, з вузьких вуличок і тіней люди, що намагалися лишатися непомітними, спостерігали, як передають солдатам жінку зі зв'язаними руками і оголену до талії. Ніккі зважилася на цю поїздку тільки тому, що хотіла якнайшвидше покінчити з цією справою і відправитися до Річарда. Тільки це мало значення. Яка різниця — дивляться на неї чи ні? В руках солдатні Ордена її чекає щось набагато гірше.

— Я — помічник мера, — вимовив Іцхак раболіпним тоном, звертаючись до міцно складеного воїна, що сидів на коричневому мерині з бичачою шиєю. Товстий кінець жердини з білим прапором упирався в сідло між його ногами, утримуваний на середині довжини м'ясистим кулаком. Людина мовчки чекала на продовження. — Він послав мене передати цю жінку, його дружину… у подарунок великому Кроносу, щоб висловити наше щире бажання догодити йому.

Солдат, офіцер середньої руки, осміхнувся, навмисно затримавши довгий погляд на грудях Ніккі. На його широкому поясі висіло кілька ножів, ціп, короткий меч і плоска сокира у формі півмісяця. Кольчуга та металеві кільця на ременях, що перетинали його широку грудну клітку бриніли, коли його кінь переступала з ноги на ногу. Вона не була повністю впевнена, що ніколи раніше не зустрічала нікого їх цих людей, тому опустила голову, щоб приховати обличчя від солдатів, що супроводжували офіцера.

Той промовчав.

Іцхак зірвав з голови капелюха. — Будь ласка, передайте нашу мирну пропозицію…

Офіцер кинув ратище з білим прапором вниз Іцхаку. Той стрімко повернув капелюх на місце, щоб зловити рукою прапор, іншою рукою все ще міцно утримуючи поводи Сайдина. Древко виглядало важким, але за своє життя Іцхак переносив чимало вантажів, так що з цим проблеми у нього не було.

— Кронос повідомить, чи влаштувала його ваша пропозиція. — Прогарчав офіцер.

Іцхак прочистив горло, але нічого не сказав а лише мовчки ввічливо вклонився. Солдати заіржали і знову взялися розглядати оголене тіло Ніккі. Очевидно, їм подобалося виказувати свою перевагу над іншими.

У прагненні надати собі більш жорстокий вид, більшість з них просмикнули в носи, вуха і щоки металеві кільця. На погляд Ніккі вони виглядали безглуздо. У деяких на обличчях були нанесені темні татуювання, також призначені вселяти страх. Ці чоловіки прагнули до межі своїх мрій — стати дикунами.

Для міст, що здаються військам Імперського Ордена було в порядку речей — посилати оголену до поясу жінку в якості прохання виявити поблажливість. А оскільки це було загальноприйнято, солдат зовсім не здивувала манера, в якій дружина мера пропонувала себе. Це і була одна їх причин, чому Ніккі вчинила саме так. Прохання городян про милосердя ніколи не задовольнялися, але ті жінки, які пропонували себе таким чином, про це не здогадувалися.

Ніккі знала це все. Вона не раз була з військами Ордену, коли вони забирали чергову жертву. Ті, хто здавалися, уявляли, що це допоможе їм здобути прихильність і справедливе ставлення. Вони й гадки не мали, який немилосердний жах чекає переможених. Ставлення солдатів до полонених жінок ідеологи Ордена вважали чимось незначним в порівнянні з тією величезною користю, яку Орден ніс ненаверненим.

Часом Ніккі воліла померти, ніж жити з такими спогадами і усвідомленням своєї причетності до подібного жаху. Тепер же все, чого вона хотіла, це відновити порядок. Тільки вона й могла це зробити. Вона хотіла внести свій внесок у знищення самого існування Ордена.

Похмурий офіцер, який ніс білий прапор в нібито підкорений Алтура 'Ранг, забрав у Іцхака поводи її коня. Він підвів коня ближче до себе. Нахиляючись до неї він недбало схопив її за лівий сосок і почав викручувати його, поки тихо розмовляв з нею.

— Жінки швидко набридають Брату Кроносу незалежно від того, наскільки вони красиві. Думаю, з тобою буде те ж саме. Коли він знаходить собі нову, зазвичай віддає нам тих, які йому вже не потрібні. Знай, що я буду першим.

Чоловіки поруч захихикали. Він посміхався, але в темних очах мерехтіла загроза. Він продовжував до тих пір, поки вона не почала задихатися від болю, сльози жалили їй очі. Задоволений собою і її боязкою реакцією він нарешті відпустив її. Ніккі стиснула закриті повіки і притиснула до себе пов'язані зап'ястя в спробі заспокоїти пульсуючий біль.

Він ривком прибрав її руки від грудей, так що вона здригнулася від несподіванки а потім покірно опустила очі. Скільки разів вона бачила, як жінки робили щось схоже, пробуючи заспокоїти подібних чоловіків, молилися про позбавлення, поки з ними робили те ж саме. Для тих жінок порятунку не буде ніколи. Ніккі згадала часи, коли вважала вчення Ордена правильним, вважала що Творець — на стороні цього вчення, інакше чому б він так легко допускав таку поведінку своїх прихильників.

Ніккі вирішила, що молитися про позбавлення не варто зовсім; вона мала намір самостійно досягти його.

Коли імперец розвернув її конячку і повів геть, Ніккі кинула через плече прощальний погляд на Іцхака, — він стояв тримаючи обома руками свій червоний капелюх і смикав пальцями його краї. В його очах блищали сльози. Вона сподівалася, що бачить його — як і решту — не в останній раз, але відмінно усвідомлювала, що тепер така загроза була занадто реальна.

Поводи її коня тримав офіцер, так що вона змушена була їхати тримаючись за передню луку сідла. Вони рухалися на схід, компанія імперців близько оточила її. Вона подумала, що це більше для того, щоб легше було розглядати її, ніж через страх, що вона може втекти. По тому, як вільно вони трималися в сідлі, як спритно керували кіньми, було видно, що це досвідчені вершники, які проводять у сідлі більшу частину свого життя. Вони зовсім не побоювалися її втечі.

Рухаючись на схід по курній дорозі, чоловіки мовчки і обічяюче посміхалися всякий раз, коли дивилися на неї. Тим не менше вона знала, що жоден з них не займає досить високого становища, щоб посміти стягнути її з коня для невеликої дорожньої розваги. Такі, як Кронос, не пробачать недавно згвалтованого «подарунка», — імперці це знали. Крім того, вони вважали, що досить скоро зможуть отримати її в своє розпорядження — а якщо навіть і не її, так у них буде достатній вибір після того, як Алтур-Ранг буде захоплений.

Ніккі намагалася не звертати уваги на скоса розглядаючих її чоловіків. Вона знала, що така поведінка звичайна для імперців. Вони не могли придумати нічого розумнішого, ніж залякувати своїх жертв знову і знову. Поки вони їхали, їх нерішучість стала її притулком.

Будь що буде… а поки їй в спину світило західне сонце і цикади завели свою нескінченну гудучу пісню. Вони нагадували про Річарда, про ту ніч, коли він розповідав про істот, які вибираються із землі кожні сімнадцять років. Дивно, ці цикади виходили на світло вже в десятий раз за її життя, а вона, Ніккі, про це навіть гадки не мала. Життя під закляттям Палацу Пророків була не просто дуже довгим, воно була ізольованим, чого Ніккі тоді навіть не усвідомлювала. Навколо неї був цілий світ, а вона присвячувала своє життя іншому. Сестри Тьми, які навчали Річарда, поступилися спокусливим обіцянкам іншого світу. Ніккі теж була з ними, але не через цю обіцянку. Вона просто вважала, що в цьому світі для неї немає нічого цінного.

До тих пір, поки одного разу там не з'явився Річард.

Повітря було теплим і вологим — принаймні вона по дорозі не замерзне, але почали прокидатися комарі а це вже ставало неприємним. Вона була рада, що її руки не були зв'язані за спиною і в неї була можливість захистити він комах хоча б обличчя. Вони рухалися на схід через пагорби, вкриті полями пшениці. В останньому денному світлі вони мерехтіли немов полірована бронза. У полях ніхто не працював, та й дороги залишалися пустельними — у страху перед наступаючою армією все населення розбіглося, немов тварини від лісової пожежі.

З вершини пагорба Ніккі нарешті побачила табір, коней і солдатів Імперського Ордена. Чорною повінню розташувалися вони в широкій долині біля підніжжя пагорба і судячи з усього лише почали облаштовувати табір. Очевидно, щоб не було необхідності в довгому переході, коли почнеться напад.

Земля була порита усіма цими людьми, кіньми, мулами і фургонами. Особиста територія була зайнята, маленькі намети встановлені. Людське море оточували охоронні застави. На кожній височині стояли вартові, спостерігаючи за підступами до табору.

Намети відкидали довгі тіні по затоптаній пшениці. Над долиною вже починала збиратися туманна імла від похідних багать. Як зауважила Ніккі, сусідній оливковий гай був повністю вирубаний на дрова. Десь готувалася їжа для великої групи людей, хтось готував тільки для одного себе. По всьому табору варили рис і боби, пекли коржі або оладки. Запах палаючих дров і їжі тривожно змішувався з запахом тварин, людських тіл і гною.

Її ескорт щільніше зібрався навколо неї. Вони просувалися до табору по тому, що швидко стало тимчасовою дорогою серед табірної суєти. Ніккі очікувала побачити їх захриплими, п'яними, в радісному передчутті великої бійні. Все було не так. Вони серйозно готувалися до майбутньої роботи: точили зброю, ремонтували сідла, готували упряж і коней. Піки і списи були вже заточені і акуратно складені всюди. Ковалі в похідних кузнях орудували кліщами і молотами, їх помічники гарячково качали міхи. Поки одні з них змінювали підкови коням, інші ремонтували зброю і обладунки. Коні були нагодовані й доглянуті.

Це не було схоже на звичайний табір Імперського Ордена, де завжди панував безлад. Армія, розташована на півночі була неймовірно величезна, настільки, що часом ставала некерованою. Періодично вона перетворювалася на дику юрбу, яка за своєю примхою грабувала беззахисне цивільне населення. Ця армія була набагато менше, чисельністю не більше двадцяти тисяч чоловік, але являла собою відмінно налагоджену бойову машину.

В основному таборі Імперського Ордена жінку з оголеними грудьми, як Ніккі, вже стягнули б з коня і згвалтували. Ці ж солдати хоч і були настільки ж розбещені, але набагато більш дисципліновані. Вони не були ордою, надісланою виконати брудну роботу, це було випробуване, добірне військо, послане висловити непокірним гнів Імператора за образу його рідного міста і непокору всьому тому, що він представляв.

Опинившись знову серед подібних людей Ніккі відчула страх. Вони були вершиною розвитку людини за вченням Ордена. Це були воїни, які з радістю вбивали всіх, хто виступав проти них. Ці звірі впивалися насильством, та ще й заснованим на їх віруваннях. Вони були справжнім втіленням поняття кровожерливості. Це були носії вчення Ордена.

Солдати в таборі витріщалися на Ніккі і її ескорт весь час, поки вони їхали через табір, супроводжувані криками, питаннями, вітаннями. Непристойні обіцянки і сміх лунали їй услід. Жоден з солдатів не залишив при собі свої фантазії. Вона чула, як її обговорюють в самих непристойних виразах, з тих, що вона чула колись — а за своє перебування біля Джегана вона чула їх чимало. Тепер всі вони були адресовані їй.

Вона їхала дивлячись прямо перед собою, розмірковуючи про те, з якою повагою звертався з нею Річард, і як багато це значило для неї.

Біля тополиного гайку на високому березі струмка, що протікав через долину, Ніккі розгледіла намет з овчини, який був трохи більший за інших. Не настільки майстерно зроблений, як намети Імператора і його оточення, по армійських мірках намет був все ж розкішний. Командирські намети розташувалися на пагорбі, вони немов зверхньо дивилися на іншу частину табору. На відміну від головного табору, тут не було кільця вартових, що охороняли командирів від рядових. Недалеко на рожнах смажилися м'ясні туші. Їх обертали раби, які завжди супроводжували офіцерів високого рангу і первосвящеників Братства Ордена. Для цієї мети завжди відбирали самих покірних.

Вони сповільнили крок і той, хто тримав коня Ніккі, кивком наказав одному зі своїх людей доповісти про їх прибуття. Солдат перекинув ногу через шию коня і зіскочив на землю. Поки він йшов до головного намету, при кожному кроці від його ніг піднімалася хмарка пилу.

Ніккі помітила, як всі навколо почали присуватися ближче, всім було цікаво побачити, що за жінку привезли в подарунок їх командиру. Вона чула сміх і непристойності, поки натовп скоса роздивлявся її. Таких холодних і страхаючих очей вона ще ніколи не бачила.

Але найбільше її хвилювало те, що у багатьох в руках були списи і заряджені луки. Ці люди не ставилися до зброї недбало. Навіть пускаючи слину при її вигляді, вони були насторожі, готові до будь-якої загрози, яку тільки можна уявити.

Людина, послана доповісти про їх прибуття, зникла в головному наметі у супроводі чергового. За хвилину він з'явився знову, поруч з ним ішов високий чоловік у вільному балахоні, забарвленому хною. Його одяг виділявся на загальному сірому фоні немов запечена кров. Незважаючи на спеку та вологість, голова його була царствено задрапована капюшоном, на знак божественної сили.

Він підійшов до краю узвишшя ближче до неї і застиг у зарозумілій позі. Він не поспішаючи розглядав її, немов товар.

Офіцер, який тримав поводи її коня, низько схилився, не злазячи з сідла.

— Скромний подарунок від жителів Алтур-Ранга, — пояснив він зі знущальною ввічливістю.

Присутні навколо чоловіки почали посміюватися про себе, обговорюючи між собою те задоволення від цього подарунка, якими зможе насолодитися Кронос. Із сусідніх наметів теж вийшли офіцери, щоб краще бачити, що відбувається.

На обличчі Кроноса з'явилася хтива посмішка.

— Заберіть її всередину. Я повинен розпакувати подарунок, щоб краще розглянути його.

Чоловіки зареготали голосніше. Широка усмішка Кроноса показала, що він задоволений їх реакцією на свою дотепність.

Ніккі знаходила, що стан сукні бентежить її, але ризик є ризик. Вона вважала, що це було необхідно. Ці люди були тваринами і їм її положення приносило задоволення.

Брат Кронос прийняв подарунок і чекав, щоб відвести її в намет. Його рішучий погляд скував її. Вона втупилася в його темні очі.

Натовп солдатів оточив її.

Ніккі знала, що не повинна дозволити зняти себе з коня. Все має бути зроблено просто зараз.

Вона хотіла б сказати Брату Кроносу тисячу речей. Наприклад про те, що вона про нього думала, що збиралася з ним зробити, а ще що збирався зробити з усім Імперським Орденом Річард.

Проста смерть була б для Кроноса занадто легким покаранням. Вона хотіла б змусити його страждати перед тим як він помре. Вона хотіла б щоб він гарненько відчув те, що вона припасла для нього, щоб звиваючись від болю і муки він благав про милосердя, щоб сповна відчув гіркоту поразки. Вона хотіла, щоб він випробував все те страждання, яке сіяв скрізь, де ступала його нога. Вона хотіла змусити його найдорожчою ціною заплатити за все зло, яке він коли-небудь заподіяв кожній невинній людині.

Вона хотіла змусити його зрозуміти, що його порожнє життя скоро закінчиться.

Але, на жаль, не це було її метою. Навіть мала частина виконання цих бажань могла призвести до провалу її місії.

Замість цього Ніккі злегка витягнула стиснуті в кулаки руки в бік цієї людини закликаючи свій Хань. Щоб Кронос не міг зрозуміти що відбувається, вона не витратила жодної зайвої миті, щоб проговорити якесь незвичайне чарівництво. Вона випустила свою силу, використовуючи звичайний повітряний вибух, спрямований прямо на людину, яка, не підозрюючи, що вона може виявитися чарівницею, не чекала нічого подібного.

Післеполудневий табір розколов тріскучий спалах палючого світла, крізь згущене повітря хльоснули світні нитки. Так як навіть невеликий промах дав би йому можливість перш ніж він помре завдати у відповідь удар, Ніккі вирішила не ризикувати, направляючи тверде ядро повітряного пострілу прямо йому в голову.

Перш ніж Брат Кронос зрозумів що відбувається, сила Ніккі проробила в центрі його чола отвір розміром з кулак. Краплі крові і мозку забризкали стіну намету з овчини позаду нього. Він осів подібно мішку з піском, його життя закінчилося. Природно, шансу на зустрічний удар у нього вже не було.

Використавши свою силу Ніккі звільнилася і від мотузок, що зв'язували зап'ястя. Від високої температури мотузка засичала, розірвалася і нарешті звалилася з її рук.

Без паузи вона перетворила потік свого Хань в потік сили, яким вона описала коло, як фехтувальник клинком. Офіцер, який вів її кінь і витріщався на неї весь день, захрюкав, коли гаряче вогняне лезо перерізало його прямо посередині грудей. Його рот відкрився, але крикнути він вже не зміг, тому що верхня частина його тіла з глухим стуком перевернувшись вже падала на землю.

Другий солдат зміг зробити не більше, ніж цей, тому що тією ж силою був розірваний навпіл. Його кишки, немов мотузки обмоталися навколо шиї його коня. Ніккі повернулась в сідлі і магічним лезом описала широку дугу. Смертельна магія розривала повітря, в її виблискуючих спалахах слабо мерехтіли листя тополь. Перш ніж хтось зміг відреагувати, вона знищила всіх оточуючих її вершників, які все ще залишалися в сідлах.

Повітря наповнилося запахом палаючої плоті, крові і вмісту розірваних кишок. Коні в люті брикалися, намагаючись позбавитися від обривків тіл своїх вершників. Бойові коні звичні до битв і виду крові, але лише коли ними керують знайомі їм вершники. Зараз коні були без вершників і це їх лякало. Безліч солдатів було збито і затоптано переляканими кіньми, що створювало додатковий безлад.

Через хаос до неї почали пробиватися декілька імперців і Ніккі зібрала сили, щоб завдати удару і спопелити нападників.

Коли вона почала читати смертельне заклинання, несподівано її кинуло вперед. Тут же вона відчула сильний біль, немов щось важке вдарило її в спину. Сила удару була такою, що здавалося все її подих вийшов з неї разом з криком болю. Вона бачила, як повз неї пролетіли уламки важкого списа, який, схоже, використали замість дубини.

Приголомшена, Ніккі раптом зрозуміла, що тільки що вдарилася обличчям об землю. Вона відчайдушно намагалася прийти в себе. Її обличчя дивно заніміло. Вона відчула теплу кров. Намагаючись піднятися на тремтячих руках, вона бачила, як краплі крові стікають по підборіддю на землю.

Вона ніяк не могла вдихнути, і починала розуміти, що повітря було вибито з неї тим лютим ударом. Знову і знову вона відчайдушно намагалася, але не дивлячись на всі зусилля не могла втягнути в себе повітря.

Світ плавав навколо неї в запаморочливому безладді. Сайдин стояв над нею, пританцьовував, але залишався на місці. Ніккі побоювалася, що кінь може випадково наступити на неї, але не могла змусити себе відсунутися. Хтось із солдатів нарешті відвів коня в бік. Кілька людей присіли на землю навколо неї. Хтось уперся коліном їй в спину, примушуючи знову уткнутися в землю. Потужні руки схопили її, тримаючи за руки, за ноги, за волосся — немов вона змогла б зараз встати.

Ці чоловіки очевидно боялися, що якщо вона встане, знову почне чаклувати, як ніби використовувати дар можна було тільки стоячи, немов тільки тримаючи її на землі вони могли бути в безпеці. Але щоб використовувати дар, необхідно мати ясний розум, а цього у неї не було.

Хтось перевернув її на спину. Чобіт на горлі не давав піднятися з землі. Зброя була направлена вниз — на неї.

Раптом її пронизала жахлива думка… темні очі…

У щойно вбитого чарівника були темні очі.

Це не були очі Кроноса.

Очі Кроноса повинні були бути синіми.

Вона насилу спробувала упорядкувати сплутані думки. Вона ж вбила первосвященика. Що за нісенітниця.

Якщо тільки тут не було ще Братів.

Чоловіки, що тримали її позадкували.

Перед нею сліпуче виблискували похмурі сині очі. Людина була одягнена в довгий балахон. Лице приховано капюшоном. Первосвященик.

— Відмінно, чаклунка. Ти тільки що вбила Брата Байрона, відданого слугу Братства Ордена.

З його тону можна було сказати, що він ще не почав показувати свій гнів.

Після того удару Ніккі все ще не могла зробити вдиху. Біль у спині розходилася хвилями, паралізуючи волю. Вона запитувала себе, зламав той чоловік їй ребра своїм ударом, і чи була зламана спина. Втім вона зауважила, що зараз це не має ніякого значення.

— Дозволь представитися, — виголосив над нею червонолиций демон. Він поправив капюшон. — Я — Брат Кронос. Тепер ти належиш мені і я маю намір змусити тебе заплатити довгу і болісну ціну за вбивство хорошої людини, яка працювала на благо Творця.

27

Ніккі не могла, просто більше не могла. Щоб вижити, їй необхідно було зробити вдих. Задуха викликало біль і огортало її саваном паніки, що заважав думати. Необхідність дихати і неможливість зробити це з кожною секундою ставала все жахливішою.

Вона не знала, що робити.

Вона згадувала, як не міг дихати поранений Річард. Вона пам'ятала, як його шкіра спочатку стала попелястого кольору, а потім почала синіти. Вона пам'ятала свій страх, коли бачила, як він задихається. Тепер те ж саме відбувається з нею.

Кронос посміхався. Такої злісної і страхітливої усмішки вона ще ніколи не бачила. Але це було вже неважливо.

— Непогано для чаклунки — зуміти вбити чарівника. От тільки ти добилася цього обманом, тому, врешті-решт, це не таке вже це велике досягнення. Всього лише хитрість і нічого більше.

Він не знає… Ніккі зрозуміла, що він все ще не знає ким… чим вона була. Не здогадується, що вона не проста чаклунка.

Але щоб бути хоч ким-небудь, їй потрібно було дихати.

Її поле зору стислося в чорний тунель, на іншому кінці якого вона бачила спотворене гнівом обличчя Кроноса. Щосили вона намагалася вдихнути. Їй починало здаватися, що її тіло забуло, як це робиться.

Нестача повітря викликала пульсуючий біль у ребрах. Цього вона не очікувала. Незважаючи на всі зусилля, цілюще повітря просто не могло проникнути в її легені. Вона подумала що удар настільки серйозно пошкодив їй спину, так що вона ніколи більше не зможе вдихнути.

І раптом Кронос стиснув рукою її груди, упиваючись в неї магічним шипом, спонукуваний порочним бажанням отримати задоволення, заподіюючи звичайний біль.

Раптовий удар цього болю примусив її втягнути в себе повітря раніше, ніж вона зрозуміла, що зробила.

Здавалося, гаряча життєдайна сила затопила легені. Майже несвідомо вона за допомогою Хань відкинула колючий біль.

Кронос скрикнув і відсахнувся, схопившись за руку, якою торкався її тіла. Кров парувала і стікала по його руці і вбиралася в рукав балахона.

Ніккі могла глибше поранити його, змусити звільнити себе, але вона все ще була занадто дезорієнтована, щоб зібрати силу, необхідну щоб пробити магічні щити чарівника. Все ще задихаючись, вона жадібно ковтала повітря, незважаючи на те, що кожен вдих заподіював їй біль. Але задуха викликала біль набагато сильнішу.

— Ти, брудна сука, — заволав він. — Як ти посміла використати проти мене свою силу! І ти ще сподіваєшся, що я прийму такий подарунок? Ну нічого, скоро ти дізнаєшся, де твоє місце.

Його обличчя почервоніло від гніву. Тоненькою ниточкою свого Хань Ніккі вивчала потужні щити, якими оточив себе цей чарівник. Однак, незважаючи на це, вона все ж змогла обпалити його руку. Він притискав до грудей тремтячу руку. Вона прекрасно розуміла, що він має намір мстити, і це буде довга і страшна відплата.

Він кричав на неї, проклинав і обзивав, розповідаючи, що він має намір зробити і яка її чекає доля, коли він з нею покінчить. Спостерігаючі за ними солдати широко посміхалися, вислуховуючи його плани.

Він досі вважав, що вона була звичайною чаклункою і йому не складе великих труднощів впоратися з її даром. Він не знав, що вона була більше ніж чаклунка — вона була Сестрою Тьми. Але навіть якщо б Кронос знав це, він, можливо до кінця не розумів, як і багато інших, все жахливе значення цього звання. Сестра Тьми володіла не тільки своїм власним даром, а й силою чарівника. Ця сила переходила до неї в момент, коли її жертва перетинала завісу світу мертвих.

І ніби об'єднаного дару чаклунки і чарівника було недостатньо, в цю потужну суміш у момент смерті впліталася Магія Збитку. Поки вмираючий чарівник перебував на межі життя і смерті, його власний Хань діяв як канал, по якому сутність Магії Збитку ковзала через завісу.

Людей, здатних управляти Магією Збитку було зовсім небагато: Річард, володіючий нею від народження і кілька навчених Сестер Тьми. Всі Сестри Тьми були зараз бранками Джегана, за винятком Ніккі і трьох колишніх наставниць Річарда з Палацу Пророків, а також очолюючої їх Сестри Юлії.

Кронос погрозив Ніккі здоровим кулаком. — Жителі Алтур-Рангу — зрадники! Вони сплюндрували святе місце! Відвертаючись від шляхів Ордена, вони відвертаються від самого Творця. З нашою допомогою Творець звершить свою помсту і вразить грішників. Ми очистимо Алтур-Ранг не тільки від їх плоті і кісток, але і від їх неправедних ідей. Імперський Орден знову буде управляти Алтур-Рангом, а Джеган Справедливий буде звідти керувати світом во славу Творця.

Ніккі мало не розреготалася. Кронос поняття не мав, що говорить з тією, яка першою почала називати Джегана Справедливим. Вона тоді сказала імператору, що така демонстрація його правосуддя приверне до нього більшу кількість людей без необхідності завойовувати їх силою. Він бажав боротися з усіма, але тільки вона змогла примусити його побачити в таких діях свою вигоду, адже в результаті люди добровільно ставали на його бік. Вона не раз повторювала Джегану, що ім'я, яке вона дала йому, приверне до нього людей.

І виявилася права. Навіть занадто права. Багато людей приймали наміри за факти. В означення, яке вона дала Джегану, тепер вірили дуже багато людей, навіть ті, хто майже нічого не знав ні про нього, ні про Орден. Її вражало, як легко красивим словом (незалежно від того, відповідає воно правді чи ні) можна переконати величезну кількість людей у тому, у що, на вашу думку, їм належить вірити. Вона передбачала це тому, що для багатьох людей простіше дозволити комусь думати замість них.

Гнівна тирада Кроноса дала їй час, щоб прийти в себе. Сила повернулася і Ніккі не стала втрачати час даремно.

Вона витягнула руку, направивши на нього кулак. Вона пустила силу по всій довжині руки, фокусуючи в точці прямо перед собою. Власне, в цьому не було необхідності, вона вирішила зробити все саме так просто для того, щоб Кронос бачив її відверту погрозу.

Впевнений у своїх здібностях і магічних щитах, він прийшов в лють від цього ворожого жесту. — Як смієш ти погрожувати…

Вона випустила заряд Магії Приросту і Магії Збитку, сплетені в єдиний страхітливий вузол. Він прорвав щити чарівника як блискавка папір, і прямо посередині його грудях утворився отвір розміром з диню.

Очі Кроноса розширилися. Його рот відкрився в німому крику, поки розум ще усвідомлював, що відбувається непоправне.

Через отвір в його тілі Ніккі вже бачила небо. А потім сила удару шпурнула в порожнечу рештки його нутрощів, і смертельно поранене тіло Кроноса повалилося назад.

Він не знав, що його сила була незрівняна з тією, якою володіла вона. Його щити складалися тільки з Магії Приросту і були все одно що папір проти Магії Збитку.

Оточуючі її солдати миттєво похапали зброю. Потужні руки потягли тятиви до щік. Підняті списи із залізними наконечниками були звернені на неї, так само як і мечі, сокири, списи.

Без зволікання Ніккі викликала протидіючу магію у вигляді нищівного полум'я, яке в смертельній люті змело офіцерські намети і хвилею накрило стоячих на пагорбі людей. Руйнівна хвиля почала поширюватися колами, набираючи швидкість, відокремлюючи плоть від кісток в вбиваючій спеці. Земля не просто була залита кров'ю — це була кривава повінь.

Температура, зосереджена в епіцентрі вибуху була такою, що вогонь охопив далекі дерева. Одяг солдатів, які бігли на підмогу зі зброєю в руках теж загорівся, як і плоть солдатів, що знаходилися поблизу. Ті що стояли ближче всіх були розірвані грізним магічним ударом. Зі збільшенням відстані сила заклинання знижувалася, всього лише розкидаючи солдатів, що знаходяться далі за всіх від джерела удару.

Таке надмірне зусилля забирало багато сил а тому було небезпечним, але результат коштував таких зусиль. Ситуація докорінно змінилася — замість зарозумілих тварин, що насміхалися над полоненою жінкою долину наповнило некероване панічне стадо.

Щоб не втратити ініціативу вона зосередила високу температуру на деревах, які росли на високому березі струмка за табором. Цей метод давав більшу віддачу при невеликій кількості витрачених сил. Рідина, що містилася в стовбурах дерев негайно закипала і масивні стволи з гуркотом вибухали, розкидаючи важкі шматки дерева в юрбу солдатів, вражаючи їх десятками.

Ніккі стрімко закликала рідкий вогонь та наслала це пекло на хаос, що панував в долині, спалюючи людей, їх коней і їх пожитки в ревучий люті магічного вогню. Крики людей і тварин злилися в один безперервний жахливий зойк. Повітря було наповнене масляним димом і запахом палаючої плоті.

Нарешті вони перестали нападати. Використовуючи перепочинок, Ніккі щосили спробувала піднятися з просоченою кров'ю землі. Вона посковзнулася в калюжі крові. Сайдин підбіг до неї крізь густий туман і підштовхував головою, допомагаючи зберегти рівновагу. Вона обняла його за шию, радіючи, що її магія не пошкодила йому, і кінь уцілів.

Нарешті їй вдалося схопитися за поводи і хриплячи від магічного зусилля вона висадила своє тіло на коня, перш ніж солдати встигли вистрілити, вдарити її списом або мечем. Вона пришпорила Сайдина, а оскільки солдати знову почали організовуватися, Ніккі продовжувала безперервно кидати в натовп ревучі вогняні кулі. Засліплені палаючі люди волали, крутилися, натикалися на своїх товаришів або намети, поширюючи смертельну пожежу.

Раптово з диму галопом вискочив чоловік на величезному бойовому коні. З бойовим кличем він підняв свій меч. Перш ніж Ніккі встигла зробити хоч що-небудь, Сайдин з гнівним іржанням вкусив величезного коня за вухо. Поранений кінь закричав від болю й жаху, крутнувся і збрикнув. Солдат звалився прямо в палаючі тіла.

Ніккі накинула раніше підготовлену мережу магічної сили на солдатів, що поривалися в її бік. Це зайняло всього мить, але було достатньо, щоб зупинити їх серця. Вони різко зупинялися, тримаючись за груди. У якомусь сенсі задуха і смерть товаришів по незрозумілій причині були страшнішими, ніж їх загибель від більш зрозумілих причин. З точки зору Ніккі це було більш ефективно, тому що не вимагало настільки великої затрати сил, як магічний вогонь або блискавка. Так багато солдатів оточувало і атакувало її, що вона потребувала всієї своєї сили, якщо сподівалася виїхати живою з цього табору.

Якщо солдати, які перебували поруч, бачили, що відбувається, у віддалених частинах табору ніхто толком нічого не розумів, крім того, що відбувається щось незрозуміле. Однак, будучи добре навченими воїнами, вони насторожилися.

З усіх боків понеслися стріли. Полетіли списи. Одна з стріл застрягла в волоссі Ніккі, інша вдарила у плече, подряпавши його. Ніккі вдарила Сайдина п'ятами по ребрах і притиснулася до його шиї. Вона дивувалася тій силі, з якою кінь почав біг. Він безстрашно перескакував прямо через ряди атакуючих солдатів. Копита жеребця з огидним звуком вдарили одного з них по черепу так, що солдат, перевернувшись відлетів убік, поки Сайдин перескакував через палаючі намети. Повітря було наповнене жахливими криками. Поки вони мчали через табір, Ніккі користувалася кожною можливістю, щоб знову і знову наносити смерть і руйнування.

Але з височини позаду неї починав підніматися злісний рев тисяч і тисяч чоловіків, що розташувалися в долині. Сила і лютість цього крику лякала.

Ніккі виразно згадала попередження Річарда, що достатньо одного вдалого пострілу, однієї стріли. Тут були тисячі стріл, і Ніккі лише силою магії захищала себе і коня від небезпеки.

Поки Сайдин ніс її крізь солдатів, коней, намети і фургони, Ніккі прибрала свій захист і знову перетворила свою силу в знаряддя вбивства, наче косою зрізуючи все живе, що потрапляло в зону її дії. Гостре і щільне повітряне лезо різало прямуючих їй напереріз солдатів. Її кінь то біг рівно, то стрибав, то огинав перешкоди, від цього смертельне повітряне лезо одних солдатів обезголовлювало, іншим відрізало тільки ноги. Дико кричали коні — їх ноги теж були перерізані і вони падали на землю. Їм вторили поранені люди, що кричали від жаху і болю. Але серед криків страждання і болю знову починали лунати наростаючі гнівні крики.

Під час скаженої гонки через табір, Ніккі помітила групу солдатів, які поспішно всідалися на коней і розбирали піки і списи. Вона пошкодувала, що не може знищити зброю, але була змушена зосередитися на тому, щоб самій утриматися в сідлі, оскільки Сайдин не звертав ніякої уваги на перешкоди, які траплялися на його шляху, включаючи випадкові фургони. Здавалося, кінь вирішив якнайшвидше вивезти її з небезпечного місця, тоді як група солдатів кінних і піших кинулися за нею в погоню.

Минувши останні намети, Ніккі озирнулася через плече. Було дуже гамірно. Вгору тяглися язики полум'я. У декількох місцях до неба тяглися стовпи чорного маслянистого диму. Вона поняття не мала, скількох ворогів вона знищила, але її переслідували кілька тисяч солдатів. Під час цього божевільного галопу вона відчувала, що її спина постраждала досить серйозно.

Але, у всякому разі, Кроноса вона знищила. Вони намагалися обдурити її, але ця хитрість коштувала їм і другого чарівника. Про його присутність не знав ніхто і це могло доставити страшні неприємності захисникам Алтур-Рангу. У цьому випадку удача виявилася на їхньому боці.

Якщо тільки чарівників не було троє.

28

З вершини пагорба вже можна було розгледіти розташоване в низині місто, і вигляд цей був прекрасний. Однак швидкий погляд через плече показав Ніккі, що гримляча копитами кіннота вже просто наступає їй на п'яти. Вона могла чітко розгледіти підняті списи та піки, приготовані для нападу сокири і мечі. Блискаюча в світлі сонця зброя нагадувало голки величезного дикобраза… сталеві голки. Хмара пилу, піднята нападниками майже закривала темніюче на сході небо. Кровожерливі бойові кличі вселяли жах.

І це була тільки кіннота. А слідом за нею потоком рухається ще й піхота.

Б'юче в очі сонце не давало Ніккі можливості роздивитися, що відбувається в місті. Але поки що все йшло по плану. Вона сама хотіла, щоб люди якомога довше залишалися непоміченими. Це втішало, хоч поки що вона залишалася сам на сам з переслідуючими її, наче зграя розлючених шершнів, ворогами.

Вона пояснила Віктору і Іцхаку яким шляхом збирається повертатися назад, щоб вони могли зосередити основні сили захисників на цьому напрямку. Вона сподівалася, що вони встигли приготуватися, хоч них було досить мало часу. Але все ж час у них був.

Наближаючись до міста Ніккі, нарешті, приловчився і просунула праву руку в рукав сукні, потім дотяглася до іншого рукава і просмикнула в нього ліву. Утримуючи поводи однією рукою і схиляючись до кінської шиї, вона в кінці кінців впоралася із застібками сукні, посміхаючись і цій маленькій перемозі.

Показалися перші невеликі будинки міської околиці. Хоча були коротші шляхи, щоб потрапити в місто, Ніккі продовжувала спускатися з горба по головній дорозі. Проходячи через міські ворота, ця дорога перетворювалася на широкий бульвар, що перетинав місто зі сходу на захід — головна вулиця міста. У міру наближення міські будівлі ставали вище, дорога стала пряміше, уздовж неї височіли ряди дерев. Вона зауважила, що на стовбурах, там, де кора дерев тріснула, збереглися шкурки, скинуті цикадами. Це знову викликало швидкоплинний спогад про ту ніч у притулку, про теплу руку Річарда.

Сайдин змок і покрився піною. Вона розуміла, що кінь, мабуть, дуже втомився, але все ж він уперто продовжував рухатися не зменшуючи швидкості. Ніккі трошки притримала коня, щоб підпустити погоню трохи ближче. Вона хотіла, щоб вони думали, ніби майже наздогнали її. Адже хижак, наздоганяючи здобич, зазвичай не помічає нічого навколо. А у цих солдатів інстинкт переслідування був настільки ж сильний, як у справжніх вовків. Ніккі хотіла, щоб вони відкинули всяку обережність у гонитві за нею. Вона навіть трохи нахилялася в сідлі, роблячи вигляд, що поранена і в будь-який момент готова впасти.

Вона скакала прямо посередині дороги, піднімаючи за собою шлейф пилу, і вже проминула кілька будівель. Вона впізнала бачені раніше вікна. Праворуч вона побачила знайомий дерев'яний будинок, пофарбований олійною фарбою і поряд з ним будинок з червоними віконницями. Вниз, уздовж ряду щільно стоячих будов, вела тіниста доріжка. Наскільки вона знала, там розташовувалася пральня, а на мотузках ще сохла білизна. Серед рядів розвішаної білизни Ніккі помітила готових до бою чоловіків. Всі вони стояли пригнувшись. Вона зрозуміла, що майже добралася.

Попереду з'явилися три старих цегляних будинки. В вечірньому гаснучому світлі вона майже не впізнала їх. Поперек дороги лежали шипи, для маскування покриті шаром бруду. Стрімко проскочивши над ними, за рогом вона виявила кількох чоловіків, готових натягнути перешкоду як тільки вона проїде.

— Чекайте поки вони пройдуть подалі! — Гукнула вона до чоловіків, що сиділи в засідці, досить голосно, щоб вони змогли її почути, але не настільки, щоб її могли почути переслідувачі.

Вона побачила, як один із захисників кивнув їй, і сподівалася, що вони зрозуміли. Якщо перешкоду натягнути дуже рано, можна зупинити лише тих, хто йде попереду, давши можливість наступним перегрупуватися і уникнути поранень. У цьому випадку захисники міста втратять шанс розбити кінноту. Ніккі ж було потрібно, щоб чоловіки в засідці проявили себе коли більша частина кінноти проїде вперед.

Поглянувши через плече, Ніккі побачила величезних солдатів зі зброєю напоготів, які з гуркотом мчали до цегляних будівель. Більша їх частина вже минула задню частину будівлі, коли раптово на шляху з'явилася перешкода у вигляді гострих залізних шипів. Задні коні, не встигнувши зупинитися, люто врізалися в тварин, що летіли попереду.

Одні вершники з криками падали на землю, інші, перекидаючись летіли через голови своїх коней.

З вікон дощем посипалися стріли — на солдат, які, піднявшись на ноги, намагалися зупинити кінноту, яка все ще рухалася вперед. Вершники, що замикали колону, відчайдушно намагалися уповільнити рух, але стріли вражали їх знову і знову, летячи з усіх боків і невблаганно знаходячи свою мету — і людей і коней. Багато солдатів піднімали руку характерним жестом, щоб захиститися, аж тоді тільки усвідомлюючи, що надто квапилися кинутися в погоню, і не захопили свої щити.

Поки останні з вершників ще продовжували врізатися в утворений затор, Ніккі рушила від розвилки по дорозі вправо. Вершники переслідували її по п'ятах, зайнявши всю широку вулицю.

— Почекайте, поки пройде половина! — Прокричала вона, промчавши повз чоловіків, які переховувалися за високою кам'яною стіною.

Знову зіткнення, жахливі, повні болю і жаху, крики тварин, несподівано зупинених в момент шаленої гонитви. Солдати люто скрикуючи вилітали з сідел. Чоловіки зі списами напереваги вирвалися з-за рогу будинку і понеслися вперед, вражаючи ворогів перш, ніж їм вдалося піднятися на ноги і приготуватися до боротьби. Захисники міста підхоплювали вилетілі на землю сокири, мечі, ціпи, використовуючи проти імперців їх же зброю.

Частина двічі обдуреної кінноти тепер не мала наміру опинитися обдуреною знову і відокремившись від головної колони повернула в провулок наліво. Інша частина повернула у вузьку вуличку направо.

Не встигли вершники, летячі далі за нею, пробігтити і кількох кроків як у них не залишалося ні найменшого шансу перервати свій рух, коли Ніккі минула третій бар'єр гострих шипів. Знову почалося стовпотворіння. Позаду неї коні врізалися в гострі шипи. Провулки наповнилися жахливими криками тварин, що застрягли на залізних шипах, вони повністю заблокували прохід для тих, хто рухався слідом. Кричали також вершники, яких жорстоко добивали захисники міста. Одночасно група, що повернула вправо, опинилася в такій же залізній пастці. Ворог застряг у вузькій вулиці серед цегляних будівель, немов у непрохідній гірській ущелині.

Результат такого зіткнення знову був жахливим. Купа покалічених людей і тварин перекрила прохід, в який вдарилися біжачі на великій швидкості коні. Людська плоть, тіла тварин, роздроблені кістки тих і інших змішалися в одну криваву кашу, тварини і люди кричали від болю. Удар був настільки сильний, що під натиском покалічених тіл ланцюг бар'єру розірвався і крізь утворений прохід хлинуло місиво мертвих тіл. Величезні бойові коні, ковзаючі на крові вбитих, падали, тягнучи за собою вершників, одягнених у броню. Ті коні, які встояли на ногах, намагалися вибратися в утворений прохід і затоптували тих, хто ще залишався живий.

Захисники міста зі списами напереваги кинулися до проходу, щоб закрити його. Коні, в паніці від виду різанини, опинилися перед рядом чоловіків, які викрикували бойові кличі і кидали в них списи. Нещадно атаковані тварини вищали страхітливо і відчайдушно, в спробі втекти вони збивали з ніг одне одного. Вечірнє повітря наповнилося дзвоном зброї і безліччю стріл, які дощем обрушилися на вершників, які якось зуміли уникнути смерті в цій страшній м'ясорубці.

Ніккі сумнівалася, що відбірні війська Імперського Ордена в'їхали б у місто верхи, якби не були так розлючені. Їх коні не були призначені для битв на вулицях міста, вони просто не могли вільно маневрувати у вузьких і звивистих міських вулицях. У таких умовах кавалерія не може ефективно знищувати противника. До того ж в місті було дуже багато затишних куточків, де захисники міста могли б сховатися від переслідування кінноти. Завдання кавалерії полягало в тому, щоб стрімко змести будь-який опір на підступах до міста, якби городяни вирішили зупинити війська Ордену. Крім того кавалерія могла б зупиняти всіх, хто спробував би втекти звідти після того, як воно буде захоплене. Якби командири належним чином контролювали ситуацію, Ніккі сумнівалася, що вони дозволили б кінноті увійти в міські вулиці і звичайно, враховувала все це, коли відправлялася прямо в осине гніздо.

Вся безглузда дурість вступу в місто кінних воїнів була занадто очевидна. Їхнє вбивство було настільки швидким, наскільки і жорстоким. Видовище безлічі розірваних на частини тварин і людських тіл виглядало нічним кошмаром. Від запаху крові перехоплювало подих.

Коли вона помітила, що невелика групка ворогів намагається вирватися з міста, Ніккі направила свій Хань, використовуючи сконцентрований шип сили, щоб переламати кістки ведучому коневі. Ноги тварини підігнулися, в неї на повному ходу, ламаючи ноги, врізалися наступні, перш ніж вершники змогли уповільнити хід і зупинитися. Кавалеристи, що замикали колону, бачачи, що сталося, встигли вчасно відреагувати і звернути в сторону. Ніккі бачила, як підскочили городяни і перекрили їм шляху до відступу.

Ніккі зрізала кут, прагнучи скоріше дістатися до головних воріт, щоб перешкодити кінноті Імперського Ордена вислизнути з пастки. Огинаючи крайню хату вона зіткнулася з купкою кавалеристів, прорвалися через оборону озброєних списами городян. Ніккі жбурнула в бік ворогів ревучу вогненну кулю. Рідкий вогонь розплескався вздовж вулиці, освітлюючи її, наповнюючи жаром і вражаючи ворожих вершників. Засліплені тварини, задкуючи, піднімалися на диби, скидаючи своїх вершників прямо на задні ряди солдатів.

Ніккі помчала навколо будівлі, щоб підібратися ззаду до ворогів, що потрапили у пастку. На цей раз городяни перевершували їх за чисельністю, розгублені імперці були дезорганізовані і не мали шансів утекти. Люди билися за свою свободу з такою полум'яною рішучістю, з якою цим воякам ще не доводилося стикатися. У цьому випадку їх тактика залякування і загроза різанини не діяли.

У гаснучому сутінковому світлі Ніккі розгледіла Віктора. Його важка булава розмірено трощила кожну голову кожного солдата Імперського ордена, яка тільки потрапляла йому на очі. Вона направила Сайдина через поле битви.

— Віктор!

Чоловік озирнувся з убивчо-похмурим виглядом.

— Що? — Відгукнувся він, намагаючись перекричати шум битви. З його зброї капала кров.

Ніккі під'їхала ближче.

— Прямо за кавалерією йдуть піхотинці. Це буде новим випробуванням. Не можна дозволити їм передумати і скасувати сьогоднішній штурм. У них є час на роздуми, а я збираюся піти дати їм привід для занепокоєння, щоб змусити їх увійти в місто.

Похмура посмішка блиснула на обличчі Віктора.

— Добре. Ми будемо готові.

Як тільки армія увійде в Алтур-Ранг, у імперців не буде можливості триматися разом. Вони змушені будуть розділитися, щоб рухатися по вузьких вулицях. І як тільки вони це зроблять, захисникам буде простіше розправитися з дрібними групами ворогів, адже кожна окрема група виявиться оточеною вже чекаючими лучниками, списниками, не кажучи вже про численні пастки.

Алтур-Ранг величезний. Оскільки вже ось-ось стемніє, загарбники не зможуть впевнено орієнтуватися тут і неминуче заблукають. Вузькі звивисті вулиці не дозволять їм координувати свої дії і успішно відбивати атаки. Їх зустрінуть не безпорадні люди, як це бувало раніше, вони не зможуть воювати так, як звикли. Їх чекає неухильне вимотуюче переслідування. Кожна хвилина такого просування означає постійне зменшення чисельності загарбників поки вони всі не будуть знищені. Зрозуміло, деякі вирішать звернути в провулки, щоб знайти шляхи до порятунку. Але Ніккі була впевнена, що безпечного місця для них в місті не знайдеться ніде.

— Як ти? — Окликнув її Віктор. — Ти вся в крові.

— Невдало впала з коня. Але все в порядку. Ми повинні покінчити з ними сьогодні ж. — Нагадала вони Віктору.

— Поспішаєш поїхати за Річардом?

Вона посміхнулася, але відповідати не стала.

— Мені потрібно йти ворушити осине гніздо. Я приведу їх за собою.

Він кивнув.

— Ми будемо готові.

Помітивши трьох імперців, які кинувши своїх коней намагалися врятуватися пішки, Ніккі затрималася, щоб запустити мерехтливий магічний снаряд вздовж вузької звивистої вулички. Три глухих удари — і три втікаючі людини перетворилися в три шматки плоті і роздроблених кісток.

— Так, Віктор, — обернулася вона. — І останнє…

— Що?

— Ніхто не повинен вийти живим. Жоден солдат.

На фоні запеклого бою позаду нього Віктор якусь мить оцінююче дивився на неї. — Я зрозумів. Іцхак буде тебе чекати, йди і починай дражнити гусей якомога швидше.

Ніккі кивнула, притримуючи поводи, щоб утримати Сайдина на місці. — Я поведу їх правіше…

Раптовий свист полум'я змусив її обернутися. На сході було видно розсип спалаху вогню. Цьому було тільки одне пояснення…

Віктор вилаявся і заліз на кінський труп, витягуючи шию, намагаючись розгледіти те, що відбувалося на віддалі. Над дахами в темніюче небо піднімалися клуби диму.

Він понуро кинув на Ніккі підозрілий погляд. — Ти не змогла дістатися до Кроноса?

— Я знищила Кроноса, — роздратовано процідила вона крізь зуби, — І ще одного чарівника. Виявилося, що у них був ще один обдарований. Схоже, вони добре підготувалися. — Ніккі натягнула поводи, повертаючи Сайдина туди, звідки долинали віддалені крики. — Але вони не готувалися зустріти Пані Смерть.

29

— Як думаєш, що це може означати? — Запитала Бердіна.

Верна заглянула в сині очі Морд-Сіт. — Енн нічого не пояснила.

У бібліотеці панувала повна тиша, порушувана лише м'яким шипінням декількох масляних ламп. Ряди чудових різьблених полиць горіхового дерева тяглися вздовж приміщення і ховалися у мороці. Кілька палаючих ламп не могли наповнити світлом все велике приміщення, а Верна не стала запалювати всі лампи, що висіли на стінах і були укріплені на торцях величезних книжкових шаф.

Обширне приміщення вселяло боязкість. Верні раптом здалося, що якщо вона освітить його повністю, то порушить спокій древнього святилища і розбудить примари всіх колишніх Магістрів Ралів, дух яких немов ще витав у цьому місці.

Палаючі лампи розрізали темряву, в колі світла, утвореному ними, можна було добре розглянути важкі масивні балки високої стелі. Їх підтримували масивні дерев'яні колони, прикрашені позолоченими різьбленими візерунками у вигляді виноградних лоз, самі ж балки були розписані символами, в яких була особлива дивна краса. Підлогу встеляли розкішні килими приглушених тонів з витканим на них складним малюнком.

І всюди: на полицях уздовж зовнішніх стін, в шафах, які ряд за рядом перетинали величезне приміщення, стояли книги. Тисячі книг. Їх шкіряні корінці, в більшості спокійних кольорів з позолоченими або срібними написами додавали цьому місцю строкате відчуття розкоші. Верні рідко доводилося бачити настільки величезні бібліотеки. Сховище у Палаці Пророків, де вона провела чимало годин, містило книг не менше. Але там це було просте приміщення, прагматично облаштоване для однієї мети — збереження книг і забезпечення місця, де їх можна прочитати. Бібліотеки ж Народного Палацу немов висловлювали повагу до книг і до тих знань, які в них містилося. Знання було владою, і протягом багатьох століть кожен черговий лорд Рал отримував цю владу в своє розпорядження. Інше питання, наскільки мудро він її використовував. Єдиною проблемою для нього було те, як знайти необхідну інформацію в такому величезному зібранні, або, принаймні, дізнатися, що вона тут міститься.

Звичайно, колись тут працювали переписувачі, що крім роботи по створенню копій найбільш важливих книг відповідали за певні секції книжкових полиць. Тоді власник легко міг отримати необхідну інформацію, задавши кілька запитань, тим самим, звужуючи область пошуку для цих людей. Тепер, у відсутність таких фахівців, безцінна інформація, що міститься в тисячах цих томів, була куди більш важкодоступна. У певному сенсі обсяг інформації сам по собі робив її майже даремною — так солдат, який несе занадто багато зброї, стає нездатним воювати.

Книги, зібрані в цій бібліотеці представляли собою неймовірний обсяг робіт багатьох вчених і пророків. Коротка прогулянка між шафами показала, що тут зібрані роботи з історії, географії, політики, природознавства і пророцтва, пророцтва, пророцтва. Про багато з них Верна ніколи раніше навіть не чула. Людина могла провести ціле життя, загубившись тут, а Бердіна розповідала, що в Народному Палаці таких бібліотек багато. У деякі з них допускалися всі бажаючі, але були й такі, куди не пропускали нікого крім самого лорда Рала і його особливо довірених осіб. Бібліотека, куди прийшли Верна і Бердіна відносилися до останньої категорії.

Бердіна розповіла, що знала древнєд'харіанську мову, а тому Даркен Рал іноді дозволяв їй входити в закриті бібліотеки, щоб порадитися з приводу перекладів стародавніх рукописів. В результаті Бердіна змогла отримати деяке уявлення про те, яке багате і небезпечне знання містять книги, що зберігаються у Палаці.

Все ж, не всі пророцтва були однаково неприємними. Багато не мали великого значення і, на перший погляд, були досить безпечні. Але більшість людей не усвідомлювали головного: для правильного тлумачення пророцтва вкрай важливо правильно визначити період часу, до якого воно відноситься. Без цього будь пророцтво залишається всього лише записаною нічого не значущою пліткою.

Саме тому жодне пророцтво не можна було залишати без належної уваги, говорить воно про важливі глобальні події чи про найдрібніші події повсякденного життя. Той, хто самовпевнено не зважав на такі попередження, одного разу виявляв, що передбачені події темною тінню сходили зі сторінок рукописів та заволодівали його душею і життям.

Так само як були книги, які не представляли взагалі ніякої небезпеки, існували томи, які для непідготовленого читача були небезпечні від першого до останнього слова. У цій особливій бібліотеці зберігалися деякі з найнебезпечніших книг пророцтв, про які було відомо Верні. У Палаці Пророків такі книги ніколи не потрапляли в загальне сховище, вони лежали окремо, і доступ до них був заборонений усім за винятком невеликої жменьки людей. Наявність таких книг ймовірно і була причиною, по якій ніхто крім лорда Рала не міг потрапити в цю особливу бібліотеку. Верна всерйоз сумнівалася, що охоронці дозволили б їй увійти до приміщення без супроводу Морд-Сіт.

У такому місці, досліджуючи незліченні книги, яких вона ніколи раніше не бачила, Верна могла б провести багато щасливих годин. На жаль, на цю розкіш часу у неї не було. Вона могла тільки відсторонено роздумувати, а чи бачив коли-небудь Річард всі ці скарби, які належали тепер йому, як Магістрові Ралу.

Бердіна провела пальцем по чистій сторінці книги Глендхілла по Теорії Відхилення.

— Кажу ж вам, аббатиса, цю книгу ми з лордом Ралом вивчали в Замку Чарівників в Ейдіндрілі.

— Тобто ти хочеш сказати…

Верна знайшла, щонайменше, забавним, що Річард взагалі знайомий з Теорією Відхилення Глендхілла. А, враховуючи його відразу до пророцтв і те, що ця книга оповідала головним чином про нього самого, це був неймовірно цікавий факт.

Здавалося, кінця не буде все новим дрібним подробицям, що Верна постійно дізнавалася про Річарда. Наскільки вона встигла дізнатися, його неприязнь до пророцтв частково пояснювалася тим, що він ненавидів загадки. Але також їй було відомо, що здебільшого його вороже ставлення до різного роду пророцтв і прогнозів походило з його віри у вільну волю людини. Він вірив, що кожен сам — а ніяка не рука долі — несе відповідальність за своє життя, яке б воно не було.

У той час як надзвичайно складне, з безліччю гілок, недоступне розумінню більшості людей пророцтво фактично оберталося навколо основних зумовлених моментів його життя, Річард все ж не раз доводив помилковість цього пророцтва, одночасно в той же самий час виконуючи його.

Часом Верну відвідувала неприємна підозра, що передбачена древніми книгами поява Річарда в цьому світі служить для того, щоб довести неспроможність самого поняття пророцтва.

Дії Річарда завжди було нелегко передбачити, навіть — чи вірніше особливо — в пророцтвах. Спочатку Верну дуже засмучували його дії, вона ніколи не могла передбачити, як він відреагує на ту чи іншу ситуацію, або й просто яку несподіванку викине в наступний момент. Тим не менше, незабаром вона прийшла до розуміння, що його видима непослідовність, його різкі переходи від одного питання до іншого, яке, здавалося, не має ніякого видимого зв'язку з попереднім, походить від його унікальної сутності, його виняткової логічності.

Більшість людей не могли б домагатися поставленої мети з такою цілеспрямованою рішучістю. Безліч термінових справ, які потребують уваги, відволікали б їх. Річард, немов у битві з декількома супротивниками одночасно, розташовував події, що відбуваються, по їх важливості, тимчасово залишаючи деякі без уваги, вирішуючи проблеми по мірі необхідності, але завжди тримав у пам'яті свою головну мету. Це іноді створювало у навколишніх помилкове враження, що він кидається від однієї проблеми до іншої, але в дійсності він немов переправлявся через бурхливу річку, перескакуючи з одного каменя на інший і твердо дотримуючись обраного напрямку.

Часом він здавався Верні самим милим чоловіком з усіх, кого вона коли-небудь зустрічала. А інколи — самим нестерпним. Вона давно втратила рахунок митей, коли їй хотілося придушити його. Крім того, що він був тим, хто народжений повести їх за собою в останню битву, і він, завдяки лише своїм особистим якостям, став їх вождем, лордом Ралом, уособленням того, за що вона боролася, як Сестра Світла.

У точності так, як передбачали пророцтва.

І абсолютно всупереч усім пророцтвам.

Можливо, більше всього того, що він означав для всіх інших, Верна цінувала Річарда як друга. Вона від щирого серця бажала йому щастя, такого, яке було у неї з Уорреном. У ті короткі місяці після їхнього весілля вона відчувала себе живою, як ніколи раніше. Після його загибелі вона відчувала себе живим мерцем. Так, вона жила, але лише наполовину.

Верна сподівалася, що якось, можливо, коли вони нарешті отримають перемогу над Орденом, Річард зможе зустріти свою любов. Він так любить життя, йому необхідно розділити з ким-небудь це почуття.

Вона посміхнулася про себе. З першого дня, коли вона зустріла його і наділа йому на шию Рада-Хань, щоб відвести в Палац Пророків і навчити користуватися своїм даром, її життя ніби закрутилася у вирі по імені Річард. Вона виразно пам'ятала той день у селі Племені Тіни, коли забрала його з собою. Це було сумно, бо йшов він проти свого бажання, але це було настільки важливо, що вона двадцять років витратила на його пошуки.

Природно, він пішов з нею не з доброї волі. Дві Сестри Світла, що відправилися разом з Верною, померли, намагаючись змусити Річарда надіти на себе ненависний нашийник.

Надіти нашийник… Верна насупилася.

Це було дивно. Вона спробувала точніше пригадати, як вийшло, що вона зуміла змусити його надягти на себе нашийник, адже він повинен був зробити це сам. Річард ненавидів нашийники після того, як побував у полоні в Морд-Сіт, і все ж він надів його добровільно. З якоїсь причини… Здавалося, вона пам'ятає тільки те, що вона зуміла змусити його…

— Верна, це й справді дивно… — коричневе шкіряне одіяння Бердіни скрипнуло, коли вона нахилилася, пильно вдивляючись в останні сторінки древнього тому, розкритого на столі перед нею. Вона ретельно переглянула листок, перевернула його і підняла очі. — Я знаю, що тут був текст. Тепер його немає.

Спостерігаючи, як відблиски світла танцюють в синіх очах Бердіни, Верна зупинила потік спогадів про далеке минуле і повністю зосередилася на важливих справах, що вимагають уваги зараз.

— А тепер це не та ж сама книга, так? — Бердіна насупилася, а Верна продовжила, намагаючись пояснити. — Можливо, у них однакові назви, але це інша книга. Ти була в Сховищі, і це були різні копії тієї книги. Так?

— Ну добре, припустимо, що ти права і це не та ж сама книга… — Бердіна запустила пальці в хвилю каштанового волосся. — Але якщо у них однакові назви, чому ти думаєш, що копія з Сховища в Замку Чарівників містить повний текст, а в цій пропущені великі шматки тексту?

— Я не стверджувала, що в тій копії немає пропусків. Я тільки хочу сказати, що ви з Річардом вивчали копію, яка знаходиться в Сховищі, а не цю. Те, що ти пам'ятаєш, як ви її читали і не звернули уваги на чисті сторінки, нічого не доводить, тому що ця книга — не та ж сама. Важливіше, що обидві копії могли містити однаковий текст, просто переписувач, який робив цю копію, можливо, залишив посеред тексту чисті сторінки. І можна знайти скільки завгодно причин для цього.

Бердіна дивилася скептично. — І яких же?

Верна знизала плечима. — Іноді в книгах з неповними пророцтвами, на зразок цього, залишають чисті сторінки про запас, на випадок, якщо в майбутньому новий пророк завершить пророкування.

Бердіна вперлася кулаками в стегна. — Чудово. Ось і відповідь на одне з питань. Коли я переглядаю книгу, я згадую те, що прочитала. Можливо, я багато чого не розумію, але загальний зміст я все ж пам'ятаю, пам'ятаю, що я це вже читала колись. Отже, чому ж я не можу пригадати жодного слова з тих частин, які відсутні в цій копії?

— Перше, що спадає на думку, це що ти не можеш нічого згадати просто тому, що на порожніх сторінках не було нічого. Як я вже говорила, порожні сторінки міг залишити той, хто робив копію.

— Ні, я мала на увазі не це. Я хочу сказати, що головна властивість пророцтв — це їх довжина. Оскільки ти володієш даром, ти можеш повніше зрозуміти прочитане. Але не я. А так як я ніколи не могла правильно зрозуміти пророцтва, я більше пам'ятаю їх зовнішній вигляд. Я пам'ятаю, якими довгими вони були. Це пророцтво не повне. Я ніколи не розуміла їх, але добре пам'ятаю, якими довгими вони мені здавалися, і як важко було вловити зміст такого довгого пророцтва.

— Коли щось важко зрозуміти, воно завжди здається більш довгим, ніж є насправді.

— Ні. — Бердіна осудливо відвернулася. — Не те. — Вона повернулася до останнього пророцтва і перевернула сторінку. — Ось тут тільки одна заповнена сторінка, а за нею кілька порожніх. Не можу сказати, що я так само добре пам'ятаю інші книги, але з деяких причин саме цю я читала найбільш уважно. Можу сказати, що я абсолютно впевнена — пророцтво було набагато довше. Я не змогла б з упевненістю сказати, якої довжини були інші пророцтва, але напевно знаю, що це, останнє, займало більше ніж одну сторінку. Воно було набагато довше, ніж те, що я зараз бачу перед собою. Не має значення, наскільки точно я пам'ятаю його зміст або кількість сторінок, але впевнено стверджую, що воно займало значно більше ніж одну сторінку.

Це було те підтвердження, якого чекала Верна.

— Поки що я не бачу сенсу в усьому цьому, — продовжувала Бердіна, — хоча я й правда пам'ятаю цю частину. Там мова йде про самий початок розгалуження, яке має відношення до заплутаного питання повернення до витоків магії, потім про розкол орди, перекручення справи Творця — ця частина, щонайменше, дуже нагадує Імперський Орден — але нічого іншого я згадати не можу. Все, що має бути після згадки про «вождя, який втратив довіру» немов стерто.

І я не вигадала це, Верна, зовсім ні. Я не можу сказати, чому я так впевнена в тому, що подальша частина тексту відсутня, але це так. Але ще більше мене турбує не те, чому ця частина тексту пропала з книги, а те, чому зміст зниклого тексту стерся з моєї пам'яті?

Верна нахилилася ближче і підняла брову. — Тепер, люба моя, це питання турбує і мене.

Бердіна виглядала враженою.

— Ти хочеш сказати, що зрозуміла, про що я кажу? Ти мені віриш? — Верна кивнула.

— Боюся, що так. Я не хотіла впливати на твою думку. Мені потрібно було, щоб ти підтвердила мої підозри.

— Значить, от що цікавило Енн, і вона хотіла, щоб ми перевірили…

— Саме це. — Верна перебрала кілька книг, розкиданих по столу і, нарешті, знайшла ту, яку шукала. — Подивися сюди. Ця книга викликає у мене, мабуть, найбільше занепокоєння. Незмінні Витоки — надзвичайно рідкісне пророцтво, яке було написано у формі закінченої історії. Перш ніж піти з Палацу Пророків на пошуки Річарда, я вивчала її. Я знала цю історію практично напам'ять. — Верна перегорнула сторінки. — Тепер сторінки книги повністю чисті і я не можу пригадати з неї жодного слова, крім того, що її зміст мав якесь відношення до Річарда. Але я поняття не маю, яке саме.

Бердіна вдивлялася в очі Верни так, як це могла робити тільки Морд-Сіт. — Таким чином, це означає, що у нас якісь неприємності і найскоріше вони загрожують лорду Ралу.

Верна глибоко зітхнула, так, що затремтіло полум'я декількох свічок неподалік від неї.

— Я б збрехала, якщо почала б заперечувати це, Бердіна. Хоча текст, якого бракує, ми і не можемо згадати, він все ж відноситься до часу після народження Річарда. У мене немає припущень щодо природи цієї проблеми, але, зізнаюся, мене це дуже турбує.

Поведінка Бердіни змінилася. Зазвичай вона була самою добродушною з усіх Морд-Сіт, з якими Верні доводилося мати справу. Бердіна сприймала навколишній світ просто і по-дитячому радісно. Часами вона могла бути жвавою і цікавою. Незважаючи на пережиті незгоди, на які не раз скаржилися інші, на її обличчі зазвичай сяяла безпосередня посмішка. Але при думці про загрозу Річарду вона моментально змінилася. І тепер це була справжня Морд-Сіт, підозріла, холодна, грізна.

— Чому це сталося? — Вимогливо запитала Бердіна. — Що це означає?

Верна закрила книгу, повну чистих сторінок. — Я не знаю, Бердіна. Правда, не знаю. Енн і Натан спантеличені так само, як і ми. А Натан — дуже сильний пророк.

— Що означає глава про людей, які втратили віру в свого вождя?

Для людини, що не володіє даром, Бердіна дуже точно зуміла виділити ключову частину цього непрямого пророцтва.

— Ну… — Верна обережно підбирала слова, — це може означати дуже багато. Важко сказати відразу…

— Можливо, і важко. Для мене. Але не для тебе.

Верна відкашлялася.

— Розумієш, я ж не знавець пророцтв. Але думаю, це має якесь відношення до Річарда.

— Це я знаю. Чому в ньому говориться про людей, які втратили віру в нього?

— Бердіна, пророцтво рідко буває таким прямолінійним, яким здається. — Верні дуже хотілося, щоб ця жінка перестала так на неї дивитися. — Його трактування часто різняться і не мають нічого спільного з істинною суттю пророцтва.

— Аббатиса, здається, це пророцтво говорить, що сумнів в умах призведе до «втрати віри в вождя». Так як воно говорить що вождь протистоїть орді, — а ордою може бути лише Імперський Орден — це означає, що говориться про лорда Рала. З цього випливає, що лорд Рал і є той лідер, до якого люди втратять довіру. Це слідує за записами про поділ орди, що зараз і робить Орден. Виходить, загроза неминуча.

Верна відчула жалість до того, хто коли-небудь допускав страшну помилку, недооцінюючи Бердіну.

— З особистого досвіду я знаю, що пророцтва мають властивість змінюватися, стикаючись з Річардом.

— Для мене це далі звучить як свого роду загроза.

Верна склала руки на животі.

— Бердіна, ти — дуже розумна жінка, і я сподіваюся, зможеш зрозуміти, що я зробила б смертельну помилку, пояснюючи, або навіть обговорюючи з тобою пророцтва. Вони вище розуміння необдарованих людей, і не має значення, наскільки розумний цей чоловік. Пророцтва — це видіння володіючих особливим даром і призначене для тих, хто володіє подібними здібностями. Навіть чарівники з трохи іншими здібностями не можуть мати з ними справу.

Навіть ми, Сестри, обдаровані чарівниці, повинні були навчатися багато років, перш ніж нам було дозволено навіть побачити пророцтва, а не тільки працювати з ними. Для ненавченого дуже небезпечно намагатися зрозуміти справжнє значення пророцтва. Ви можете зрозуміти слова, але не можете зрозуміти значення цих слів.

— Це нерозумно. Слова є слова. У них є значення. Саме так ми розуміємо світ навколо нас. Чому пророцтва використовують слова, які означають одне, щоб дати зрозуміти зовсім інше?

Верна відчувала себе так, немов ступала по лузі, суцільно заставленому ведмежими капканами. — Це не зовсім те, що я хотіла сказати. Слова використовуються, щоб змусити щось зрозуміти, щось приховати, тлумачити навколишній світ, але ще їх можна використовувати, щоб пояснити речі, які є всього лише припущеннями. Якщо я, наприклад, передбачу тобі темні часи, які увійдуть в твоє життя, це може означати, що ти перенесеш втрату, яка тебе засмутить або це може означати, що ти будеш поранена. Хоча слова будуть вірними, їх точне значення залишиться неясним. Було б несправедливим використовувати ці слова як причину, щоб вбивати оточуючих зі страху, що ти будеш убита, як пророкує пророцтво.

Через кілька таких неправильних тлумачень починалися війни. Люди вмирали в результаті того, що непідготовлена людина почула прості слова пророцтва. Саме тому пророцтва зберігалися в закритих Сховищах в підвалі Палацу Пророків.

— Але ці книги не заховані у сховищах. — Верна схилилася до Морд-Сіт, насупивши брови.

— Можливо, варто було б зробити це.

— Ти стверджуєш, що я помиляюся, повіривши цьому пророцтву? — Верна знову зітхнула.

— У даному випадку неможливо розібратися що правильно, а що неправильно. Крім того, ми не можемо аналізувати це пророцтво, тому що воно неповне. У нас є лише його початок і безліч чистих сторінок.

— І?

— І, можливо, ти права і тут йдеться про Річарда, про те, що люди засумніваються в ньому, втратять віру в нього. Однак, можливо, що в недостаючому тексті говориться, що всі проблеми якимось чином вирішаться на наступний же день, і люди повірять в нього більше, ніж будь-коли раніше. Мало того, пророцтво може прийняти форму вилки, воно може означати щось «або-або», і тоді кожен варіант одного пророцтва може набути протилежного змісту.

— Я не бачу тут протилежних значень. І як те, що описано в відсутній частині тексту може змінити думку людей?

Верна знизала плечима, пильно вдивляючись у напівтемряву величезного приміщення і намагаючись підібрати приклад.

— Гаразд. Скажімо, вони можуть думати, що його план битви абсолютно божевільний. Можливо, військові можуть визнати цей план невірним. Ось це і може призвести до втрати довіри до нього. А якщо, наприклад, всупереч порадам своїх офіцерів, Річард наполягатиме на своєму, і солдати виконають його план всупереч думці своїх командирів, і, незважаючи ні на що, плани Річарда приведуть до перемоги, — в цьому випадку віра в Річарда, як їх вождя, буде відновлена довіра і, ймовірно, до його суджень ставлення буде більш поважним, ніж коли-небудь до цього.

— Але якщо діяти, не розуміючи істинного значення пророцтва, можна випадково знищити всі інші варіанти. У цьому випадку виникає ілюзія, що пророцтво було виконано, однак фактично, істинною виявиться інша гілка пророцтва.

Бердіна не зводила з Верни очей, задумливо потягуючи себе за косу, затиснуту в кулаці. — Гадаю, в цьому є сенс.

— Бачиш, Бердіна, чому пророцтва небезпечні. Вони можуть заплутати навіть тих, хто навчений роботі з ними. Але без повного пророцтва я не смію навіть намагатися зрозуміти його справжнє значення, повний текст — необхідна умова для роботи з ним, без цього пророцтво сліпе. Ось одна з причин, чому я настільки стривожена.

— Одна з причин? — Бердін знову уважно подивилася, все ще стискаючи в кулаці косу. — А які інші?

— Не мати повного тексту пророцтва вже досить погано, але те, що текст пророцтва нез'ясовно зникає — а це саме по собі безпрецедентно — викликає крайнє занепокоєння.

— Мені здалося, ти казала, що коли мова йде про пророцтва, ми не повинні робити поспішних висновків.

Верна прочистила горло з почуттям, що один з тих капканів тільки що зімкнувся на її нозі.

— Гаразд, це правда. Але очевидно, — щось відбувається.

Бердіна склала руки, обдумуючи почуте.

— І як ти думаєш, що це може бути?

Верна труснула головою.

— Я й уявити не можу. Наскільки я знаю, такого ще ніколи не траплялося. І поняття не маю, чому це відбувається тепер.

— Але ти вважаєш, що ця проблема стосується лорда Рала?

Верна скоса глянула на Бердіну. — Той факт, що більша частина книги пов'язана з ним, дозволяє зробити висновок, що цього не уникнути. Річард народжений для труднощів. Він в центрі всього цього.

Бердіна була непохитна.

— Саме тому йому потрібні ми.

— Я ніколи й не стверджувала, що це не так.

Бердін розслабилася і відкинула косу назад.

— Ні, не стверджувала.

— Енн шукає його. Давай сподіватися, що вона може знайти його і то поскоріше. Він потрібен нам, щоб повести нас в ту, останню битву. — Поки Верна говорила, Бердіна неуважно витягнула з шафи книгу і почала її гортати.

— Лорд Рал повинен бути магією проти магії, а не сталлю проти сталі.

— Так говорять в Д'харі. А в пророцтві сказано, що він повинен вести нас в останню битву.

— Можливо… — пробурмотіла Бердіна, не підводячи очей, і продовжуючи перегортати книгу.

— Враховуючи, що частина сил Джегана рухається в обхід гір, нам залишається тільки сподіватися, що Енн знайде його вчасно і привезе до нас.

Бердіна спантеличено втупилася в книгу. — Що значить «те, що поховано під кістками»?

— Що?

Бердіна насупилася, намагаючись розібрати написане в книзі.

— Ця книга привернула мою увагу тому, що на її обкладинці написано Fuer grissa ost drauka. Це — древнєд'харіанська мова. І це означає…

— Несучий смерть.

Бердіна підняла очі.

— Правильно. Звідки ти знаєш?

— Існує відоме пророцтво, яке Сестри у Палаці Пророків часто обговорювали. Це обговорення тривало кілька сторіч. У перший же день, коли я привела Річарда у Палац, він оголосив себе Несучим смерть, і таким чином назвавши себе, запустив пророцтво. І цим викликав великий переполох серед Сестер, повинна сказати. Одного разу в сховищі Уоррен показав Річарду пророцтво і Річард сам вирішив його загадку. Хоча для Річарда воно загадкою не було. Він зрозумів його, бо сам був частиною цього пророцтва.

— У цій книзі теж багато чистих сторінок.

— Безсумнівно. Мені здається, що вона теж про Річарда. Ймовірно, у багатьох книгах тут йдеться про нього.

Бердіна знову почала читати. — книга написана древнєд'харіанською мовою. Як я говорила, я розумію її. Мені б треба попрацювати з цією книгою, щоб перевести її докладніше. Це могло б допомогти, якби не було так багато пропусків тексту, але тут очевидно йдеться про лорда Рала. Тут сказано «те, що він шукає, поховано під кістками», або можливо навіть «те, що він шукає — поховані кістки» — або щось в цьому роді.

Бердін подивилася на Верну. — Є ідеї, що це може бути? Що це значить?

— «Те, що він шукає, поховані кістки»? — Верна з жалем похитала головою. — Поняття не маю. Тут є незліченна безліч томів, в яких містяться подібні спантеличуючі або лякаючі речі, пов'язані з Річардом. Тим не менш, як я вже сказала, з такими пропусками в текстах працювати безглуздо.

— Я думала… — розчаровано промовила Бердіна. — А як щодо головних сховищ?

— Головних сховищ?

— Так. Тут згадуються місця, названі головними сховищами. — Бердіна дивилася в нікуди, немов розглядаючи щось усередині себе. — Головні сховища. Коло щось згадував про головні сховища.

— Коло?

Бердін кивнула. — Це в його щоденнику, написаному багато років тому — під час Великої Війни. Лорд Рал знайшов його в Замку Чарівників, в кімнаті з Сильфідою. Людину, яка вела щоденник, ми з лордом Ралом прозвали Kolobichin. На древнєд'харіанській мові це означає Головний радник. Для стислості ми назвали його Коло.

— І що каже цей Коло про головні сховища? Що вони з себе представляють?

Бердіна перегорнула сторінки книги, яку тримала в руках.

— Я не пам'ятаю. У той час я нічого не зрозуміла, та й не стала витрачати на це сили. Мені б треба було перечитати все знову, щоб освіжити пам'ять. — Згадуючи, вона дивилася в бік. — Начебто щось було заховано в місцях, названих головними сховищами. От тільки не пам'ятаю, чи було там сказано, що саме заховане.

Морд-Сіт завмерла в одній позі, вивчаючи невелику книгу.

— Я сподівалася, що це могло б дати мені ключ.

Верна важко зітхнула і оглянула бібліотеку.

— Бердіна, мені дуже хотілося б залишитися тут і проводити час, вивчаючи всі ці книги. Я дійсно хотіла б знати, що містить ця і всі інші бібліотеки палацу. Але у нас є більш термінові справи. Ми повинні повертатися до армії і моїх Сестер.

Верна кинула навколо прощальний погляд. — Однак перш ніж я піду, тут, в Народному Палаці є ще одна річ, яку я хотіла б побачити. Можливо, ти можеш мені допомогти.

Бердіна неохоче закрила книгу, поставила її на полицю і ретельно замкнула скляні дверцята.

— Добре, аббатиса. Що саме ви хотіли б побачити?

30

Почувши протяжний дзвін, Верна завмерла.

— Що це?

— Посвята, — сказала Бердін зупиняючись і обертаючись до Верни. Звук дзвону лунав у просторих приміщеннях Народного Палацу, відбиваючись від мармуру і граніту.

Де б не знаходилися люди, всі вони, немов по команді, поверталися і прямували по широкому коридору туди, звідки доносився дзвін. Ніхто не поспішав, але все рухалися в бік згасаючого звуку.

Верна нерозуміючи дивилася на Бердін. — Що?

— Посвята. Ти ж знаєш, що це таке?

— Ти маєш на увазі посвяту лорду Ралу? Це вона?

Бердіна кивнула.

— Дзвін говорить, що настав час Посвяти. — Вона задумливо і пильно дивилася в той бік, куди прямували всі ці люди.

Вони були одягнені в одяг різноманітних кольорів. Верна припустила, що білий одяг із золотою або срібною облямівкою був ознакою тих, хто служив і мешкав у Палаці. Вони і вели себе, як справжні чиновники. Всі службовці в палаці, від старших чиновників до посильних в коротких зелених туніках, носили на одязі шкіряні нашивки із зображенням букви «Р» — знака приналежності до Дому Ралів. Всі спокійно рухалися в бік величезного залу, вітаючись зі знайомими, і деколи обмінюючись з ними кількома словами. Торговці з незліченної кількості дрібних магазинчиків були одягнені в відповідності з їх професією. Серед натовпу можна було розрізнити торговців шкіряними виробами, сріблом, глиняним посудом, кравців, торговців продуктами, тих, хто виконував у палаці різноманітні роботи по ремонту і прибиранню.

У натовпі було безліч людей у простому селянському одязі, купців, дрібних торговців, багато йшли з дружинами, деякі вели дітей. Деяких з них Верна зустрічала на нижніх поверхах Народного Палацу, ці люди щось продавали або купували. Були й такі, хто прийшовши подивитися Палац, і причепурилися, немов для походу в гості. З того, що розповідала Бердіна, Верна знала, що відвідувачі могли зняти кімнати прямо в Палаці, якби захотіли пожити тут подовше. Цілий квартал у Народному Палаці була відведена для тих, хто жив і працював у Палаці.

Більшість людей, одягнених в повсякденний одяг, рухалися спокійно, це було для них звичною щоденною процедурою. Ті, хто причепурившись, прийшли оглянути Палац, намагалися не показувати свого інтересу, але Верна помічала, з якою цікавістю їх широко розкриті очі оглядали все навколо. Відвідувачі, одягнені простіше, рухаючись у натовпі, відкрито роздивлялися красиві приміщення. Величезні статуї, що зображують чоловіків і жінок у гордих позах, були висічені з різноманітного каменю. Вони стояли на полірованих постаментах, над ними немов парили у височині балкони, оброблені чорним гранітом і оніксом медового кольору.

Верна знала, що ця складна система заплутаних переходів, складена з каменів, з'єднаних рідким розчином, була створена самими талановитими майстрами Нового Світу. Будучи аббатисою у Палаці Пророків, вона одного разу змушена була займатися питанням заміни частини мозаїчної підлоги, яка була пошкоджена молодими чарівниками, які навчалися у Палаці. Які в точності події передували цьому пошкодженню, як і імена винуватців, встановити тоді так і не вдалося, але в результаті заклинання пошкодило довгу секцію витончено покладених мармурових плит. Коли уламки плит були прибрані, пошкоджене місце покрили простим непривабливим каменем і життя Палацу Пророків пішло далі своєю чергою. Зазвичай ставлення до хлопчаків і їх витівок у Палаці було поблажливим. Частково це відбувалося зі співчуття до молодих людей, які потрапляли туди проти свого бажання.

Верну завжди дратувало, що винуватці пошкодження так і не були знайдені, тому що подібне ставлення потурало поганому поводженню вихованців. Однак було схоже, що лише їй одній — крім, можливо, ще Річарда, коли він потрапив туди — не приносило задоволення бачити зіпсовану красу. Річард вважав, що хлопчаки зобов'язані були взяти на себе відповідальність за свої дії. Навіть враховуючи, що його тримали там проти його бажання, він не любив і ніколи не допускав подібних безглуздих руйнувань.

Уоррен сприймав навколишнє точно так само, як Річард. Можливо, це була одна з причин, чому вони стали великими друзями. Уоррен завжди був серйозним і дбав про оточуючих. Після втечі Річарда з Палацу Уоррен нагадав Верні, що в якості нової аббатиси вона не повинна більше скаржитися на стан підлоги або поведінку вихованців, він підштовхнув її діяти у відповідності зі своїми переконаннями, оскільки тепер вона — головна і може встановлювати свої правила. А ще може зайнятися ремонтом підлоги.

Коли вона впритул зайнялася цим питанням, виявилося, що серед тих, хто самовпевнено називали себе майстрами, фактично дуже небагато справді були ними. Різниця між тими, хто про роботу говорить і тими, хто дійсно її знає, була видна з першого погляду. Робота перших перетворюється на кошмар, робота останніх — приносить радість оточуючим.

Вона згадувала, як пишалася Уорреном, який був тоді поруч і всіляко намагався допомогти. Як же їй зараз його бракує.

Верна уважно дивилася навколо на пишність Палацу, на складне кам'яне різьблення. Але навіть ця краса навколо не в змозі була схвилювати її. Після смерті Уоррена їй все здавалося блідим, нецікавим, незначним. Саме життя після смерті Уоррена здавалася просто тяжким обов'язком.

Всюди у Палаці зустрічалися патрулі гвардійців. Ці солдати, ймовірно, ніколи навіть не замислювалися, яку кількість людської уяви, майстерності і сил знадобилася для створення такого місця, як Народний Палац. Вони завжди були його частиною, частиною того, що наповнювало його життям, точно так само, як тисячі солдатів до них протягом багатьох сотень років йшли по цих залах, охороняючи їх.

Верна помітила, що деякі з гвардійців рухалися парами, в той час як інші патрулювали великими загонами. М'язисті молоді чоловіки були одягнені в прекрасну уніформу із захисними шкіряними пластинами на плечах і грудях і всі були озброєні щонайменше мечами. Багато хто з гвардійців тримали в руках списи з блискучими металевими наконечниками. Верна помітила ще один тип гвардійців, на яких були чорні рукавички. Ці солдати були озброєні арбалетами, закинутими за плече. На їх поясах висіли зв'язки арбалетних болтів з чорно-червоним оперенням. Очі гвардійців завжди були уважними, спостерігаючи за всім і всіма.

— Здається я пам'ятаю, як Річард згадував щось про посвячення, — сказала Верна. — Але я не думала, що вони все ще роблять його, коли в палаці немає лорда Рала. Особливо тепер, коли лордом Ралом став Річард.

Верна зовсім не хотіла, щоб її слова прозвучали так поблажливо, хоча зрозуміла, як це звучить лише після того, як вимовила їх. Просто Річард був… ну… Річард.

Бердіна скоса глянула на Верну. — Він же Магістр Рал. Наша відданість йому не стає менше від того, що він далеко. Посвячення у палаці проводиться завжди, тут лорд Рал чи ні. І незалежно від того, як ти до нього ставишся, він — справжній лорд Рал. У нас ніколи не було Магістра Рала, якого ми поважали б так, як поважаємо його. І це робить обряд посвячення більш значним, ніж коли-небудь раніше.

Верна змовчала, але кинула на Бердіну вельми красномовний погляд, властивий аббатисі Сестер Світла. Хоча вона все розуміла, але вона була Сестрою Світла, що присвятила себе виконанню волі Творця. Багато років провівши в Палаці Пророків під дією заклинання, яке сповільнювало старіння, вона бачила, що правителі приходять і відходять. Сестри Світла ніколи не схиляли голову перед жодним з них.

Але тут їй довелося нагадати собі, що Палацу Пророків більше не існує, а багато Сестер — рабині Імперського Ордена.

Бердіна підняла руку, вказуючи навколо себе.

— Лорд Рал робить можливим все це. Він дає нам батьківщину. Він — магія проти магії. Під його правлінням ми в безпеці. Колись у минулому наші правителі сприймали Посвяту як демонстрацію рабства, хоча проведення цього обряду насправді є нічим іншим, як актом поваги.

Роздратування Верни ось-ось готове було вирватися назовні. Бердіна говорила не про якогось міфічного вождя, не про якогось мудрого старого короля, йшлося про Річарда. Лісового провідника Річарда.

Слідом за спалахом обурення прийшов сором за такі недобрі думки. Річард завжди боровся за те, що вважав правильним. Він завжди був готовий ризикувати життям за свої благородні переконання. Він був тим, про кого говорило пророцтво. Він був названий Шукачем. Він був лордом Ралом, Несучим Смерть, тим, хто весь світ перевернув догори дном. Через Річарда Верна стала аббатисою, хоча все ще не знала — благословляти чи проклинати його за це.

А ще Річард був їх останньою надією.

— Добре. Але якщо він не поспішить приєднатися до нас, щоб повести армію Д'хари в останню битву, не залишиться нікого, щоб зберігати йому вірність.

Бердіна відвела докірливий погляд і рішуче рушила по коридору, який повертав наліво — туди, звідки доносився звук дзвону. — Ми — сталь проти сталі. Лорд Рал — магія проти магії. Якщо він не разом з армією, то лише тому, що повинен захищати нас усіх від темних магічних сил.

— Простодушна дурниця, — бурмотіла Верна, намагаючись не відставати від Морд-Сіт. — Куди ти? — Гукнула вона Бердіні.

— До Посвячення. Ніхто в Палаці не пропускає Посвяти.

— Бердіна, — загарчала Верна, хапаючи Бердіну за руку, — для цього в нас немає часу.

— Це — Посвята. Вона — частина наших обов'язків перед лордом ралом. Для тебе теж буде розумніше піти до посвяти, і можливо тоді ти заспокоїшся.

Верна застигла посеред величезного залу, ошелешено спостерігаючи, як Морд-Сіт гордо рушила геть. Вона ясно пам'ятала той час, коли узи з Річардом були розірвані. Це було недовго, але коли Річард покинув світ живих, захисні узи лорда Рала втратили свою силу.

У той короткий час, коли узи перестали діяти, Джеган пробрався в сни Верни, щоб заволодіти її розумом. Уоррена він теж захопив. Відчувати, що Сноходець контролює її свідомість, було жахливо, але усвідомлювати, що Уоррен так само безпорадний перед ним було ще гірше. Джеган контролював всі їх думки і вчинки. Вони більше не мали власної волі, підкоряючись тільки бажанням соноходця. Спогад про пекучий біль, яким Джеган мучив Уоррена — і її — несподівано залив очі Верни сльозами.

Швидким рухом вона з силою витерла сльози і поспішила слідом за Бердіною. У них було багато важливих справ, але намагаючись вибратися самотужки з обширного лабіринту Народного Палацу вона тільки даремно втратить час. Морд-Сіт потрібна їй, щоб показати дорогу. Якби Верна могла контролювати свій дар, вона могла б легко знайти правильний шлях, але тут, у палаці, її Хань був практично недієвим. Вона змушена була погодитися з Бердіною і тільки сподівалася, що вони не втратять дорогоцінного часу занадто багато.

Лівий коридор проходив під внутрішнім містком з балюстрадою і перилами, вирізаними з сірого мармуру з білими прожилками. Там, де чотири проходи з'єднувалися, знаходився квадратний зал під відкритим небом. У центрі була водойма, обнесена невисоким парапетом з полірованого сірого граніту. З води трохи збоку від центра стирчав величезний валун. На його вершині був встановлений дзвін, очевидно той самий, який і дзвонив, запрошуючи на Посвячення.

Через відсутній дах в приміщення потрапляв невеликий дощ, краплини якого тривожили гладку поверхню водойми. Верна помітила, що підлога в залі злегка нахилена, очевидно, щоб дощова вода стікала в каналізацію. Мокрі глиняні плити були зайвим підтвердженням того, що приміщення дійсно знаходилося під відкритим небом.

Всі присутні опустилися на коліна, повернувшись у бік каменя у водоймі. Бронзовий дзвін видавав тихий звук.

Похмурий настрій Бердіни випарувалося, коли вона побачила, що Верна йде слідом за нею. Вона посміхнулася щасливою усмішкою і зробила дуже дивну річ. Вона потягнулася і взяла Верну за руку.

— Давай підійдемо ближче до водоймища. Там живуть рибки.

— Рибки?

Посмішка Бердіни стала ширше.

— Так. Я люблю цей майданчик з рибками.

Вони впевнено пробралися між стоячими на колінах людьми і підійшли зовсім близько до води. Крізь шар води Верна розгледіла зграйку помаранчевих рибок. Навколо басейну було стільки людей, що вони ледь знайшли містечко для себе.

— Хіба не чудово? — Запитала Бердіна. В цьому місці вона знову відчувала себе маленькою дівчинкою.

Верна пильно подивилася на молоду жінку. — Це — всього лише рибки.

Бердіна спокійно опустилася на коліна на місці, що звільнилося, коли люди поруч трохи посунулися в сторону. Скосивши очі, Верна могла спостерігати, реакцію оточуючих на Морд-Сіт — від спокійного поваги до відвертого страху. Хоча ніхто з цих людей не був наляканий достатньо, щоб піти геть, їм явно не хотілося перебувати настільки близько від Бердіни. Вони були схвильовані тим, що Морд-Сіт бере участь у посвяченні, немов грішник, що кається, і в будь-який момент очікували кровопролиття.

Бердіна через плече оглянулася на Верну і схилилася вперед, спершись руками на плити підлоги. Цей побіжний погляд сказав Верні, що вона повинна зробити те ж саме. Верна бачила, що охорона спостерігає за нею. Це божевілля, вона ж аббатиса Сестер Світла, радник Річарда, одна з його найближчих друзів.

Але охороні це було невідомо.

Верна відмінно знала, що її сила в Палаці майже пропала. Це було спадкове володіння Дому Ралів. Палац був побудований у формі заклинання, розробленого, щоб збільшити силу господаря палацу і відняти, або хоча б зменшити її в інших.

Верна зітхнула і опустилася на коліна, нахиляючись вперед і спираючись на руки, так само, як інші. Вони були поруч з водоймою, але отвір у даху був того ж розміру, що й басейн, тому дощові краплі падали головним чином у воду, ніжним бризом порушуючи її гладку поверхню. Небагато бризок, які потрапляли на неї були скоріше освіжаючими, враховуючи її настрій.

— Я занадто стара для цього, — пошепки поскаржилася Верна своїй сусідці.

— Аббатиса, ти ж молода, здорова жінка, — дорікнула їй Бердіна.

Верна зітхнула. Марно міркувати, наскільки нерозумно стояти на колінах і висловлювати відданість, яку вона вже не раз доводила сотнею різних способів. Це нерозумно. Це більш ніж нерозумно. І крім того це марна трата часу.

— Магістр Рал веде нас, — вимовив натовп одночасно. Якщо слова звучали не дуже гармонійно, то тільки лише від того, що їх лоби були опущені до підлоги.

— Магістр Рал наставляє нас, — в унісон вимовляли люди.

Бердіна, схиляючись до підлоги, примудрилася все ж кинути полум'яний погляд у бік Верни. Верна закотила очі і нахилилася вперед, майже торкаючись чолом плиток підлоги.

— Магістр Рал захищає нас, — пробурмотіла вона, приєднуючись до посвячення, слова якого вона знала напам'ять і які вже говорила одного разу самому Річарду, приносячи йому присягу. — В сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

У Верни з'явилася неприємна думка, що судячи по тому, як Річард намагається сховатися від д'харіанської армії — він зовсім не має наміру нікого захищати.

Натовп злагоджено знову почала повторювати слова Посвяти.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Верна трохи нахилилася до Бердіни і пошепки запитала. — Скільки часу буде тривати Посвята?

Бердіна, що виглядала як справжня Морд-Сіт, немов вистрілила суворим поглядом. Вона не сказала ні слова, та в цьому й не було потреби. Верна впізнала цей погляд. Багато разів вона сама не раз зверхньо дивилася на нових вихованців, які погано себе вели або на молодих чарівників, які проявляли занадто велику впертість. Верна перевела погляд на плитки підлоги, відчуваючи себе червоніючим новачком, і м'яко, в єдиному ритмі з рештою, почала співуче повторювати знайомі слова.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Голоси людей на майданчику зливалися в єдиний потужний хор, відлуння якого перекочувалось по коридорах Палацу.

Після погляду, яким обдарувала її Бердіна, Верна вважала за краще поки залишити при собі всі заперечення і разом з усіма вимовляла слова Посвяти.

Вона м'яко вимовляла слова, думала про те, що вони означають, і наскільки вірні вони особисто для неї. Річард змінив усе її життя. Верна завжди вважала, що головна, найважливіша місія Сестер Світла полягала в тому, щоб надівши Рада-Хань на шию обдарованого хлопчика, навчити його користуватися своїм даром. Річард зруйнував цю її бездумну віру. Він все змінив і змусив її переосмислити багато чого.

Якби не Річард, Верна ніколи б не зустріла Уоррена, і їх взаємна ніжність ніколи не перетворилася б в любов. Річард дав їй найважливіше з того, що відбувалося з нею в житті.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Звук безлічі голосів, які вимовляли єдині слова, об'єднався в потужний звук, настільки сильний, що, здавалося, ним був заповнений весь величезний зал.

Верна відчувала себе зовсім самотньою, навіть серед цієї величезної юрби людей, що зібралися в залі. Вона з болем усвідомлювала, наскільки їй тоскно без Уоррена. Вона намагалася вибудувати в душі стіну, за якою можна сховати почуття і думки. Вона немов відгороджувалася цією стіною від оточуючих, сподіваючись, що прихована, загнана в глибину біль вщухне хоч трохи. І раптом зараз раптово, вона була вражена силою свого страждання, своєї туги за Уорреном, силою своєї любові до нього. Він був кращим з того, що дісталося на її долю за довге життя — і тепер він пішов. Від цього безвихідного страждання сльози ринули потоком. Наскільки ж вона самотня!

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Верна ледве стримувала ридання, згадуючи, як в останній раз цілувала Уоррена. Це був найжахливіший момент її життя. Незважаючи на минулий час, все, що сталося, сталося немов вчора. Вона так сумувала, що, здавалося, навіть кістки болять від цієї туги.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Вона не могла забути його останні слова, звернені до неї:

— Поцілуй мене, — шепотів Уоррен, поки життя залишала його. — І не треба плакати. Незважаючи на такий кінець, ми прожили гарне життя. Поцілуй мене, кохана.

Від болю і туги її нутрощі немов скручувала судома. Її світ був покритий попелом. У ньому не було нічого справжнього. Вона більше не хотіла жити.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Наскільки ж все було безглуздо. Молодий хлопець, не придатний ні на що, який не мав ніякого уявлення про людські цінності, не приніс користі нікому, включаючи самого себе, убив Уоррена просто так, щоб довести свою відданість Імперському Ордену. Адже за поняттями Ордена, такі люди, як Уоррен, не мали права жити, від них вимагалося лише пожертвувати своє життя на благо людей, подібних його вбивці.

Річард боровся, щоб припинити це безумство. Річард боровся, використовуючи всі засоби, які мав у своєму розпорядженні, щоб зупинити тих, хто ніс світові подібне безглузде звірство. Річард присягнувся довести свою боротьбу до кінця, щоб інші не втрачали своїх улюблених, як втратила Уоррена вона, Верна. Річард насправді розумів її біль.

Верна втягнулася в ритм скандування, дозволяючи словами вільно текти крізь неї. Річард приніс в її життя те, чого їй все життя не вистачало — грунтовність, значення, мета. Посвячення такій людині перестало здаватися богохульством, здавалося, все відбувається абсолютно правильно. У якомусь сенсі, це була присвята самого життя, і все через те, якою людиною був Річард і які цілі він переслідував.

Річард був другом Уоррена. Його першим справжнім другом. Адже це Річард вивів його зі сховищ в сонячне світло, у величезний світ. Уоррен любив Річарда.

М'яке наспівне повторення стало заспокійливим притулком.

Верна відчула теплий промінь сонячного світла, що пробився через хмари. Вона купалася в його ніжному золотом теплі. Це тепло охопило її, просочуючись всередину і зігріваючи душу.

Уоррен хотів би, щоб вона впізнала всю дорогоцінну красу життя, поки це можливо.

У ніжному дотику світла вона відчула умиротворення. Вперше за останній час.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Поки вона стояла на колінах в теплих променях сонячного світла, м'який потік слів Посвяти заповнював її глибоким спокоєм, безтурботністю, почуттям приналежності до чогось, до цієї пори невідомого. Вона шепотіла слова, дозволяючи їм розганяти гострі осколки болю. Так, стоячи на колінах, схиляючись до плиток підлоги, вкладаючи душу і серце в вимовлені слова, вона відчувала як всякий неспокій покидає її, як вона наповнюється благоговійною і простою радістю життя. Вона співала разом з усіма, вона грілася у ніжному теплі сонячного світла. Вона відчувала себе в теплі і безпеці. Вона відчувала любов.

Це почуття нагадувало те, що вона відчувала в люблячих обіймах Уоррена.

Так співала вона разом з усіма, знову і знову, без пауз, без перепочинку. І непомітно збігав час, і ніщо не мало значення в порівнянні з тим теплим острівцем спокою, яке вона відчувала всередині себе.

Двічі пролунав дзвін — м'яке, ніжне попередження, що Посвячення закінчено, але завжди залишиться з нею.

Верна підняла очі тільки коли відчула на плечі дотик чиєїсь руки. Це була усміхнена Бердіна. Озирнувшись, Верна побачила, що більшість людей вже розійшлося. Лише одна вона все ще стояла на колінах, схилившись до підлоги перед басейном. Бердіна опустилася на коліна біля неї.

— Верна, з тобою все в порядку? — Верна випросталася, не піднімаючись з колін.

— Так… мені було так добре в сонячному світлі.

Бердіна задерла брови. Вона глянула на струмені дощу, що танцювали на поверхні водойми.

— Верна, весь час йшов дощ.

Верна озирнулася навколо і піднялася на ноги. — Але… але ж я відчувала… Я бачила, як мене оточує сонячне світло.

Бердіна легко доторкнулася до Верни. — Я розумію.

— Правда?

Бердіна кивнула й зацікавлено посміхнулася. — Посвята дає можливість переглянути своє життя, іноді це приносить душевний спокій. Можливо той, хто тебе любив, прийшов, щоб полегшити твій біль.

Верна не могла відвести очей від м'якої усмішки на обличчі Морд-Сіт. — З тобою теж таке бувало?

Бердіна сковтнула і кивнула головою. Відповідь дали її очі, наповнені слізьми.

31

Вони рушили в зворотний шлях через Народний Палац, по звивистих заплутаним коридорах. Спочатку могло здатися, що вони просто заблукали, повертаючи навмання в місцях перетину коридорів, залів і кімнат, проте прямих доріг з одного місця в інше в Палаці не існувало.

Цей заплутаний лабіринт переходів був створений зовсім не для того, щоб розважити відвідувачів Палацу цікавою прогулянкою. Народний Палац був побудований у формі заклинання, розміщений у певному місці і займав величезну площу. Верна була вражена, виявивши, що не тільки сам палац був збудований у формі заклинання, але і кожен його елемент також представляв окреме заклинання. Крім того, що це був абсолютно новий підхід до застосування подібної магії, він ще й застосований був у такому неймовірному масштабі. З тих пір заклинання сили палацу Ралів продовжувало діяти протягом багатьох тисяч років. Вона підозрювала, що основою подібного заклинання повинна була служити кров… кров д'харіанців.

Проходячи величезними залами, Верна не могла стримати захоплення їх красою, не кажучи вже про дивовижні розмірах. За своє життя вона побачила чимало величних споруд, але таких як Народний Палац Д'хари їй зустрічати не доводилося. Це був не палац, це було справжнє місто посеред пустельних рівнин Азеріта.

Палац, що підносився на великому плато, був лише частиною величезного комплексу. Всередині плато являло собою безліч печер різних розмірів, з'єднаних коридорами й переходами. Ці приміщення були пристосовані під різні служби і безліч торговців розташували тут свої склади. Щоб досягти власне палацу, потрібно було подолати незліченні сходові марші, минути нескінченні переходи і коридори. Багато з тих, хто торгував на перших рівнях Народного Палацу, ніколи не бували нагорі, в самому палаці. Навколо стін палацу розташовувався відкритий ринок, на якому теж торгувало безліч людей.

До плато вела єдина звивиста дорога, що проходила по зовнішній стороні схилу, і переривалася розвідним мостом. Навіть якби він ретельно не охоронявся, напасти на Палац, пройшовши по цій дорозі було практично неможливо. Потрапити ж у верхні рівні палацу можна було багатьма шляхами, там навіть були передбачені пандуси, щоб могли проїхати вершники. Однак всі внутрішні проходи охороняли тисячі воїнів, а ще скрізь були величезні міцні двері, які, в разі необхідності могли перетворити Народний Палац в неприступну твердиню.

Статуї з чорного каменю, що стояли уздовж стін, спостерігали як Бердіна та Верна йшли по широкому залу, обробленому білим мармуром. Світло смолоскипів відбивалося від полірованої поверхні кам'яних вартових, від чого вони здавалися живими. Різкий контраст чорних скульптур і білого мармуру стін викликав неясне відчуття небезпеки.

Більшість сходових прольотів з тих, що вони минули, були широкими, з полірованими мармуровими балюстрадами, з перилами, ширина яких не дозволяла обхопити їх долонею. Верна дивувалася різноманітності каменю, використаного в обробці інтер'єрів палацу. Схоже, кожна кімната, кожен зал, кожен коридор, кожні сходи мали своє унікальне поєднання кольорів. Службові приміщення, через які в основному пролягав їх шлях, були оброблені м'яким бежевим вапняком, в той час як громадські парадні приміщення відрізнялися дивовижною, хвилюючою яскравістю фарб, що вражали своєю життєвою силою. У деяких з галерей розташовувалися кабінети чиновників. Ці приміщення були високо обшиті полірованими дерев'яними панелями і освітлені м'яким теплим світлом срібних ламп.

Службові коридори були відносно невеликими, тоді як головні переходи займали у висоту кілька поверхів. Деякі з найбільших — основні складові частини заклинання — доходили до самого даху і освітлювалися потоками сонячного світла, що проходило через високі вікна. Ряди колон піднімалися далеко-далеко вгору. Між ними виднілися балкони, які немов дивилися з висоти на снуючих унизу людей. У деяких місцях переходи над головою Верни перетинали легкі містки. Одного разу вона навіть помітила два рівні переходів — один над іншим.

Час від часу вони піднімалися на ці вищі рівні, проходили по містках і знову спускалися вниз, опиняючись щоразу в новому місці. Незважаючи на заплутаний маршрут, вони неухильно просувалися до своєї мети у центрі палацу.

— Це тут, — сказала Бердіна, зупиняючись перед дверима з червоного дерева.

Високі двері вдвічі перевищували зріст Верни. На рівні людського зросту на них були майстерно вирізані зображення змій — по одній на кожній стулці. Їх хвости обвивали гілки дерев у верхній частині стулок, тіла були нахилені вниз так, що зміїні голови перебували на рівні очей того, хто входить. Розкриті щелепи з виступаючими іклами немов готувалися завдати удару. Бронзові ручки, розташовані трохи нижче зміїних голів, були покриті зеленуватим нальотом, ясно вказуючим їх вік. Ручки були виконані у формі черепів в натуральну величину.

— Чудово, — пробурмотіла Верна.

— Це — попередження, — сказала Бердіна. — Це означає, що входити сюди заборонено.

— А чому просто не написати на дверях ВХОДИТИ ЗАБОРОНЕНО?

— Не кожен вміє читати. — Піднесла брови Бердіна. — Але не кожен зізнається в цьому, особливо якщо попадеться відкриваючи ці двері. Якщо він увійде — йому вже ніщо не допоможе, і вже тим більше не буде виправданням в очах охоронців.

Від дверей виходив такий холод, що Верна прекрасно зрозуміла тих, хто всіма силами намагався обійти їх стороною. Бердіна налягла на праву стулку, відкриваючи важкі двері.

В зручній, застеленій килимами кімнаті, обшитій панелями з того ж дерева, що і двері, тільки без різьблених змій, стояли на сторожі чотири величезних солдати. Вони виглядали навіть більш загрозливими, ніж бронзові черепи.

Найближчий солдатів недбало заступив їм шлях. — Сюди заходити не можна.

Бердіна окинула його похмурим потемнілим поглядом. — Відмінно. Простежте, щоб це так і було.

Занадто добре запам'ятавши, що її сила в цьому палаці марна, Верна трималася позаду Бердіни. Солдат, очевидно не квапився нападати на Морд-Сіт, замість цього він тонко і пронизливо свиснув. Мабуть це був умовний звук, відомий іншим патрулям. Два дальній постових одночасно виступили вперед, блокуючи прохід через кімнату.

Один з тих двох підняв руку, ввічливо наказуючи їм зупинитися. — Жалкую, пані, але, як вам вже сказали, це — закрита кімната. Ви повинні добре це знати.

Бердіна вперлася рукою в стегно. Її ейдж, немов сам по собі, з'явився в кулаці іншої. Свої слова вона супроводжувала жестами руки, що тримала ейдж.

— Оскільки ми обидва служимо одному пану, я не стану вбивати тебе прямо на місці. Радуйся, що сьогодні я не в червоному, інакше я не замислюючись могла б повчити тебе хорошим манерам. Тобі повинно бути добре відомо, що Морд-Сіт — це особисті охоронці самого лорда Рала, ми маємо право ходити скрізь, де хочемо.

Хлопець кивнув. — Я це добре знаю. Але вас давно не бачили тут, у палаці…

— Я супроводжувала лорда Рала.

Він відкашлявся. — Можливо, але після вашого відходу генерал Трімак наказав не впускати сюди нікого.

— Чудово. Фактично, я тут тому, щоб побачити генерала Трімака. У важливій справі.

Солдат нахилив голову. — Дуже добре, пані. Ідіть вгору по сходах. Там вас зустрінуть.

Двоє охоронців розступилися, пропускаючи їх. Бердіна видавила нещиру посмішку і пронеслася між ними, тягнучи за собою Верну.

По товстих, блакитних з золотом килимах вони пройшли до сходів, оброблених розкішним жовтувато-коричневим мармуром з кольоровими прожилками. Верна ніколи не бачила такого каменю. Полірована балюстрада зі стовпчиками у формі ваз була разюче красива, широкі перила під її пальцями були прохолодними і гладкими на дотик.

З повороту широких сходів вона помітила на верхньому майданчику не просто солдатський патруль. Було схоже, що там їх чекала ціла армія, яка судячи з усього не збиралася дозволити Бердіні легко відбутися.

— Як думаєш, що роблять тут усі ці солдати? — Пошепки запитала Верна.

— Той зал внизу, — тихенько відповіла Бердіна, — Це і є Сад Життя. Там у нас вже одного разу були неприємності.

Якраз це місце Верна і хотіла перевірити. Вона чула тупіт людей, які бігли, брязкіт зброї, різкі голоси, що віддають накази.

Нагорі їх зустріло безліч охоронців зі зброєю напоготові. Верна помітила, що більшу частину охорони складали солдати в чорних рукавичках, озброєні арбалетами. Підняті арбалети були заряджені стрілками з червоним оперенням.

— Хто тут головний? — Вимогливо запитала Бердіна, дивлячись на молоді обличчя, що повитріщалися на неї.

— Я. — Відгукнувся чоловік постарше, виходячи з кільця стривожених солдатів. У нього були проникливі яскраво-блакитні очі, але більшу увагу привертали бліді шрами на щоці і нижній щелепі.

При погляді на нього обличчя Бердіни прояснилося.

— Генерал Трімак!

Навколишні розступилися і він вийшов вперед. Перш ніж звернутися до Бердіни він неквапливо оглянув Верну. Вона постаралася зобразити безтурботну посмішку.

— З поверненням, пані Бердіна. Давненько ми не бачилися з вами.

— Схоже на те. До чого ж добре повернутися додому. — Вона підняла руку, представляючи Верну. — Це — Верна Совентрін, аббатиса Сестер Світла. Вона — особистий друг лорда Рала і командує чарівниками в армії Д'хари.

Чоловік вклонився, затримавши на ній насторожений, пильний погляд. — Аббатиса…

— Верна, це — генерал Трімак, Командувач Першого Кільця Внутрішньої Гвардії Народного Палацу Д'хари.

— Першого Кільця?

— Ми — перше кільце сталі навколо лорда Рала, коли він у палаці, аббатиса. Ми знешкоджуємо ворога ще до того, як він кине погляд з наміром заподіяти шкоду нашому Магістрові. — Він обвів очима співрозмовниць. — Через велику відстань ми можемо тільки відчувати, що лорд Рал десь далеко на заході. Ви випадково не знаєте точно, де він? Або може вам відомо, коли він повернеться до нас?

— Багато хто хотів би знати відповідь на це питання, генерал Трімак. — Сказала Верна. — Боюся, ваша черга дізнатися підійде ще не скоро.

Трімак виглядав щиро розчарованим. — А як що щодо військових дій? Є якісь новини?

Верна кивнула.

— Імперський Орден розділив свої сили.

Солдати розуміюче перезирнулися. Лице Трімака напружилося. Він стурбовано чекав поки вона закінчить говорити, щоб уточнити.

— Орден залишив значну частину своїх сил з того боку гір біля Ейдіндріла. Ми змушені були залишити війська і частину чарівників, щоб охороняти перевали з нашого боку. Так що звідти ворог в Д'хару увійти не зможе. Але вже зараз велика армія Ордена рухається через Серединні Землі. Ми припускаємо, що вони планують обійти гори і атакувати Д'хару з півдня. І ось там-то їх і зустрінуть наші головні сили.

Ніхто з солдатів не вимовив ні слова. Вони стояли занімілі, не виявляючи жодних емоцій у відповідь на ці новини, можливо, найстрашніші з почутих ними за всі їхні молоді життя. Вони й справді були чоловіками, зробленими зі сталі.

Генерал провів рукою по обличчю, немов їх загальне занепокоєння зачіпало його особисто. — Отже виходить, що ідуча на південь армія зараз зовсім поруч з палацом?

— Ні. Вони пройдуть північніше. Якщо немає гострої необхідності, армії не пересуваються настільки швидко. Оскільки ми повинні подолати не таку велику відстань, як війська Імперського Ордена, а Джеган з армією рухаються повільно, ми вирішили не вимотувати наших солдатів непотрібною гонкою. Вони повинні бути здоровими і повними сил. Ми ж з Бердіною виїхали вперед у терміновій справі. Мені було необхідно переглянути кілька книг тут, у палаці… це пов'язано з магією. Ну і поки я тут, я вирішила перевірити як справи в Саду Життя — просто упевнитися, що все спокійно.

Чоловік зітхнув, його пальці мимоволі барабанили по перев'язі меча. — Я б дуже хотів допомогти вам, аббатиса, але три чарівники наказали мені нікого туди не пропускати. Їх наказ однозначно забороняє мені пропускати туди кого б то не було.

Брови Верни злетіли вгору. — Які ще три чарівники?

— Перший чарівник Зорандер, особисто лорд Рал і, нарешті, чарівник Натан Рал.

Натан. Вона повинна була передбачати, що він спробує зайняти в палаці важливе місце. Без сумніву, він застосував чимало драматичних ефектів, щоб дати зрозуміти, що він теж Рал, що володіє даром, предок Річарда. Верна задалася питанням, скільки ж безладу і проблем створив цей чоловік, поки жив у Народному Палаці.

— Генерал, я — Сестра Світла і аббатиса Сестер Світла. Ми з вами боремося на одній стороні.

— Сестра… — сказав він, звинувачувально дивлячись на неї. — Одного разу ми вже пропустили туди Сестру. Пару років тому. Пам'ятайте, хлопці? — Він обвів очима похмурі обличчя солдатів і знову глянув на Верну. — Хвилясті каштанове волосся до плечей, зростом приблизно як ви, аббатиса. На правій руці у неї не було мізинця. Ви її пам'ятаєте? Впевнений, вона одна з ваших Сестер.

— Одетта, — кивком підтвердила Верна. — Лорд Рал розповів мені, як багато неприємностей вона вам доставила. Ви повинні б знати, що це колишня Сестра.

— Мене мало цікавить, кому поклонялася вона в той день, коли відвідала нас. Я тільки знаю, що вона вбила близько триста чоловік, які охороняли Сад Життя. Триста! Йдучи геть, вона вбила ще майже сотню. Ми були безпорадні проти неї. — Білі рубці шрамів чітко виділялися на його почервонілому обличчі. — Ви можете уявити як це — бачити як помирають твої люди і бути не в змозі припинити цей кривавий кошмар? Ви знаєте, що значить бути відповідальним за їх життя, знати що ти зобов'язаний зупинити загрозу і не мати можливості зробити хоч щось для цього?

Верна відвела пильний погляд від синіх очей чоловіка.

— Мені дуже шкода, генерал. Вона дійсно боролася проти лорда Рала. Я — не вона. Я — на вашій стороні. Я борюся, щоб зупинити таких, як вона.

— Можливо все так і є. Але мені наказав Зедд, та й сам лорд Рал — після того, як убив ту мерзенну бабу — нікому не дозволено проникати туди. Ні-ко-му. Якщо б ви були моєю власною матір'ю, я і то не зміг би дозволити вам увійти туди.

Щось тут було не так.

Верна різко підняла голову. — Але якщо Сестра Одетта змогла увійти туди і ви все не змогли зупинити її, — вона підняла брову — тоді що змушує вас думати, що ви зможете зупинити мене?

— Я не хотів би, щоб все зайшло так далеко, але тепер у нас є засіб, щоб, якщо буде потрібно, виконати своє завдання. Ми більше не безпорадні.

— Про що це ви? — Насупився Верна.

Генерал Трімак витягнув з-за пояса чорну рукавичку і взявся акуратно натягувати її на руку, злегка згинаючи пальці. Великим і вказівним пальцями він обережно витягнув стрілку з червоним оперенням із сагайдака найближчого солдата. Одна з таких стрілок вже була заряджена в його арбалет і ще чотири були закріплені в спеціальних місцях у нього на поясі.

Тримаючи стрілку за оперення, генерал Трімак підніс снаряд ближче до Верни так, щоб вона могла добре бачити гострий, як бритва, сталевий наконечник. — Це не просто гостро заточена сталь. Вона заклята за допомогою сили магії.

— Я все ще не розумію про що ви говорите.

— Ця магія, як кажуть, може проникати крізь будь-який магічний щит, встановлений чарівником.

Верна простягла руку і пальцем обережно доторкнулася до вістря. Різка біль миттєво прострелила її кисть і зап'ястя, настільки швидко, що вона не встигла відсмикнути руку. Незважаючи на те, що в Палаці її дар сильно зменшився, вона все ж змогла виявити потужну ауру, яку магічна мережа утворювала навколо смертельного снаряда. Це й справді було дуже потужна зброя. Навіть якби чарівник в повній мірі володів своїми здібностями, зіткнувшись з такою зброєю він опинився би у вельми скрутному становищі.

— Але якщо у вас є такі стрілки, чому ви не змогли зупинити Сестру Одетту?

— На той час у нас їх не було.

Похмурий погляд Верни потемнів. — Тоді, звідки вони у вас взялися тепер?

Генерал посміхнувся із задоволенням солдата, який знав, що не виявиться ще раз беззахисним перед лицем ворога, озброєного магією. — Коли Чарівник Рал жив тут, він розпитував мене про нашу обороноздатність. Я розповів про напад чарівниці і про те, що ми опинилися безпорадні перед її магією. Він обшукав Палац і знайшов ці стріли. Очевидно, вони були заховані так, щоб знайти їх міг тільки чарівник. Він і озброїв моїх людей цими стрілками і арбалетами для них.

— Це була відмінна задумка.

— Так, так і є.

Генерал ретельно закріпив стрілку в спеціальному тримачі, який не давав вістрям стикатися. Тепер Верна зрозуміла, чому це було необхідно. Важко сказати, наскільки старою була ця зброя, але Верна підозрювала, що вона залишилася ще з часів Великої війни.

— Чарівник Рал навчив нас обходитися з такою небезпечною зброєю. — Він підняв руку в рукавичці і поворушив пальцями. — Він сказав, що користуючись нею ми завжди повинні носити ці спеціальні рукавички.

Він стягнув з руки рукавичку і знову заткнув солдату за пояс. Верна склала руки і глибоко зітхнувши, заговорила, ретельно підбираючи слова.

— Генерал, я знала Натана Рала в ті часи, коли ще не народилася ваша бабуся. Він не завжди усвідомлює всю небезпеку своїх дій. На вашому місці я б користувалася цією зброєю гранично обережно, і сприймала всі його слова не інакше, як питання життя і смерті.

— Ви припускаєте, що він був необережний?

— Зрозуміло, не навмисно. Але він має схильність применшувати значення деяких проблем, які знаходить… незручними. Він дуже талановитий чарівник, але він дуже старий, тому деколи може забувати, що знає те, що для більшості інших людей представляє повну таємницю. Або те, що зі своїм даром він може зробити таке, чого інші люди просто не в змозі навіть зрозуміти. Можна сказати, що він немов старий, який забуває попереджати своїх гостей про те, що його собака кусається.

Солдати, що заповнювали зал перезирнулися. Деякі з них відвели руки подалі від стрілок, укріплених на їх поясах.

Генерал Трімак стиснув пальці на руків'ї короткого меча, що висів у піхвах на його лівому стегні. — Я дуже серйозно сприйму ваше попередження, аббатиса. Сподіваюся, ви зрозумієте, що настільки ж серйозно я сприймаю свою відповідальність за життя тих сотень солдатів, які загинули в той день, коли сюди прийшла та Сестра, а ми були беззахисні проти її магії. Я дуже дорожу життям солдат, які знаходяться тут. І не хочу, щоб знову відбулося щось подібне.

Верна облизала губи і нагадала собі, що ця людина просто виконує свій обов'язок. Палац позбавив її сили Хань, це неприємне відчуття змушувало поспівчувати словам генерала про відчуття безпорадності.

— Я все розумію, генерал Трімак. — Вона відкинула назад своє волосся. — Я також уявляю всю вагу вашої відповідальності за життя інших. Зрозуміло, життя ваших солдатів — велика цінність, і все, що перешкодить ворогові забрати їх — потрібна річ. Саме тому я раджу вам бути обережними із зброєю, яке заряджена магією. Такі предмети зазвичай не призначені для неконтрольованого використання їх необдарованими.

Чоловік коротко кивнув. — Ми дуже серйозно поставимося до вашого попередження.

— Добре. Також ви повинні усвідомлювати, що за цими дверима знаходиться те, що представляє ще більшу небезпеку. Ці речі небезпечні для всього живого. У наших спільних інтересах дозволити мені — раз вже я тут — переконатися в тому, що з ними нічого не сталося.

— Аббатиса, я розумію ваше занепокоєння, але й ви повинні зрозуміти, що отриманий мною наказ не допускає жодних винятків. Я не можу дозволити вам увійти туди тільки на підставі ваших слів. Як я можу знати, що ви — та, за кого себе видаєте, або що ви дійсно маєте намір допомогти нам. Що, якщо ви опинитеся шпигуном? Зрадницею? Втіленням Володаря? Ви виглядаєте дуже щирою, але я став командувачем Внутрішньої Гвардією не за те, що виконував прохання гарненьких жінок.

Верна на мить сторопіла, коли її перед усіма цими чоловіками назвали «гарненькою жінкою».

— Але я можу особисто запевнити вас, що ніхто — взагалі жодна людина — не входила сюди після того, як звідти вийшов лорд Рал. Навіть Натан Рал не заходив в цю кімнату. У Саду Життя все залишається в недоторканності.

— Я розумію, генерал. — Перш ніж їй знову випаде нагода побувати у Палаці може пройти чимало часу. Ніхто не знав, де зараз Річард, ніхто не знав, коли він збирається повернутися. Обдумуючи ситуацію вона провела пальцями по лобі. — Скажіть, генерал, а якщо я не стану входити всередину — а просто загляну в двері Саду Життя? Просто загляну, щоб упевнитися, що три шкатулки у повній цілості. Ви можете наказати дюжині солдатів націлити мені в спину ці ваші смертельні стріли.

Він задумливо пожував губу. — Солдати попереду вас, солдати з боків і ззаду будуть постійно тримати вас під прицілом. Їхні пальці будуть лежати на спускових важелях. Ви можете заглянути в Сад Життя через дверний проріз поверх голів солдатів, але під страхом смерті не переступите порога.

Верні, фактично, не було необхідності знаходитися поряд, щоб торкнутися шкатулок. Правду сказати, вона і не хотіла знаходитися поряд з ними. Все, що їй було потрібно — це упевнитися, що до них ніхто не торкався. Та й думка про всіх цих солдатів, чиї пальці лежать на спускових гачках арбалетів, націлених прямо в неї, зовсім не додавала спокою. Зрештою, ідея поглянути на шкатулки Одена виникла в її голові випадково, оскільки вона все одно виявилася в Народному Палаці. Вона приїхала сюди не за цим. Але раз вже вона тут…

— Домовилися, генерал. Мені потрібно всього лише побачити, що шкатулки на місці. Тоді ми всі зможемо спати трохи спокійніше.

— Заради спокійного сну я готовий на все.

Оточені загоном солдатів на чолі з генералом Внутрішньої Гвардії Трімаком, Бердіна та Верна рушили по широкому коридору, облицьованому полірованим гранітом. Унікальні кам'яні плити на стінах виглядали творами мистецтва. Верна сприймала їх як ще одне свідчення мудрості Творця, квіти із саду, вирощеного ним, саду, іменованого життям. Кроки людей луною віддавалися в усіх кінцях величезного приміщення. Вони проминули кілька перетинів з іншими коридорами, однак лінія великого заклинання неухильно вела їх до мети — Саду Життя. Нарешті вони підійшли до подвійних позолочених дверей, покритих різьбленими зображеннями лісових пейзажів.

— За цими дверима — Сад Життя, — стримано промовив генерал.

Солдати вишикувалися в кільце, піднімаючи арбалети. Генерал потягнув одну стулку незамкнених золочених дверей. Солдати націлили стріли в спину і голову Верни. Четверо чоловіків постали перед нею, цілячись прямо в серце. Вона з полегшенням побачила, що жоден з них не націлив своєї зброї їй в обличчя. Вся ситуація здавалася неймовірно дурною, але вона знала, наскільки серйозно налаштовані ці хлопці, і цілком розуміла їхні почуття.

Позолочені стулки широко відчинилися. Верна у супроводі «особистих вбивць» зробила кілька кроків до відчинених дверей, щоб побачити все якнайкраще. Вона змушена була витягнути шию і м'яким жестом попросити одного з солдатів трохи відсунутися в сторону, щоб заглянути в велике приміщення.

З тьмяно освітленого коридору Верна у всій красі побачила величезне приміщення, освітлюване денним світлом, падаючим через високі вікна. Вона була дуже здивована, що кімната, яка знаходилася в самому центрі Народного Палацу і справді виглядала немов… немов пишний сад.

Вона бачила прохід до середини кімнати, петляючий посеред квіткових клумб. Доріжки були посипані пелюстками, часом траплялися червоні і жовті, але більша їх частина давно висохла і зів'яла. Серед квітів росли невеликі деревця, кам'яні стіни покривали виноградні лози. Різноманітні декоративні кущі вже почали втрачати свою форму через відсутність належного догляду, їх гілки незграбно стирчали в різні боки, вимагаючи стрижки. Лоза, яка розрослася вже почала агресивно обвивати сусідні рослини. Все свідчило про те, що генерал Трімак говорить правду — навіть садівникам не дозволялося заходити в це приміщення.

У Палаці Пророків теж був внутрішній сад, хоча і не такий великий. Система труб, що сходила з даху, забезпечувала сад водою для поливання. Помітивши у кутку схожі труби, Верна зрозуміла, що цей сад теж постійно зрошується, інакше всі рослини давно б загинули без води під таким чудовим освітленням.

У центрі кімнати розміщувалася давно не стрижена галявина, посеред якої стирчав клин білого каменю. На камені на двох коротких рифлених опорах була укріплена плита з гладкого граніту.

І на цьому гранітному вівтарі стояли три шкатулки. Їх поверхня була настільки чорної, що її несвідомо здивувало, як вони досі не висмоктали світло з приміщення і не затягнули весь світ у вічну пітьму підземного світу. При вигляді цих зловісних предметів у неї виникло відчуття, що серце перемістилося в горло і відчайдушно забилося там.

Верна знала, що ці скриньки — врата, і точно знала, що це означає. В даному випадку це були врата між світом живих і світом мертвих, створені магією обох світів. Якщо знищити цей прохід між світами, порушиться Завіса, спаде печать, що утримує Безіменного у Підземному Світі.

Інформація про це містилася в книгах, доступних дуже обмеженому числу присвячених. Лише кілька людей у Палаці Пророків знали давню назву врат — шкатулки Одена. Ці три шкатулки були нероздільні, разом вони й становили врата. Наскільки було відомо в Палаці Пророків, протягом більш ніж трьох тисяч років ці врата вважалися втраченими. Було припущення, що вони пропали, зникли, втрачені назавжди. Кілька сторіч тому навіть виникло припущення, що цих врат в дійсності ніколи і не існувало. Ця тема протягом багатьох років була джерелом гарячих теологічних дебатів.

Отже, врата — шкатулки Одена — дійсно існують. Ця проблема постала перед очима Верни у всій своїй незаперечності.

Від виду цієї гидоти її серце готове було вискочити з грудей. Її сукня стала вологою від холодного поту.

Нічого дивного, що всі три чарівника заборонили генералу пропускати в цю кімнату кого б то не було. Верна переглянула свою думку щодо Натана. Внутрішню Гвардію необхідно було озброїти якомога краще.

Прикрашені дорогоцінними каменями покриви шкатулок були зняті. Зловісні чорні предмети були відкриті, коли Даркен Рал ввів їх в гру. Він планував використати силу Одена, щоб захопити владу над світом живих. На щастя, Річард тоді зумів зупинити його.

Тим не менш, викрадення шкатулок тепер не може принести злодієві ніякої користі. Без докладної інструкції про використання магічних сил врата відкрити неможливо. Велика частина цієї інформації містилася в книзі, якої більше не існувало. Ці знання збереглися тільки в пам'яті Річарда. Вони були частиною того способу, яким він зміг перемогти Дарка Рала.

Додатково до секретної інформації злодій повинен був би володіти Магією Приросту і Магією Збитку, щоб використовувати врата і підпорядкувати собі магію Одена.

Хоча… реальну небезпеку представляв будь-який дурень, який по дурості вирішить, що вміє поводитися з подібними речами.

Верна полегшено зітхнула, побачивши, що шкатулки стоять в точності так, як розповідав Річард. Для зберігання цієї небезпечної магії поки не було більш безпечного місця. Можливо, коли-небудь Верна могла б пошукати спосіб знищити врата — якщо це взагалі можливо — але поки що — вони у відносній безпеці.

— Дякую вам, генерал Трімак. Я з полегшенням бачу, що все тут так, як і повинно бути.

— І все так і залишиться, — відповів він, всією вагою налягаючи на двері. Вони беззвучно закрилися. — Сюди ніхто не увійде, крім лорда Рала.

Верна посміхнулася йому.

— От і добре. — Вона обвела очима чудовий палац навколо неї, тепер стіни випромінювали відчуття спокою, непорушності, безпеки.

Яка ілюзія, якби тільки це було правдою. — Боюся, нам пора в дорогу. Мені необхідно повернутися до армії. Я розповім генералу Мейфферту, що Палац знаходиться в надійних руках. Сподіваюся, лорд Рал скоро приєднається до нас і ми зможемо зупинити Імперський Орден перш ніж він добереться сюди. Пророцтво говорить, що якщо він поведе нас у заключний бій, ми зможемо зруйнувати Імперський Орден, і не дамо йому відродитися в Старому Світі.

Генерал вклонився з похмурим виглядом.

— Добрі духи нехай зостануться з вами, аббатиса.

Верна в супроводі Бердіни рушила в зворотний шлях геть від Саду Життя. Спускаючись сходами вона відчула полегшення від того, що повертається до армії, навіть якщо їх очікує невідомість. Вона усвідомила, що з моменту прибуття в палац сильніше відчула свою відповідальність, відчула зв'язок з тим, чим стала Д'хара під управлінням Річарда. Більше того, здавалося вона тепер більше дбає про життя інших людей. Але якщо їм не вдасться знайти Річарда і змусити його очолити битву, коли вони лицем до лиця зійдуться з Імперським Орденом, їх спроба зупинити армію Джегана буде всього лише самогубством.

— Аббатиса? — Сказала Бердіна, закриваючи двері з вирізьбленою на ній змією.

Верна зупинилася і вичікувально дивилася, як вона проводить пальцем по бронзовій ручці у вигляді черепа.

— Що, Бердіна?

— Думаю, мені потрібно залишитися тут.

— Залишитися? — Верна зустріла пильний погляд Морд-Сіт. — Але чому?

— Якщо Енн знайде лорда Рала і приведе його до армії, у нього будете ви і безліч інших Морд-Сіт, які будуть захищати його. Він буде там, де на вашу думку повинен бути. Але що якщо вона його не знайде?

— Повинна знайти. Річард знає про це пророцтво, він знає, що повинен брати участь у заключній битві. Навіть якщо Енн його не знайде, я вірю, що він приїде і буде з нами.

Бердіна знизала плечима, намагаючись знайти потрібні слова.

— Можливо й так. А можливо і ні. Верна, я багато часу провела з ним. Він так не думає. Пророцтва для нього не мають такого великого значення, як для вас.

Верна зітхнула. — Ти говориш нісенітницю, Бердіна.

— Це — будинок лорда Рала, навіть якщо він жив тут тільки в якості бранця. Але і в цьому випадку він турбується про нас, про своїх людей, про друзів. Я була поруч з ним, я знаю, як він хвилюється за нас і впевнена, що він знає, наскільки всі ми турбуємося про нього. Можливо, він відчує, що йому необхідно повернутися додому.

— І якщо це станеться, думаю, я повинна бути тут коли він повернеться. Я потрібна йому, щоб допомогти розібратися з книгами, принаймні допомогти йому з перекладом. Він дав мені відчути, що я щось значу для нього. Я не знаю напевно, просто вважаю, що повинна залишитися тут, у палаці, на випадок, якщо він приїде. Якщо він повернеться, він повинен дізнатися, що ви відчайдушно намагаєтеся відшукати його. Він повинен дізнатися про те, що заключна битва вже близько.

— Твої узи можуть вказати де він?

Бердін вказала на захід. — Десь там, але дуже далеко.

— Генерал сказав те ж саме. Це може означати, принаймні, що Річард повернувся в Новий Світ. — Верна знайшла причину для посмішки. — Нарешті. Вже добре.

— Є люди, чиї узи сильніші. Вони можуть допомогти вам відшукати його.

Верна з хвилину подумала.

— Гаразд. Мені буде бракувати твоєї компанії, Бердіна. Але, гадаю, ти робиш те, що вважаєш необхідним, і повинна визнати, в твоїх словах є певний сенс. Чим більше буде місць, де ми будемо його шукати, тим більша ймовірність, що ми знайдемо його вчасно.

— Я справді вважаю, що мені правильніше залишитися тут. Крім того, я хочу переглянути деякі книги і спробую співставити їх зміст з тим, про що писав Коло. Є кілька речей, які турбують мене. Можливо, якщо я зможу розібратися з цим, я зможу допомогти лорду Ралу виграти той заключний бій.

Верна кивнула і сумно усміхнулася. — Проводиш мене?

— Звичайно.

Вони обидві обернулися на звук кроків. Це була Морд-Сіт, одягнена в червону шкіру. Блондинка, трохи вище Бердіни. Її пронизливі сині очі вивчаюче оглянули Верну, впевнено і безстрашно.

— Ніда! — Вигукнула Бердіна.

Жінка криво посміхнулася, заходячи до зали. Вона поклала руку на плече Бердіни жестом, який Верна, знайома зі стриманістю Морд-Сіт, сприйняла як вираз радісної радості. Зазвичай ці жінки дуже мало проявляли свої почуття. Мабуть, Бердіна була винятком серед них.

Ніда трохи зверху пильно роздивлялася Бердіну. — Без вас в Д'харі було самотньо. Ласкаво просимо додому, сестра.

— Я теж рада потрапити додому і знову побачити твоє обличчя.

Пильний погляд Ніди ковзнув по Верні. Бердіна схаменулася.

— Сестра Ніда, це — Верна, аббатиса Сестер Світла. Вона — друг і радник лорда Рала.

— Він їде сюди?

— На жаль, ні, — сказала Бердіна.

— Значить ви — сестри? — Запитала Верна.

— Ні, — відмахнулася від її питання Бердіна. — Ми теж називаємо одна одну Сестрами. Ніда — старий друг.

Ніда озирнулася навколо. — А де Райна?

Лице Бердіни при цих словах зробилося білим. — Райна померла. — Її голос впав до шепоту.

Лице Ніди скам'яніло.

— Я не знала… Вона померла гідно, з ейджем в руці?

Бердін сковтнула, втупившись у підлогу.

— Вона померла від чуми. Вона боролася до останнього подиху… але перемогти не змогла. Вона померла на руках у лорда Рала.

Верні здалося, що Ніда занадто пильно дивилася на свою сестру по ейджу, від чого її сині очі наповнилися сльозами.

— Мені так шкода, Бердіна. — Бердіна підняла очі.

— Лорд Рал оплакував її, коли вона померла.

Непомітно спостерігаючи за вразним лицем Ніди, Верна зрозуміла, що це було нечувано, — коли лордів Ралів хвилювало: жива Морд-Сіт або померла. В її погляді застигло крайнє здивування, що одна з них отримала таке шанування.

— Я чула подібні розповіді про цього лорда Рала. Виходить, все це правда?

Бердіна світло посміхнулася.

— Все — правда.

32

— Настільки захоплююче? — Запитала Рікка, налягаючи плечем на важку стулку дверей, щоб їх закрити.

Зедд невдоволено забурчав і відірвався від книги, розкритої перед ним.

— Сторінки-то чисті.

У лівому вікні виднілися дахи Ейдіндріла, що спускалися далеко вниз по схилу. У золотом західному світі місто здавалося мирним і прекрасним, але то була лише ілюзія. Городяни пішли, втекли в страху перед ордами завойовників. Тепер місто являло собою всього лише порожню шкаралупу, нагадуючи розкидані всюди шкурки, що залишилися після линяння цикад, які віднедавна з'явилися скрізь.

Рікка нагнулася над гарним відполірованим столом і нахилила голову, щоб краще розглянути книгу. — Чисті, але ж не всі, — оголосила вона. — Не можна прочитати те, що не написано. Отже читайте там, де є слова. Вам потрібно бути більш чесним, або хоча б висловлюватися точніше.

Зедд підняв очі, його похмурий пильний погляд зустрівся з її очима. — Тобі ніколи не спадало на думку, що іноді невимовлене значить більше ніж те, що сказано?

— Ви просите мене замовкнути? — Вона поставила на стіл великий дерев'яний піднос з його обідом. Від їжі поширювався аромат цибулі, часнику, овочів і соковитого м'яса. Запах був чудовий.

— Ні. Вимагаю.

У праве вікно було видно темні стіни Замку Чарівників, що піднімалися високо вгору. Збудований на горі, біля підніжжя якої розташовувався Ейдіндріл, Замок Чарівників, здавалося, складав з горою єдине ціле. У ньому було порожньо, як і в місті. Все населення його складалося з Чейза, Речел, Ріккі і самого Зедда. Вже багато років тут не було людей. Не те що в колишні часи… Але, можливо, скоро в Замку знову з'явиться сім'я, яка житиме тут. Пусті зали можуть знову наповнитися любов'ю і сміхом. Точно так, як було колись… давно… тоді безліч людей називали Замок Чарівників своїм будинком.

Рікка із задоволенням оглянула полиці в цій круглій кімнаті. Вони були заставлені флягами та глечиками різноманітних форм, різнокольоровими скляними судинами, в яких зберігалися компоненти магічних зіль. Крім полиць обстановку кімнати становили полірований стіл, різьблений дубовий стілець з прямою спинкою, невисока скриня, що стояла поруч зі стільцем і книжковою шафою. Більшість полиць в шафах було зайнято книгами на різних мовах. Найбільше книжок було в кутовій шафі з заскленими дверцятами.

Рікка склала руки і нахилилася ближче, уважно роздивляючись позолочені корінці. — Ви й справді прочитали всі ці книги?

— Звичайно, — пробурмотів Зедд. — Багато разів.

— Нудне це заняття — бути чарівником, — сказала вона. — Доводиться багато читати і міркувати. Набагато простіше отримати відповіді, допитуючи людей.

Зедд насупився. — Зрозуміло, під тортурами люди говорять охочіше. Але, як правило, вони говорять те, що допитувач хотів би почути, і неважливо, правда це чи ні.

Вона витягнула з полиці книгу і перегорнувши, повернула на місце. — Саме тому нас вчать допитувати правильно, використовуючи належні методи. Ми завжди пояснюємо людям, якою болючою для них може виявитися брехня. А коли люди розуміють всі жахливі наслідки своєї брехні, вони починають говорити тільки правду.

Зедд майже не прислухався до її слів. Він повністю зосередився на фрагменті пророцтва, намагаючись зрозуміти, що той означає. Кожне нове припущення все більше позбавляло його апетиту, хоча миски з їжею стояли в очікуванні, розливаючи в повітрі приголомшливий аромат. Схоже, Рікка бродила по кімнаті, чекаючи, поки він спробує її куховарство. Можливо навіть, вона розраховувала отримати похвалу.

— Так що там у нас на обід?

— Тушковане м'ясо.

— А де сухарі?

— Ніяких сухарів. Тільки тушковане м'ясо.

— Я знаю, що це — тушковане м'ясо. Я чудово це бачу. Я хочу сказати — де сухарі, які їдять з цим тушкованим м'ясом?

Рікка знизала плечима. — Якщо хочете, я можу принести хліба.

— Це — тушковане м'ясо, — вигукнув він з похмурим виглядом. — З ним їдять сухарі, а не хліб.

— Якщо ви хотіли на обід сухарі, потрібно було сказати заздалегідь. Я б приготувала сухарі, а не тушковане м'ясо.

— Я не хочу сухарів замість тушкованого м'яса, — прогарчав Зедд.

— Ви завжди вередуєте, коли у вас поганий настрій, так?

Зедд скосив на неї одне око.

— У тебе й справді талант до тортур.

Вона з посмішкою повернулася на п'ятах і велично покинула кімнату. Морд-Сіт завжди залишаються Морд-Сіт, подумалося Зедду. Навіть наодинці з собою.

Чарівник повернувся до книги, намагаючись розглянути проблему з усіх боків. Він встиг прочитати лише пару абзаців, коли дверна ручка повернулась, і в кімнату прослизнула Речел. Обома руками вона щось тримала, тому, щоб закрити двері, їй довелося скористатися ногою.

— Зедд, відклади свою книгу і поїж, нарешті.

Зедд посміхнувся дівчинці — вона завжди змушувала його посміхатися.

— Що там у тебе, Речел?

Підійшовши, вона поставила на стіл олов'яну тарілку і через стіл підсунула її до Зедда.

— Сухарі.

Зедд здивовано підвівся зі стільця, нахилився і заглянув в тарілку.

— А що вони роблять у тебе?

Речел закотила очі, ніби дивнішого питання вона в житті не чула. Це вам на вечерю. Рікка попросила, щоб я допомогла їй принести все це, тому що її руки були зайняті мисками з тушкованим м'ясом для тебе і Чейза.

— Ти не повинна допомагати цій жінці, — загрозливо вимовив Зедд з похмурим виглядом і відкинувся на стільці. — Вона зла.

Речел хихикнула.

— Ти дурний, Зедд. Рікка розповідає мені казки про сузір'я. Вона малює їх, а потім розповідає про кожну картинку.

— Он як? Вельми відповідне заняття для неї.

Темніло, і читати ставало важко. Зедд витягнув руку, посилаючи магічну іскру в сторону свічок в химерному кованому канделябрі. Теплий затишний світ наповнив невелике приміщення, висвітлюючи щільно підігнані кам'яні плити стін і важкі дубові балки стелі.

Речел засміялася. В її блискучих здивованих очах відбивалися вогники свічок. Дівчинці подобалося дивитися, як він запалює вогонь.

— Ти — найкращий у світі чарівник, Зедд.

Зедд зітхнув.

— Як же мені не хочеться розлучатися з тобою, малятко. Рікка ніколи не зможе оцінити мої здібності по розпалюванню свічок.

— Ти будеш нудьгувати без мене?

— Не так щоб дуже. Просто мені не хочеться залишатися одному з Ріккі. — Відповів він, знову пробігаючи очима сторінку пророцтва.

«І будуть вони сперечатися спочатку, щоб потім згуртуватися в змові і зцілити його». Що б це могло означати?

— Можливо, тобі вдасться умовити Рікку розповісти і тобі казки про зорі. — Речел із сумним виглядом обійшла навколо столу. — Я буду страшенно сумувати без тебе, Зедд.

Зедд відірвався від книги. Речел простягнула руки, бажаючи його обійняти. З посмішкою він простягнув руки їй назустріч. Небагато що в житті радувало його так, як обійми цієї дівчинки. Вона теж любила обіймати старого чарівника і завжди вкладала в це дійство весь свій ентузіазм.

— Як мені подобається обіймати тебе, Зедд. Це майже так само добре, як обіймати Річарда.

— Мабуть, ти права.

Зедд згадав, як у давні часи, в цій же самій кімнаті він обіймав свою дочку, коли вона була у віці Речел. Вона теж забігала сюди побачити його і обійняти. Тепер все, що у нього залишалося, це Річард. Зедд страшно сумував без хлопчика.

— Я теж буду сумувати, малятко. Але ж скоро ви повернетеся сюди всі разом, вся ваша сім'я. З тобою будуть твої брати і сестри, тобі більше не доведеться бавитися з таким старим дідом, як я. — Зедд посадив її на коліна. — Як добре буде жити тут разом з вами. Замок Чарівників стане радісним місцем, коли життя повернеться в ці стіни.

— Рікка каже, що їй вже не доведеться готувати, коли сюди приїде мама.

Зедд сьорбнув з олов'яної кружки теплуватий чай.

— Мабуть. — Речел кивнула.

— А ще вона сказала, що мама, нарешті, змусить тебе підстригти волосся. — Обома руками вона взяла кухоль Зедда і зробила великий ковток.

Зедд скинув голову. — Підстригти моє волосся?

Речел кивнула з серйозним виглядом. — Воно стирчить в різні боки. Але мені це подобається.

— Речел, — суворо промовив Чейз, відкриваючи двері. — Ти знову відволікаєш Зедда?

Речел труснула головою. — Я принесла йому сухарів. Рікка сказала, що він любить їсти їх з тушкованим м'ясом, і я повинна принести йому повну тарілку.

Чейз упер кулаки у боки.

— І як він може їсти сухарі, коли на його колінах сидять потворні діти? Ти ж можеш так налякати його, що у нього пропаде апетит.

Речел хихикнула і зістрибнула на підлогу.

Зедд знову глянув на книгу. — Ви зібралися?

— Так, — відповів велетень. — Я хочу вирушити в дорогу раніше. Якщо ви не проти, ми вийдемо на світанку.

Зедд жестом погодився з його словами, знову втупившись у текст пророцтва.

— Так, так. Чим швидше ти привезеш всю сім'ю, тим краще. Всім буде спокійніше, адже тут безпечно, та й ви знову будете разом.

Чейз насупився, його карі очі майже зникли під важкими бровами.

— Зедд, щось не так? Що трапилося?

Зедд хмуро глянув у відповідь.

— Не так? Чому? Нічого не сталося.

— Він просто зайнятий, тому що читає, — підтвердила Чейзу Речел, обіймаючи його за ногу і притискаючись головою до стегна.

— Зедд? — Вимогливо виголосив Чейз, не повіривши жодному слову чарівника.

— Що змушує тебе думати, ніби щось трапилося?

Одна рука Чейза лягла на ручку величезного ножа, що висів на поясі, друга гладила довге золотаве волосся Речел. Ще добра дюжина ножів різних розмірів була закріплена у нього на поясі і на ногах. Вранці, коли він відправиться в дорогу, до ножів додадуться мечі та сокири. — Ти нічого не з'їв. Ось я і зрозумів, що щось трапилося.

Зедд засунув у рот сухар.

— Ось, — пробурмотів він з набитим ротом. — Задоволений?

Поки Зедд жував ще теплий сухар, Чейз нахилився і взяв дівчинку за підборіддя. — Речел, піди в нашу кімнату і закінчи свої збори. І я сподіваюся, твої ножі будуть начищені і наточені.

Речел серйозно кивнула. — Так, Чейз, я все зроблю.

Коротеньке життя Речел було важким. З якихось причин вона постійно опинялася в центрі дивних подій, і це насторожувало і непокоїло Зедда. Коли Чейз забрав осиротілу дівчинку, щоб виховати її як власну дочку, Зедд попросив навчити її всьому, що умів Страж Кордону, щоб вона могла захистити себе від загрожуючих їй небезпек. Речел обожнювала Чейза і охоче навчалася тим премудростям, які він викладав їй. Будь-яким з ножів, які вона носила, дівчинка могла з десяти кроків пришпилити до дерева муху.

— І я хочу, щоб ти раненько вляглася в ліжко, щоб завтра бути готовою, — додав Чейз. — Я не маю наміру нести тебе, якщо ти втомишся.

Речел кинула на нього здивований погляд. — Али ти часто береш мене на руки, навіть коли я кажу, що не втомилася.

Прийнявши удавано похмурий вигляд, Чейз кинув на Зедда страдницький погляд.

— Гаразд. Завтра ти весь час будеш йти сама.

Речел серйозно кивнула, безтурботно дивлячись на чоловіка, який височів над нею.

— І піду. — Вона знову глянула на Зедда. — Ти прийдеш поцілувати мене і побажати доброї ночі?

— Звичайно, — з посмішкою відповів Зедд. — Обов'язково прийду, щоб поправити тобі ковдру. Пізніше.

Він задавав собі питання, а чи зайде в її кімнату Рікка, щоб розповісти їй казку? Радісно було думати, що Морд-Сіт розповідає дитині казки про зорі. Мабуть, Речел справляла подібний ефект на всіх, хто її оточував.

Через відчинені двері Чейз простежив, як його прийомна дочка помчала вниз по широкій кріпосній стіні. Зедду подобалося, що дівчинка почувалася щасливою в Замку Чарівників. Здавалося, Замок теж задоволений, приймаючи її в своїх тисячолітніх залах. Вона добре орієнтувалася тут і ніколи не заходила в ті частини Замку, про які попереджав Зедд. Ця дитина відмінно розуміла, що таке небезпека. Вона на мить зупинилася, щоб глянути вниз на місто через амбразури кріпосної стіни, потім швидко побігла далі. В котрий раз Зедд здивувався, що тонкі ноги дитини могли нести її настільки стрімко.

Переконавшись, що вона благополучно продовжує свій шлях, Чейз закрив важкі двері і підійшов ближче до столу. Його присутність робила цю зручну, як завжди вважав Зедд, кімнату зовсім маленькою і тісною.

— А тепер розкажи мені, що у тебе за проблеми?

Він не збирався заспокоюватися, поки не дізнається більше. Зедд зітхнув і пальцем розгорнув книгу так, щоб Страж міг прочитати те, що там написано.

— Дивись сам. Може, ти мені скажеш.

Чейз дивився на древню книгу. Він перевертав порожні сторінки, швидко переглядаючи кожну.

— Ну і що тут не так? Не схоже, що тут є про що хвилюватися.

Зедд вигнув брову. — У цьому то й проблема.

— Що ти хочеш сказати?

— Це — книга пророцтв. Тут має бути хоч одне пророцтво. Не буває книг, в яких не написано нічого, інакше це вже не можна називати книгою. Все написане тут пропало.

— Пропало? — Чейз почухав потилицю. — Нічого не розумію. Як може пропасти те, що написано в книзі? Це ні на що не схоже — не міг же хтось вкрасти букви зі сторінки.

Хтось вкрав букви зі сторінки книги… Незвичайний погляд на проблему. Більшу частину життя цей чоловік пропрацював Стражем Кордону, до того дня, кілька років тому, коли Кордон розтанув. Саме тому така людина, як Чейз, буде насамперед підозрювати крадіжку, ніж щось інше. Зедду ж така можливість в голову не приходила, але тепер він вже обдумував цю упущену ним можливість.

— Не розумію, як текст міг зникнути, — довірливо мовив він, ковтнувши чаю.

— А про що були ці пророцтва? — Запитав Чейз.

— Як виявилося, ці пророцтва головним чином про Річарда.

З вигляду Чейз був абсолютно спокійний, хоча це нічого не значило.

— Ти справді впевнений, що тут було щось написано? — Уточнив він. — Якщо ця книга дуже стара, ти міг просто забути, що тут були чисті сторінки. Зрештою, книга запам'ятовується по її змісту, а не за кількістю чистих аркушів в ній.

— Цілком певен. — Чарівник відставив олов'яну кружку. — Не можу сказати, що точно пам'ятаю кількість чистих аркушів в цій книзі, але можу заприсягтися, що їх ніколи не було так багато, як тепер.

Вираз обличчя Чейза, який обмірковував цю таємницю, зовсім не видавав його почуттів. — Добре, готовий визнати, що це дійсно виглядає дивно… але чи дійсно це проблема? Пророцтва для Річарда ніколи нічого не значили, він не прислухався б до них у будь-якому випадку.

Зедд піднявся на ноги і наполегливо постукав пальцем по книзі.

— Чейз, ця книга зберігалася тут, в Башті, тисячі років. Всі ці роки в ній було записані пророцтва — вже в цьому-то я впевнений. Але тепер раптом весь текст пропав. Тобі це здається звичайним явищем?

Чейз знизав плечима, засунувши великі пальці в задні кишені.

— Ну не знаю, Зедд. Я зовсім не розбираюся в цих питаннях. Але, думаю, якщо ти звертаєшся до мене в пошуках відповідей щодо пророцтв, значить ти дійсно у великій біді. Ти ж чарівник, ось ти і скажи мені, в чому справа.

Зедд всім вагою сперся на руки, нахиляючись до Варту.

— Я не можу пригадати нічого, що було написано в цій книзі. Я не можу пригадати нічого про зниклі тексти в інших книгах пророцтв, де є такі ж пропуски.

Вираз обличчя Чейза став зовсім похмурим. — Є ще й інші? Теж з чистими сторінками?

Зедд кивнув і пригладив волосся. Він глянув у вікно, намагаючись розгледіти своє відображення в склі, але не зміг — зовні було ще занадто світло.

— Мені потрібно підстригти волосся? — Він озирнувся на Чейза. — Воно що, і, правда, занадто стирчить?

Чейз підняв голову. — Що?

— Неважливо, — пробурмотів Зедд, змахнувши рукою. — Ці чисті сторінки у багатьох книгах пророцтв зовсім збили мене з пантелику.

Чейз поворухнувся і схрестив руки. Його брови зсунулися. Було видно, що він серйозно зацікавлений. У його випадку інтерес зазвичай висловлювався в тому, що він починав прикидати, скількох людей йому доведеться вбити.

— Можливо, мені варто поки залишитися. Ми не можемо виїхати прямо завтра, потрібно почекати, поки ти не зрозумієш, що саме відбувається.

Зедд зітхнув, починаючи шкодувати, що розповів про все Чейзу, для якого ця проблема не була такою вже серйозною. Ця людина не звикла мати справу з чимось, чого він не розумів, а значить, не знав, що можна — і треба — робити.

— У цьому немає необхідності. Не варто міняти ваші плани і турбуватися даремно. Справа тут в чомусь іншому, і це пов'язано з книгами, а вже це — моя область. Рано чи пізно я розберуся, що відбувається. Мені просто було цікаво, що ти думаєш про це. Іноді саме так можна дати думкам новий напрямок.

Чейз провів пальцем по сторінці. — Ну і що означає остання фраза? Та сама, де сперечаються спочатку, щоб потім згуртуватися в змові і зцілити його? Ти говорив, що це пророцтво говорить про Річарда. Схоже, хтось замишляє недобре проти нього.

— Не обов'язково. — Зедд витер рукою губи, обдумуючи, як краще пояснити все. — Часто слово «змова» в пророцтві вживається у значенні «будувати плани» і не обов'язково носить настільки зловісне значення. У нашому випадку це може означати всього лише, що хтось обмірковує свої дії. В цьому фрагменті йдеться про те, що його союзники — чи радники — виношують плани його виліковування. Найімовірніше це може означати, що спочатку вони повинні переконати його прийняти їх допомогу, а потім ці союзники — якими, ймовірно, може бути хтось із нас — збираються пошукати спосіб, щоб вилікувати його.

— Вилікувати від чого?

— Тут не сказано.

— Так значить це несерйозно?

Зедд значно подивився на Стража Кордону.

— Гадаю, про це повинно було бути сказано в зниклому тексті.

— Тоді це може виявитися серйозним. Річард потрапив в біду і йому потрібна наша допомога. Можливо, він поранений.

Зедд гірко похитав головою.

— Виходячи з мого досвіду, можу сказати, що пророцтва рідко бувають настільки відверті.

— Але це можливо.

Зедд якусь мить оцінююче дивився на Стража.

— Не варто вигадувати щось, аби потім хвилюватися про це. До того ж завжди важко визначити хронологію пророцтва. Можливо, ми обговорюємо ту його частину, яка вже трапилася, і вона може означати, що в дитинстві Річард підхопив лихоманку, а я знайшов потрібні трави і вилікував його.

— Значить, це може бути історія з минулого.

Зедд в розпачі звів догори руки. — Все можливо. Без відсутнього тексту, навіть знай я про пророцтва набагато більше, ніж знаю, не можна точно помістити це пророцтво в історію його життя.

Чейз кивнув, але в цей момент половинкака дверей зіштовхнула його з місця. У відчинені двері влетіла Рікка. Вона зібралася було зібрати тарілки, але завмерла, побачивши, що вони повні.

— У чому справа? Чому ви все ще не поїли? — Зедд відмахнувся, немов відкидаючи від себе питання, тоді вона через плече оглянулася на Чейза. — Схоже, він захворів. Я думала, що до цього часу він не лише очистить тарілки, але і оближе зі стелі аромат їжі. Мабуть, нам потрібно пошукати спосіб змусити його їсти.

— Бачиш, що я мав на увазі, кажучи про змови? — Сказав Зедд Чейзу. — Ця змова може бути більш серйозню, ніж та.

Мить Рікка вдивлялася в обличчя Зедда, немов намагаючись знайти в ньому ознаки явного божевілля, потім повернулася до Чейза.

— Про що це він бурмоче?

— Це він про книги, — відповів Чейз.

Вона втупила на Зедда лютий погляд.

— Після того, як я витратила стільки сил, щоб приготувати це м'ясо, ви повинні сісти і з'їсти його. Якщо ви не зробите цього прямо зараз, я нагодую ним черв'яків в купі гною. Але коли ви зголоднієте і прийдете до мене скаржитися, вам залишиться винити в цьому лише одного себе. Тому що від мене ви співчуття не дочекаєтеся.

Вражений, Зедд прикрив очі.

— Що? Що ти сказала?

— Я збираюся згодувати це черв'якам, якщо ви не…

— Черв'як! — Зедд схопив своїми руками пальці Ріккі. — Ось воно! — Він простягнув до неї руки. — Рікка, ти — геній! Дозволь, я обійму тебе.

Рікка демонстративно випросталась.

— Я вважаю, що краще приймати ваше обожнювання здалеку.

Зедд її вже не слухав. Він, потираючи руки, намагався пригадати, де й коли він зустрічав згадування про це. Це було давним-давно… Але коли саме? І де?

— Ну що? — Запитав Чейз. — Ви вирішили головоломку?

Рот Зедда кривився, від зусилля пригадати.

— Я намагаюся пригадати, де я читав згадку про такий випадок. Я забув про дещо…

— Про що?

Про пояснення. Про аналіз подібної проблеми.

— Так це й справді пов'язане з книгами? — Зедд кивнув.

— Точно. Я тільки повинен згадати, де я читав про це. Де ж я міг читати про це? Там було написано про черв'яків.

Чейз скоса глянув на Ріккі і почухав голову, зарослу густими каштановими з сивиною волоссям. — Про черв'яків?

Зедд продовжував потирати руки, поки в його голові проносилися невиразні спогади. Вони були реальні, в цьому він був упевнений. Але незважаючи на жахливе зусилля, схопити їх і витягти на світло свідомості ніяк не вдавалося. Вони залишалися, немов поза досяжністю.

— Про що це ви, Зедд? — Запитала Рікка. Які ще черв'яки?

— Як це які? Ну правильно… Пророчі черв'ячки. Було таке дослідження. Думаю, це і правда могло зруйнувати пророцтво.

Чейз і Рікка витріщилися на нього так, ніби він і правда здурів, але не сказали нічого.

Зедд крокував туди і назад між столом і книжковою шафою, по шляху, не відриваючись від роздумів, відіпхнув ногою з дороги важкий дубовий стілець. Він подумки переглядав перелік місць, де йому могло зустрітися така згадка. У башті були десятки бібліотек, там зберігалися тисячі книг. Як він може бути впевнений, що згадка зустрічалася йому в книгах, які зберігаються тут, в Башті. За своє життя він відвідав чимало книжкових сховищ в різних місцях. У Палаці сповідниць теж була велика бібліотека, в Королівському Ряду також були бібіліотеки з обширними зборами книг. Зедд працював в книжкових сховищах та архівах багатьох міст Серединних Земель. Багато книги він пам'ятав з тих пір, як був зовсім молодим.

— Про що конкретно ви говорите? — Запитала Рікка, стомившись дивитися на його метання. — Про яке пояснення йдеться?

— Я не впевнений. Це було дуже давно, тоді… Напевно, коли я був молодим. Точно… Навіть якщо на це піде вся ніч, я повинен згадати, де ж я читав про це. Як шкода, що тут немає мого «причинного крісла», — пробурмотів він, відвертаючись.

Рікка хмуро дивилася на Чейза, краєм ока продовжуючи стежити за крокуючим Зеддом. — Його чого?

— У Вестланді, — тихенько сказав Чейз, — У нього було особливе крісло, в якому він любив сидіти, коли обмірковував серйозні проблеми. Це було на самому початку, коли Даркен Рал спробував захопити його і Річарда. Їм вдалося вчасно втекти, і я тоді провів їх до проходу в кордоні.

— Мені здається, тут достатньо стільців. Он об той він постійно спотикається. — Рот Рікки роздратовано скривився. — Крім того, щоб думати, не обов'язково мати спеціальний стілець. Принаймні, ті, кому це потрібно, мають великі проблеми.

— Ну, гадаю… — Чейз, як і Рікка, деякий час спостерігав за метаннями Зедда. Нарешті, він зловив його за рукав балахона. — Я думаю, мені потрібно піти побачити Речел. Поки ти вирішуєш свою загадку, я повинен перевірити, як зібрала вона свої речі, і переконатися, що дівчисько дісталася до ліжка.

Помахом руки Зедд висловив свою згоду.

— Так так, ти правий, йди. Скажи їй, що я обов'язково зайду поцілувати її і побажати доброї ночі. Мені потрібно тільки обміркувати дещо.

Коли він вийшов, Рікка сперлася обтягнутим шкіряним одягом стегном об важкий стіл і схрестила руки на грудях. — Ви кажете, що зникнення пророцтва викликано якимось черв'яком… Це щось типу книжкового черв'яка, який їсть клей або папір?

— Ні, він їсть не папір, а слова.

— Тоді це… крихітний черв'як, який їсть чорнило?

Роздратований тим, що його перервали, Зедд зупинився і втупився в Рікку. — Їсть…? Ні, не так. Це — магія, невелике завихрення чогось, що володіє розумом. Якщо я правильно пам'ятаю, це називається пророчим черв'яком, тому що воно може руйнувати гілки пророцтва. Це схоже на черв'яків, які їдять дерево. Все починається з пророцтв, прив'язаних до теми або хронології. Після цього такий хробак починає поїдати тіло пророцтва. В даному випадку гілку — все те, що відноситься до часу, коли народився Річард.

Рікка слухала, як зачарована, хоча виглядала трохи ошалілою. Вона випросталась і нахилила голову до чарівника. — Справді? Магія здатна і на таке?

Зедд сперся підборіддям на кулак однієї руки, підтримуючи її під лікоть іншою і видав низький горловий звук.

— Думаю, здатна. Можливо. Не впевнений. — Він зітхнув нетерпляче і роздратовано. — Я намагаюся згадати. Я читав про це тільки одного разу. Але тепер не можу пригадати, чи була це лише теорія, чи просто уривок тексту, що описує це явище. А може це було всього лише згадка в якомусь звіті, або… постривай-но…

Він звів очі до стелі, скосив їх, знову зробив зусилля, намагаючись пригадати. — Це було до того, як народився Річард, в цьому я впевнений… Ще я пам'ятаю, що я тоді був молодий, а це значить, що я жив тут. Схоже на правду. А якщо я був тут…

Зедд різко опустив голову. — Добрі духи…

Рікка нахилилася. — Що? При чому тут духи?

— Я згадав, — прошепотів Зедд. Його очі широко розкрилися. — Я згадав, де я це бачив.

— І де ж?

Підтягнувши вище рукава балахона, Зедд кинувся до дверей. — Неважливо. Тепер я знайду. Ти можеш йти патрулювати Замок, або займися ще чимось. Я скоро повернуся.

33

Поки Зедд квапливо спускався по широкому кріпосному валу, сонце сіло і повітря почало остигати. Величезні камені зубчастої стіни випромінювали тепло, зібране за цілий день, поки їх освітлювали гарячі промені сонця. Місто далеко внизу біля підніжжя гори вже почало ховатися в море мороку, але найвищі вежі Замку Чарівників все ще були освітлені ласкавим світлом сонця, що заходило. Згасаючий день приніс тишу, порушувану лише віддаленим тріском цикад, який здавався через велику відстань легким шепотом.

На перетині валів Зедд майже бігом повернув праворуч. Зовнішній вал Замку Чарівників був пологим — за багато сотень років не одна тисяча ніг пройшла по ньому до підніжжя гори. На відміну від нього внутрішній вал, що обмежував двір Замку, був більш крутим і схиленим з внутрішнього і з зовнішнього боку. З цієї високої, майже без амбразур, стіни відкривався широкий вид на схили гори, що опускалися в темряву. Внутрішній двір Замку розташовувався набагато нижче, ніж відкриті майданчики зовнішнього двору за його межами. Зедд не раз міркував про те, що люди, які в давнину працювали на нижніх поверхах Замку, повинні були радіти будь-якій можливості час від часу виходити на повітря.

Вузькі мости, що з'єднували башти, перетинали небо над його головою. Доріжка, що вела через двір, впиралася в масивну стіну з вертикальними рядами кам'яної кладки, по якій можна було визначити висоту внутрішніх приміщень. У цій стіні були влаштовані величезні подвійні двері, обрамлені напівколонами, які завершувалися кам'яною арковою перемичкою, однак замість цього Зедд взявся за поручні, збираючись спуститися вниз. Нескінченні сходи, вбудовані в стіну бастіону прямо над прірвою круто спускалися вниз.

Його шлях лежав на самі нижні поверхи Замку Чарівників, глибоко в надра гори. У цьому місці ніколи не бував ніхто з живучих нині.

Про існування цього місця не знав ніхто крім нього.

Кам'яні перила з зовнішньої сторони сходів були невисокі, сходинки були потоптані сотнями ніг. Спуститися по таких сходах, ухитрившись не впасти — було справою не з легких. Зліва від нього височіла масивна кріпосна стіна, складена з ретельно підігнаних кам'яних блоків, праворуч — провал, глибина якого зробила б честь будь-якій гірській ущелині. Кожного разу спускаючись по цих сходах, Зедд відчував себе зовсім крихітним. Звідси, зі сходів, він міг бачити лише грубу темну скелю, на якій була побудована одна з круглих башт, оточуючих внутрішній двір Замку.

Пройшовши частину шляху, Зедд зрозумів, що чує позаду звук кроків. Хтось поспішав слідом за ним. Він зупинився і обернувся. Його переслідувала Рікка.

— Що це означає? — Окликнув її чарівник.

Вітер, що свістів у вузькому просторі між кріпосними стінами, розвівав його одяг і волосся. Здавалося, кістляве тіло чарівника ось-ось зірветься зі сходинок і відлетить геть, немов сухий лист.

Рікка, задихаючись, зупинилася кількома сходинками вище нього. — А як ви думаєте?

— Я думаю, ти порушила мій наказ.

— Ну так. — Вона змахнула рукою, підганяючи його. — Я йду з вами.

— Я ж сказав, що тільки подивлюся. Я велів тобі відправлятися вартувати або куди-небудь ще.

— Ця проблема стосується лорда Рала.

— Ні. Всього лише деяка інформація, яку я повинен перевірити у старовинних книгах.

— Чейз і Речел виїдуть рано вранці. Якби не сталося щось, що так схвилювало вас, ви сиділи би біля Речел, розповідали їй казки і поправляли ковдру. І це стосується лорда Рала. А раз це турбує вас, значить, турбує і мене. Я йду з вами.

На цих крутих, відкритих всім вітрам сходинках сперечатися не хотілося. Він повернувся і швидко пішов вниз, обома руками притримуючи одяг, щоб вітер не перекинув його в прірву. Сходинкам, здавалося, не буде кінця, і сходи здавалися лякаюче крутими. Падіння з них було б смертельним.

Досягнувши, нарешті, початку сходів, Зедд зупинився і обернувся. — Старайся наступати тільки на камені.

Рікка озирнулася навколо. Тут все заросло диким виноградом. Тільки стіни, та ступені витертих ногами сходів уникли всюдисущих рослин. Позаду височіла кріпосна стіна і сходи, праворуч — виступаюча скеля, на якій була побудована башта.

— Чому? — Запитала вона, слідуючи по камінню за Зеддом.

— Тому що я так сказав. — Він не хотів витрачати час, щоб розповідати їй про магічні пастки. Варто їй зійти з каменів, і щити не просто попередять її, вони не дадуть їй пройти там, де вона пройти не повинна. Однак для не володіючих даром людей було б краще взагалі будь-якими способами триматися від таких щитів подалі.

Якби все ж зловмисники змогли проминути закритий магічними щитами ізольований внутрішній двір — виноградні лози стали б ще однією пасткою на їх шляху. В той час, як порушник з усіх сил намагався вирватися і втекти, ці незвичайні лози все тугіше обплутували б його ноги. Торкаючись до шкіри, рослини швидко випускали гострі шипи, які проникали в тіло до самої кістки, і міцно закріплювалися там. Звільнення жертви, спійманої в таку пастку, було справою кривавою і болючою, і найчастіше закінчувалося для жертви вельми плачевно. Захист Замку Чарівників був організований так, щоб досягти своєї мети не замислюючись про засоби для її досягнення.

— Лози рухаються. — Рікка схопила його за рукав. — Ці виноградні лози ворушаться, як клубок змій.

Зедд похмуро озирнувся через плече. — А чому інакше я б радив тобі ступати тільки по камінню?

Він потягнув за важіль, поштовхом відкрив ще одні двері з овальною верхньою частиною і пірнув всередину. Рікка послідувала за ним, він майже відчував на шиї її подих. Пальці його правої руки намацали гладеньку сферу, закріплену в тримачі. Він провів рукою по блискучій поверхні і куля загорілася зеленуватим світлом. Приміщення, куди вони увійшли, було невеликою кімнатою, утвореною торцями стін, що оточували внутрішній двір. Стіни приміщення представляли собою необроблений камінь, той самий, з якого були складені кріпосні стіни. Стеля з дошок спиралася на масивні балки. Навпроти входу біля стіни праворуч була влаштована лава з синювато-сірого сланцю — на випадок, якщо відвідувачеві знадобиться трохи перепочити після спуску по сходах. У двох інших стінах було видно два темних проходи, ведучих в різні боки.

Над плитою-лавою була споруджена полиця, на якій лежало кілька сфер, подібних до тієї, якої він торкнувся перед цим. Зедд зняв з полиці одну з них. Вона була зроблена з важкого скла, розплавленого магічним вогнем, тому відгукувалася на присутність людини з даром. Під дотиком руки зеленувате світіння сфери змінилося на тепле жовтувате світло. Він направив на неї свою енергію, і сфера яскраво освітила приміщення, утворюючи різкі тіні далеко попереду.

З гучним лясканням долонею він рішуче прилаштував своє кістляве тіло на лаві, запросивши присісти Рікку. — Далі ти йти не можеш.

На її обличчі з'явився вираз похмурої рішучості, сині очі пильно дивились на чарівника.

— Щось дивне відбувається з книгами пророцтв. Це турбує вас вже багато днів. Ви навіть не їсте. Але найгірше, те, що в зникаючих пророцтвах — у всіх — йдеться про лорда Рала.

Це не було питанням, вона висловлювала свої думки. А він же вважав, що ніяк не виявляв свого занепокоєння. Ця дівчинка виявилася більш уважною, ніж він очікував. Хоча, можливо, він був занадто поглинений своїми думками, щоб помітити як пильно вона за ним спостерігає. У будь-якому випадку, це був тривожний знак — він був настільки заклопотаний, що навіть не побачив, наскільки його занепокоєння було очевидно для оточуючих.

— Я б сказав, що частково ти і права. Багато зі зниклих пророцтв говорять про Річарда. Але не думаю, щоб всі вони були пов'язані з ним. Наскільки я зміг зрозуміти, вони всі відносяться до часу після його народження. Однак це зовсім не означає, що всі пророцтва — про нього. Порожні сторінки в книгах дуже великі. А оскільки я не можу пригадати, про що йшлося у зниклих місцях, мабуть, немає ніякого способу зрозуміти, з чим пов'язане це явище.

— Але якщо зібрати воєдино те що збереглося, все ж можна зробити висновок що все це має відношення до лорда Рала.

І знову це було не питання, хоча і не твердження. Вона передбачала, висловлювала свої спостереження. Це була Морд-Сіт, що задає питання, що стосуються безпеки свого лорда Рала. Зедд ясно бачив, що вона не зовсім не налаштована вислуховувати ухильні пояснення.

— Повинен погодитись, що Річард, якщо не в центрі, то, принаймні, міцно пов'язаний з незрозумілими змінами в книгах пророцтв.

Рікка піднялася з лавки.

— Тоді зараз не час щось приховувати. Особливо від мене. Це ж вкрай важливо. Лорд Рал життєво важливий для всіх нас. Мова йде не просто про безпеку вашого онука, мова йде про майбутнє всього живого.

— Ну, я…

— Він важливий не тільки для вас, він для всіх нас багато значить. Що, якщо ви виявите щось важливе, а з вами щось трапиться? Тоді ми всі залишимося в невіданні. Ось що важливо. Це важливіше навіть, ніж усі ваші магічні таємниці.

Зедд уперся руками в стегна і відхилився назад, з хвилину розглядаючи її. Нарешті він нахилився до неї.

— Рікка, там є речі, про які не повинен знати ніхто. Для цього є дуже серйозні причини.

— Я не збираюся красти ваші скарби. Але якщо ви боїтеся, що я дізнаюся якісь таємниці, я життям своєї готова присягнутися, що збережу все в секреті. Якщо тільки не вважатиму за необхідне розповісти про все лорду Ралу.

— Справа не тільки в цьому. Багато предметів, що зберігаються в нижніх поверхах Замку Чарівників, неймовірно небезпечні для будь-кого, хто наблизиться до них.

— За межами Замку Чарівників теж є дуже небезпечні предмети. Ми більше не можемо дозволити собі розкоші зберігати таємниці.

Зедд пильно дивився в її очі. В одному вона була права. Якщо щось станеться, ця інформація помре разом з ним. Він завжди мріяв спокійно поговорити з Річардом, не поспішаючи передавати йому свої знання… Але часу завжди не вистачало. Та й це не мало критичного значення… поки не виникла проблема з книгами пророцтв. А тепер ці речі побачить не Річард.

— Що ж ви думаєте, чарівник? По-вашому, я тут же відправлюся в місто і почну направо-наліво розповідати про те, що я бачила? Та й кому я можу щось розповісти? Орден захопив більшу частину Нового Світу, всі, хто міг, покинули Ейдіндріл і втекли в Д'хару. Та й майбутнє Д'хари теж висить на волосині. Все наше майбутнє висить на волосині.

— Є причини, щоб деякі знання залишалися таємними.

— Але є причини і для того, щоб мудреці іноді ділилися своїми знаннями. Життя іноді змушує так чинити. Якщо таємне знання допоможе зберегти життя, його не можна приховувати. Особливо, якщо саме це знання теж може бути втрачено. І саме тоді, коли воно необхідне найбільше.

Зедд міцно стиснув губи, обдумуючи її слова. Він відкрив цю таємницю ще коли був зовсім хлопчиськом. За все життя він не говорив про це нікому. Ніхто не змушував його зберігати секрет — просто тому, що не підозрював про його обізнаність. Однак, він завжди здогадувався, що його випадкове відкриття не призначалося для загального відома. Були дуже серйозні причини зберігати цей секрет.

Але самої причини він не знав.

— Зедд, заради життя лорда Рала, заради блага всіх нас, дозвольте мені піти з вами.

Він якусь мить оцінював її рішучість.

— Ти ніколи і нікому не зможеш розповісти про це.

— За винятком лорда Рала я ніколи і нікому не розповім про це. Морд-Сіт часто забирають свої знання з собою в могилу.

Зедд кивнув.

— Добре. Це піде з тобою в могилу, якщо зі мною не станеться непоправного. Якщо ж щось станеться, ти повинна будеш передати Річарду все, що я покажу тобі цієї ночі. Ти повинна поклястися, що нікому, навіть своїм сестрам Морд-Сіт, ніколи не скажеш ні єдиного слова про це.

Рікка без коливання простягнула до нього руки.

— Клянуся.

Зедд стиснув її руки, приймаючи клятву. Якби хтось сказав йому у часи війни з Д'харою, ще до встановлення меж, до того, як він убив Паніза Рала, що він укладе угоду з Морд-Сіт по життєво важливе для нього питання, він вважав би цю людину божевільною. І тут він раптово відчув вдячність за те, що становище змінилося на краще.

34

— Шлях туди дуже заплутаний, — попередив Зедд. Рікка вигнула брову.

— Хіба вам доводилося розшукувати мене в Башті? Або, може, я колись заблукала в Замку, патрулюючи його переходи?

Зедд знав, що вона права. Він дуже добре уявляв, наскільки легко загубитися в залах Замку Чарівників. Фактично, це була одна із захисних пасток його творців.

Щоб пройти Замок з кінця в кінець, необхідно минути більше тисячі кімнат. У ньому не було коридорів, тільки сходові прольоти, по яких потрібно було спускатися і підніматися. Щоб пройти через ці багаторівневі лабіринти, потрібно було подолати кілька магічних щитів. Навіть люди, які виросли в Замку, легко могли заблукати в його приміщеннях, що вже говорити про новачків, що вперше потрапили сюди. Вони ризикували назавжди залишитися в нескінченних переходах.

Загарбники, не знайомі з розташуванням кімнат і які занадто далеко ввійшли в цей лабіринт, виявилися б перед дивним вибором: відступити тим же шляхом або ж рухатися вперед, щоб пройти Замок наскрізь. Однак, і той і інший шляхи не обіцяли нічого хорошого. Варто тільки пройти через кілька дверей, як приміщення приймають дивовижний вигляд — в них не стає жодного вікна. Просуватися далі можна лише покладаючись на удачу, оскільки орієнтуватися стає просто неможливо. Після довгих блукань по всіх цих кімнатах людина, не знайома з планом розташування приміщень, починає турбуватися, чи проходила вона вже через це приміщення, чи ще ні, тому що кожна нова кімната сильно нагадує, щонайменше, дюжину попередніх. У минулому в Замок не раз проникали шпигуни, які так і згинули в лабіринті його кімнат. Деякий час по тому в одній з них просто знаходили мертве тіло.

Однак, треба визнати, що не всі, хто прагнув заподіяти шкоду Замку і його мешканцям, були новачками. Серед ворогів були і зрадники з числа жителів Замку.

— Згоден, ти ще жодного разу тут не заблукала, — нарешті визнав Зедд. — Але ти живеш тут не надто довго, і, мабуть, просто не встигла почати досліджувати віддалені куточки. Тут таїться кілька видів небезпеки, і можливість загубитися в приміщеннях Замку — лише одна з них. Те місце, куди ми прямуємо, дуже схоже на лабіринт, і загубитися там простіше простого. Ти повинна будеш докласти всі свої здібності, щоб запам'ятати шлях туди. Я ж зроблю все, що зможу, щоб тобі допомогти.

Рікка кивнула з безтурботним виглядом. — Я цілком здатна запам'ятати кілька поворотів. Під час патрулювання мені доводиться займатися цим кожен день.

— Не варто бути занадто самовпевненою. Це набагато складніше, ніж просто «запам'ятати кілька поворотів». Я виріс в Замку, але і я можу заблукати тут. Не існує одного прямого шляху до нашої мети. Іноді обраний напрям не призведе нікуди, тому, що ти можеш помилитися і опинитися на більш низькому поверсі, ніж розраховувала. Крім того, деякі магічні щити мають властивість переміщатися від одного проходу до іншого. Це — частина їх магії, покликана перешкодити шпигунові, якому вдалося роздобути карту приміщень Замку.

Сказане не справило на Рікку великого враження, вона знизала плечима.

— Зрозуміло. Дуже схоже на Народний Палац. Там теж є приміщення, куди публіка не допускається. Ці частини Палацу час від часу змінюються, їх теж неможливо пройти прямим шляхом, навіть якщо станеться так, що всі проходи будуть відкриті. От тільки такого ніколи не трапляється.

— Пам'ятаю, я був там. Правда, я побував тільки в громадських приміщеннях, але і вони досить заплутані. Це було після того, як Даркен Рал захопив Річарда. Хоча, у мене була деяка перевага — я ж знав, що Народний Палац побудований у формі заклинання, розташованого на величезній ділянці землі. Крім того, я знаю, як написати таке заклинання, тому зміг розібратися, де розташовані його сполучні ланки.

— Чудово, — сказала Рікка, — Ми повинні знайти кілька шляхів до потрібного місця, щоб бути в змозі потрапити куди слід, навіть якщо Замок захоплять вороги. А якщо доведеться когось переслідувати, ми повинні мати можливість випередити ворога. Нам потрібно більше, ніж просто запам'ятати ряд поворотів. Ми повинні запам'ятати всі приміщення, де будемо проходити. Кожен поворот, який ми робимо, складає в моїй голові частину карти цього місця. Кожен новий поворот додає нові деталі до загальної картини. З цією картиною, що складається в моїй голові, я зможу дістатися до потрібного місця різними шляхами, тому що весь час буду тримати в пам'яті загальну картину і пам'ятати, які частини її складають.

Зедд здивовано кліпнув. — Здається, у тебе є чудовий талант.

— Ці речі я завжди розуміла легше, ніж людей.

Зедд коротко хрюкнув від сміху.

— Думаю, ти розумієш людей набагато більше, ніж хочеш зізнатися.

Вона тільки посміхнулася.

— Гаразд. А тепер послухай мене, — сказав він. — Цієї ночі ти повинна будеш запам'ятати не тільки безліч поворотів. Більш того, єдиний шлях у те місце закінчується безліччю щитів. Якщо у тебе немає дару, єдиний спосіб для тебе потрапити туди — допомога обдарованого, який здатний пройти їх. Якщо коли-небудь це стане необхідним, Річард проведе тебе через них так, як сьогодні це зроблю я. Але незалежно від того, як точно ти запам'ятаєш дорогу, запам'ятаєш розташування щитів і шляху їх переміщення, ти ніколи не зможеш подолати жодного з них сама. Це означає, що ти ніколи не зможеш повторити наш сьогоднішній шлях.

Він помахав пальцем перед її обличчям, щоб підкреслити свої слова. — Навіть не намагайся пройти через щити. Це буде останнє, що ти спробуєш зробити у житті.

Рікка кивнула.

— Я зрозуміла. У мене немає причини ходити туди без вас або лорда Рала.

Зедд ще ближче схилився до неї. — Поклянись своїм життям.

— Я вже дала слово і вже присягнулася своїм життям. Зараз я підтверджую свою клятву.

Зедд вклонився, знову беручи її клятву. — Добре. Йдемо.

Він швидко попрямував наліво по вузькому кам'яному проходу, Рікка слідувала за ним ледь не наступаючи на п'яти. Жовтава куля в руках чарівника освітлювала їм шлях. Скляні сфери укріплені на вмонтованих у стіни скобах позначали їх шлях, яскраво спалахуючи, коли подорожні наближалися, і знову стаючи тьмяними, коли вони проходили далі. Біля перших же сходів Зедд зупинився, пригадавши, що перш ніж спускатися, їм необхідно обійти деякі зруйновані приміщення Башти. Для цього потрібно було піднятися вище.

Тепер вони йшли по широкому коридору, обробленому витонченими дерев'яними панелями і візерунчастими кам'яними плитами. На шляху попалося кілька кімнат, що служили приміщеннями для роботи по сусідству з бібліотеками.

Вони були вистелені м'якими килимами, там стояло безліч зручних стільців, лампи освітлювали приміщення м'яким яскравим світлом. Все було готово для зручної роботи з книгами.

Зедду все це було знайоме — колись він провів тут, читаючи фоліанти, чимало часу.

Пройшовши через декілька простих кам'яних залів у різних частинах Вежі, вони, нарешті, досягли головного проходу, що вів до мети їх подорожі. Це був величезний зал заввишки близько сотні футів, його стіни нахилялися, немов прагнучи з'єднатися десь у височині. У тих, хто знаходився в цьому залі виникало відчуття, що він стоїть на дні глибокої ущелини, прихованої в надрах гори, на якій побудований Замок.

Сонце вже сіло, тому високі отвори, пробиті в камені та замінюючі вікна, давали зовсім мало світла. Зате вони зовсім не перешкоджали кажанам проникати сюди під покровом ночі, і зараз тисячі цих створінь чекали повної темряви під високими склепіннями залу.

Дійшовши до позолоченого дверного отвору, Зедд обернувся.

— Цей прохід захищений. Візьми мене за руку, і ти зможеш тут пройти.

Рікка без коливань підкорилася. Першим через щит пройшов Зедд. Присутність щита дало знати про себе легким поколюванням — площина щита як би утворювала другі двері. Коли він обернувся і потягнув її до себе через дверний проріз, вона здригнулася.

Поки я тебе тримаю, з тобою нічого поганого не станеться, — запевнив чарівник. — Продовжувати?

Вона кивнула. — Нічого страшного. Просто я відчула холод, а я цього не чекала. Ось і все.

Міцно стиснувши її руку, чарівник пройшов через поріг. Звільнившись, вона енергійно потерла руку.

— Що могло статися, якби я спробувала пройти без вас?

— Важко сказати. Різні щити діють по-різному. Давай зупинимося на тому, що пройти тобі не вдалося б. У цього щита немає попереджень, тому, думаю, ти могла б залишитися в живих. Нам доведеться проходити через щити, які можуть миттєво відокремити плоть від кісток.

Вона дивилася мовчки, не протестуючи. Знаючи наскільки Морд-Сіт не люблять магію, він бачив, яких зусиль коштувало їй подолати свій природний опір.

Позолочені двері вивели їх у зал, в якому все: і підлога, і стеля, і стіни були зроблені з білого мармуру. Це було частиною заклинання, що перешкоджає ворожим чарівникам знешкодити щити за допомогою заклинань, що використовують колір. Захисні бар'єри були встановлені в обох кінцях залу. У дальньому кінці Зедд провів Рікку через другий щит — на цей раз вона відчула страшний жар. Вийшовши із залу вони спустилися на кілька прольотів по чорній мармуровій драбині, біля основи якої виявилася розвилка з трьох вузьких коридорів. Вони знову повернули в лівий. Сфера в руках чарівника утворювало навколо них кільце світла, поки вони швидко йшли по грубо висіченому кам'яному тунелю, який підходив до кількох однакових кімнат, стіни яких були складені з необроблених кам'яних блоків.

У деяких кімнатах було по два бокових виходи, у деяких по три або чотири. Ці виходи вели в інші схожі приміщення, розташовані на одному рівні, але щоб потрапити в деякі, доводилося долати кілька сходинок.

Кімнати розрізнялися за розмірами, в деяких попадалися навіть меблі. Десь стіни були оштукатурені і навіть пофарбовані, хоча облуплена фарба була настільки старою, що визначити її колір часами було зовсім неможливо. З першого погляду можна було подумати, що стіни мають однаковий брудно-сірий колір, якого надавала їм пилюка, що осіла за багато століть.

Дитиною Зедд любив на цілий день загубитися в лабіринтах кімнат. У цих приміщеннях настільки рідко хто-небудь бував, що часом на підлозі можна було розгледіти старі сліди, відмінно помітні на брудній підлозі.

Пройшовши незліченний ряд кімнат, вони, нарешті, вийшли в широкий коридор з сірих гранітних блоків. Хоча коридор і був широким, стеля його нависала так низько, що вони були змушені пригнутися, щоб не битися об нього головою. У цьому порожньому коридорі відчувалося щось зловісне. Одного разу їм попалося кілька скоб з укріпленими на них світними сферами. Кілька разів їм траплялися грубо висічені кам'яні сходи, що виходять в цей коридор. Іноді відкривалися проходи в більш високі бічні зали.

В кінці низького коридору вони, нарешті, увійшли в прохід, оштукатурений і пофарбований фарбою пісочного кольору. Ряд колон уздовж стін надавав йому деяку урочистість. Пройшовши приблизно половину шляху, Зедд, нарешті, зупинився. Він вказав вгору.

— Он там… Ця решітка пропускає повітря в підвали Башти.

Рікка роздивлялася виту решітку. — Ось ця книжка?

Решітка, викувана з товстих залізних брусків, і правда мала форму розкритої книги. Мабуть, це повинно було означати, що призначена вона була для приміщень, де розташовувалися бібліотеки.

— Саме так. Ця решітка допоможе тобі запам'ятати місце, де потрібно повернути. Цей коридор із гратами — головний прохід. Сюди, до цього місця, можна потрапити кількома шляхами, також як і звідси можна дістатися в будь-яку частину Замку. Але тільки з цього місця, під гратами, ти можеш побачити потрібний нам зал. — Він вказав у бік маленького непомітного проходу. — Це — єдиний спосіб дістатися туди, куди ми йдемо.

Зедд спостерігав, як Рікка уважно оглянулася навколо і ще раз глянула вгору на решітку. Нарешті, вона впевнено кивнула, і вони рушили в бік маленького залу.

Зал являв собою ряд кімнат. Зедд припускав, що колись вони використовувалися для зберігання різного роду запасів, і в одній з них все ще лежало безліч якихось інструментів. Зовні, в дальньому кінці розташовувалися декілька невеликих комірок, видовбаних прямо в скелі, до них вели квадратні проходи. У центрі починалося кілька коротких, але звивистих коридорів, що вели ще нижче. Вони йшли повз порожні кімнати, іржаві двері були зачинені. Місцями стіни були повністю покриті шаром павутини. Подекуди в підлозі траплялися ями, заповнені гнилою водою, в якій плавали давно зогнилі трупи щурів. Вони мовчки пробиралися через всі перешкоди, щоб скоріше добратися до більш високої і рівної підлоги.

Вийшовши з лабіринту, вони наткнулися на спіральні кам'яні сходи, що йшли в непроглядну пітьму. Магічна сфера, відкидаючи різкі тіні, розігнала темряву, не порушувану вже багато сотень років. Сходинки були зовсім вузькі — лише одна людина з великою обережністю могла спускатися по них. Вся конструкція нагадувала стравохід величезного кам'яного монстра.

Внизу, біля основи драбини, виявилися невеликі отвори, що служили вентиляційними шахтами Замку Чарівників. Шматочки кварцу поблискували в променях світла, немов зірки, коли промені світла падали на них. Зедд повів Рікку до однієї з блискучих стін, де починалися чергові вузькі сходи. Перед тим, як почати спускатися, вони деякий час дивилися вниз у темряву.

Спустившись, вони послідували по вузькому коридору, немов по розлому, що прорізував фундамент Замку. Іскристий кварц в темному коридорі надавав навколишньому приміщенню схожість із зоряним небом. Раптово частина стіни праворуч обрушилася, і якби коридор складався з більш м'якого матеріалу, вони обидва були б вже поховані живцем. Без всякої надії на порятунок, бо знайти їх у цьому місці не зміг би ніхто.

Фундамент цієї частини башти був зведений трохи осторонь від сусідніх скель, що складалися з більш м'якої породи, на випадок, якщо б важкі плити почали зміщуватися. Ці плити були врізані в тверду скелю, на якій і стоялв Замок. Прохід, хоч і вузький, давав можливість пройти там, якщо виникала необхідність оглянути споруду зовні. Зедд кожен раз дивувався, коли бачив, у якому відмінному стані знаходилися кам'яні блоки — йому жодного разу не вдавалося знайти жодної вади. Звичайно за тисячі років існування Замку на деяких плитах з'явилися тріщини, однак жодна з них не загрожувала серйозними проблемами. В кінці проходу їм відкрився ще один сходовий марш. Вони знову взялися спускатися в чорну, як смола, темряву.

— Чи буде цьому край коли-небудь? — Запитала Рікка.

Зедд озирнувся через плече, піднявши палаючу сферу, від чого вона засяяла різким жовтим світлом. — Ми глибоко всередині гори, поруч з одним із схилів. Нам ще йти і йти.

Вона лише мовчки приречено кивнула.

— Думаєш, ти змогла б зайти так далеко без мене або Річарда, минаючи всі ці щити?

Проходити через щити їй зовсім не сподобалося. Навіть за допомогою Зедда. Вони доставляли масу неприємних відчуттів, а вже проходити їх наодинці, без захисту магії…

— Думаю, ні — промовила вона.

Проминувши низькі проходи, вони потрапили в круговий тунель, викладений плиткою. При необхідності ці проходи і тунель могли служити в якості каналізації. Зедд рухався, напружуючи пам'ять, щоб пригадати якою дорогою він ішов тут, коли був дитиною. Звуки капаючої води луною відгукувалися в проходах. Ставало холодно, у вологому повітрі вони могли бачити власне дихання. Між плитками тунелю сочилася вода, від цього підлога місцями була слизькою.

Тут їм кілька разів зустрілися потужні щити, через які навіть Зедд проходив з труднощами. Присутність деяких відчувалося задовго до того, як подорожні підходили до них, настільки сильними вони були. Щоб захистити Морд-Сіт, Зедд міцно обіймав її всю дорогу.

— Тут повно щурів, — зазначила Рікка.

Зедд теж чув писк сотень звірків, поки вони йшли по переходах. Верткі тварини встигали сховатися до того, як на них впаде рухомий круг світла, тому звуки були єдиним свідченням їхньої присутності. Поки що на шляху їм траплялися тільки їх трупики.

— Та вже. Ти боїшся щурів?

Вона зупинилася і спохмурніла.

— Ніхто не любить щурів.

— Не буду сперечатися.

На кожному повороті Зедд показував їй напрямок, в якому вони підуть. Він не міг уявити, що вона зможе правильно запам'ятати дорогу. Йому залишалося лише сподіватися, що така необхідність ніколи не виникне. Він сподівався, що зможе колись провести сюди Річарда. Тоді, в дитинстві, Зедд відзначав свій шлях магічними відмітками, пробираючись тут. Рікка уважно розглядала кожен поворот, кожен перетин темних коридорів. Чарівник був упевнений, що вона переоцінила свої сили і не зможе згадати заплутаний маршрут. Про себе він вирішив, що, можливо, проведе її цим шляхом кілька разів, щоб допомогти. Може навіть він дозволить їй слідувати попереду. Для перевірки.

Їх нескінченний шлях вів все нижче і нижче. Нарешті вони увійшли в величезне приміщення, що нагадувало гігантський зал. Саме тут добували гранітні плити, використані для фундаменту Башти. Коли будівництво було закінчено, тут і утворився цей величезний зал.

У деяких місцях будівельники Вежі зміцнили стелю кам'яними колонами. Стіни приміщення рясніли широкими пластами обсидіану. Цей чорний гладкий камінь не підходив для будівництва. Зедд пам'ятав, що його використовували для облицьовки. У промені світла стали видні сліди долота, що додавали поверхні схожості з риб'ячою лускою.

У центрі гігантського приміщення висота зводу становила більше двохсот п'ятдесяти футів. Мабуть, робітники почали брати камінь саме звідти, на рівні того, що зараз було високою стелею. Вони спускалися все нижче, поки всередині гори не утворилася величезна печера. Навколишні приміщення галереї, розташовані на різній висоті, були досить просторі, щоб по них можна було протягнути здоровенні квадратні кам'яні блоки. Галереї закінчувалися скатами, по яких, схоже, плити скидали вниз, до основи замку.

— Подивися туди. Бачиш? — Запитав Зедд, вказуючи на величезний темний коридор, до якого вели скати. — Спочатку було побудовано ось це. Тут проходить головний коридор, по якому звідси витягали весь цей камінь. Подивися, як витерто підлогу.

І справді, підлога, що прямувала в темний морок, була гладкою, немов полірованою.

— А чому ми не прийшли цим шляхом? Це було б набагато ближче.

Він був вражений тим, як вірно вона визначила напрям, в якому йшов цей коридор. Кам'яні блоки неможливо було б протягнути тим обхідним шляхом, якимувони прийшли.

— Ти права, цей шлях коротший. Але там є щити, через які я не можу пройти. Ну а раз я не можу туди потрапити, я не знаю, що знаходиться в тих приміщеннях. Однак, підозрюю, що там зберігаються якісь магічні предмети, які необхідно було захистити. Не бачу інших причин, для встановлення таких потужних щитів.

— А чому ви не можете їх пройти? Ви ж Перший Чарівник.

— Стародавні чарівники володіли обома сторонами дару. За останні кілька тисяч років Річард — єдиний, хто від народження володіє як Магією Збитку, так і Магією Приросту. Щити з Магією Збитку смертельно небезпечні, зазвичай їх використовували для захисту найнебезпечніших місць, таких, які необхідно захистити в першу чергу.

Зедд повів Рікку уздовж зовнішньої стіни величезної кімнати. У цьому приміщенні він бував рідко, тому повинен був на ходу уважно роздивлятися стіну. Коли вони досягли потрібного місця, він схопив Рікку за руку, змушуючи зупинитися.

— Це тут.

Рікка моргнула озираючись. На погляд необізнаного ця частина кімнати нічим не відрізнялася від решти приміщення.

— Що — це?

— Секретне місце.

Як і в інших частинах печери, тут були стіни, порізані кирками і долотами — інструментами, які здавна використовувалися для обробки каменю.

Зедд підняв скляну сферу, щоб вона могла краще розгледіти те, що він показував. — Ось. Бачиш цей слід від долота? Ось він — проходить трохи під кутом, відразу після цієї тріщини. Той, більш широкий посередині. Просунь туди ліву руку. За слідом від долота, в глибині, є розколина.

Рікка, насупившись, глянула на нього, піднялася навшпиньки і засунула руку в тріщину. Її кисть помістилася туди майже повністю.

— Тут на камені є виступ, — сказав чарівник. Я користувався ним, коли був менше зростанням. Якщо тобі важко дотягнутися, ти можеш встати на нього.

— Ні, я дістану і так, — сказала вона. — Що далі?

— Ти поки ще тільки на півдорозі. Засунь руку глибше.

Вона обережно просунула руку майже до зап'ястя. — Мабуть, це все. Мої пальці вперлися у щось тверде.

— Проведи пальцями вгору і вниз, поки не намацаєш отвір.

Скорчивши гримасу, вона порухала пальцями.

— Є.

Зедд взяв її праву руку і вставив в схожу отвір, але вже нижче, приблизно на рівні талії.

— Знайди там схожий отвір. Коли знайдеш — міцно вхопися за обидва.

Зосередившись, вона голосно сковтнула.

— Знайшла. Я відчуваю обидва. Тягнути?

— Добре. А тепер, коли почнеш пальцями тягнути, постав праву ногу сюди, на стіну, з іншого боку щілини, і різко штовхни.

Вона, насупившись, глянула на нього, але зробила все, як він сказав. Нічого не сталося.

— Хіба ти не можеш тягнути трохи сильніше? Тільки не кажи, що ти слабша худого старого діда.

Вона вистрілила в його бік сердитим поглядом. Потім схопилася за отвори, хрокнувши від зусилля, і сильно вдарила стіну ногою. Раптово, частина скелі почала переміщатися. Зедд ривком змусив Рікку відступити назад. Вони мовчки спостерігали, як частина стіни, подібно масивних дверей, безшумно ковзала геть. Незважаючи на велику вагу, брила була абсолютно урівноважена — достатньо було сильного поштовху, щоб камінь прийшов в рух.

— Добрі духи, — прошепотіла Рікка, нахиляючись, щоб зазирнути в темну глибину. — Як ви взагалі змогли знайти це місце?

— Як всі діти знаходять що-небудь. Власне, я підійшов сюди з іншого кінця. Проникнувши сюди, я зрозумів, де перебуваю, тому залишив деякі позначки, щоб зуміти знайти це місце знову. Перші кілька разів я так і не зміг відшукати свої відмітки, тому мені довелося знову проникати сюди вже відомим мені шляхом.

— І що ж це таке?

— Для хлопчака це був порятунок. Цим шляхом я міг потихеньку повертатися в Замок, не проходячи по мосту, як всі інші.

Вона підозріло вигнула брову.

— Схоже, у дитинстві з вами було багато клопоту.

Зедд посміхнувся.

— Мушу визнати, в той час багато хто погодився б з тобою. Але це знання послужило мені хорошу службу. Цим шляхом я проник в Вежу, коли її захопили Сестри Тьми, адже вони охороняли тільки головний вхід. Вони — та й ніхто з живучих нині — не знають про існування цього місця.

— Значить, саме це ви хотіли показати мені? Таємний шлях у Вежу?

— Безумовно, це — важливо, але це не головне. Йдемо, я все тобі покажу.

Її підозра спалахнула знову. — Так що ж це за місце?

Зедд підняв кулю, що світилася, нахилився до неї і прошепотів.

— Там, далі — вічна ніч. Це — прохід у світ мертвих.

35

Далеке вовче виття пробудило Річарда від важкого сну. Тужливий крик відбився від навколишніх гір і розчинився в тиші не отримавши відповіді. Річард лежав на боці в невірному передранковому світлі і прислухався, марно очікуючи відгуку, якого так і не було.

Він відкрив очі на час, набагато менший, ніж проміжок між двома ударами серця, збираючи сили, щоб підняти голову. Гілки дерев рухалися в напівтемряві, немов живі.

Річард відчув задуху і повністю прокинувся. Він був злий.

Він лежав на спині, поклавши поперек грудей меч. Одна рука стискала піхви, а інша з силою чіплялася за руків'я так, що слово «Істина» болісно відбивалося на долоні. Меч був наполовину витягнутий з піхов. Можливо, саме це частково і викликало його гнів.

Перші світанкові промені тільки-тільки починали висвітлювати порослу лісом вершину гори. Але в густому лісі ще панувала передранкова темнота.

Річард засунув лезо назад у піхви, сів і поклав меч на кинуту поруч ковдру.

Зігнувши ноги, він сперся ліктями на коліна, запустивши пальці у волосся. Гнів меча змушував серце битися з подвоєною швидкістю. Мабуть, прокидаючись, він згадав той фатальний ранок, і в напівсні почав витягати меч з піхов. Хоча все відбулося без його розуміння і волі, подія не дивувала і не турбувала. Так уже бувало, коли він, прокинувшись, виявляв, що повністю оголив меч.

Але чому — хоча він вже повністю прокинувся — спогади не залишають його?

Причина дуже очевидна. Це — пам'ять про той ранок, коли він прокинувся і не знайшов поруч Келен, про той ранок, коли вона пропала. Це був страшний сон наяву, нескінченний кошмар, в який з тих пір перетворилося його життя. Але було в цьому щось ще, що скалкою сиділо в його підсвідомості. Тисячі разів він намагався зрозуміти, що саме… У вовчому зові не було нічого дивного, але чомусь спогад про нього продовжувало відвідувати його знову і знову.

Річард озирнувся, але Кари в темряві не побачив. Лише між кронами дерев починало світлішати ранкове небо з легкими червоними штрихами на сході. Ці червоні смужки нагадували рани, що сочаться кров'ю, а нижче, між стовбурами дерев, небо ще залишалося по-нічному темним.

Все його тіло, до останньої кісточки, було змучено виснажливим подорожжю сюди з самого серця Старого Світу. Одного разу вони наткнулися на досить великий загін окупаційних військ, залишених в захоплених Серединних Землях. Це не були основні сили Імперського Ордена, проте, теж представляли серйозну небезпеку. Річарду і Карі тоді вдалося видати себе за скульптора-каменеріза з дружиною, якому необхідно виконати дуже важливе завдання на славу Ордена. В кількох інших випадках їм доводилося діяти по обстановці. Це були криваві зіткнення.

Йому постійно хотілося спати — відпочивати в цій подорожі доводилося мало. Але поки Келен не знайдена, він не міг дозволити собі спати більше, ніж було необхідно для продовження шляху. Він не знав, скільки часу буде потрібно на її пошуки, але не збирався витратити даремно жодної миті. Він відмовлявся визнавати лише одну можливість — що час для її порятунку давно вийшов.

Один з коней нещодавно впав від виснаження; він не міг пригадати точно, коли це сталося. Інший зашкутильгав, і вони були змушені кинути його. Річард вирішив, що пошукає нових коней пізніше; зараз у нього було більш важливе завдання. Вони майже досягли Землі Агада, володінь Шоти. В останні два дні вони майже подолали гори, що оточували її володіння.

Розминаючи ниючі м'язи, він знову взявся обмірковувати, яким способом може переконати Шоту допомогти йому. Нехай спершу вона й допомагала йому, ніхто не міг гарантувати, що цього разу допоможе теж. Шота була жінкою, м'яко кажучи, складною. А дехто настільки боявся відьми, що не бажав навіть вимовляти вголос її ім'я.

Одного разу Зедд сказав, що Шота ніколи не скаже того, що ти хочеш у неї дізнатися, але неодмінно розповість все, про що ти знати не хочеш. Річард не став вигадувати того, чого він знати не хоче, але йому було гранично ясно, що він повинен знати. І він мав намір за всяку ціну отримати у Шоти відповіді про зникнення Келен, про те, де вона може бути і як її знайти. Якщо відьма відмовиться відповідати — що ж, значить, у неї будуть неприємності.

Розігрітим лицем він раптом відчув холодне поколювання туману.

І тут же помітив якийсь рух серед дерев.

Скоса він вдивлявся в темряву. Це не могли бути гілки, яких хитало вітром — у передсвітанковому лісі ніякого вітру не було.

У темряві ж здавалося, що гілки дерева рухаються самі по собі.

Тим ранкои теж не було ні найменшого вітерця.

Тривога піднялася у свідомості Річарда, немов у відповідь на скажене биття серця. Він застиг, сидячи на ковдрі.

Щось повзло серед дерев.

Це не була людина або тварина — щось рухалося так, що не зашерхотів жоден лист, не хруснула жодна суха гілка на землі. Щось переміщувалося над землею, приблизно на рівні очей людини. У передсвітанковому сутінках не можна було ясно бачити, що це таке, можна було лише з непевненістю стверджувати, що там і справді щось є. Можливо, це була просто гра уяви — в кінці кінців, він знаходився достатньо близько до володінь Шоти. Він раптом відчув себе непевно; може, вона й допомагала йому колись у минулому, але вона ж не раз доставляла йому і неприємності.

Але якщо там, серед дерев нічого не було, чому його шкіру поколює, немов від страху? І що за звук чується йому — тихе лагідне шипіння?

Не відводячи погляду від темних дерев, Річард обережно сів навпочіпки, тримаючись пальцями за найближчу ялинку, одночасно протягуючи іншу руку до меча, який лежав на ковдрі там, де він його залишив. Спокійно надівши перев'язь через голову, він постарався зосередитися, щоб розгледіти в напівтемряві те, що рухалося неподалік. Схоже, це щось було невеликим. У Річарді все більше міцніла впевненість, що в лісі щось є.

Найбільше дивував спосіб, яким пересувалося це щось. Не так, як птах, вибуховими рухами переносячись з гілки на гілку. Не швидкими ривками упереміш із зупинками — як білка. Його рух не нагадував навіть пересування змії, яка плавно ковзала, робила паузу, потім ковзала знову.

Щось текло, немов рідина — спокійно і безперервно.

В стороні, в імпровізованому загоні з молодих дерев, що відгороджував тварин від близької прірви, занепокоїлися коні. Вони голосно фиркали і били копитами. Недалеко зграйка птахів раптово зірвалася з гілок і полетіла геть.

У цей момент Річард несподівано усвідомив, що цикади мовчать.

До нього долинув запах, абсолютно недоречний в лісі. Річард обережно принюхався, намагаючись зрозуміти, що це може бути. Спочатку він вирішив, що пахне віддаленою пожежею, але запах був недостатньо сильний для такого пояснення. Так могло пахнути похідне вогнище, але вони з Карою не розпалювали вогню. Річард неквапливо обмірковував те, що відбувається. У них був потайний ліхтар, але на запах ліхтаря це теж не походило.

Він озирнувся навколо в пошуках Кари. Зараз була її черга вартувати, можливо вона і знаходилася десь неподалік, але її не було видно. Зрозуміло, вона не пішла б далеко, особливо після того ранку, коли пропала Келен — занадто вже вона злякалася за нього тоді. Тим більше що цього разу поблизу не буде Ніккі, яка зцілить його в разі поранення, будь то стріла чи меч. Ні, Кара повинна бути десь поряд.

Він зібрався було гукнути її, але придушив це бажання. Спершу потрібно дізнатися, що відбувається, зрозуміти, що не так, а потім вже піднімати тривогу. Крім того, піднята тривога змушує супротивника насторожитися. Поки ж краще було дозволити ворогу вважати, що він все ще не виявлений.

Роздивляючись навколишній ліс, Річард прийшов до висновку, що він якийсь дивний. Він не міг точно вказати, що саме, але щось було неправильне. Можливо, таке відчуття виникало через запах гару. Все ще було надто темно, щоб ясно розгледіти що-небудь, але, судячи з того, що він зумів розгледіти, гілки найближчих дерев виглядали незвично. І в соснових гілках, і в листах інших дерев було щось дивне. Вони виглядали… несправжніми.

Він чудово пам'ятав своє перше відвідування Землі Агада. Трохи далі до підніжжя гори на нього тоді напала дивна істота. Коли він відбив напад, Шота схопила Келен і затримала зміями. Тоді якась істота під виглядом випадкового мандрівника спробувала заманити його в засідку, але з переляку втекла. Але цього разу не було ніяких незнайомців, проте це зовсім не означало, що та істота не придумає інший спосіб дістатися до нього. А ще він пам'ятав: єдине, що навело страху на незрозумілу істоту, був його меч.

Намагаючись зберігати спокій, Річард повільно потягнув зброю з піхов. Щоб зробити це якомога тихіше, він стискав лезо, пропускаючи його між великим і вказівним пальцями, поки воно не вислизнуло на свободу. Оголений меч видав м'який шепіт, і гнів наповнив свідомість Річарда.

Готовий до всього, він став обережно підбиратися ближче до темної плями, туди, де він помітив незрозумілий рух. Всякий раз, повертаючи голову, Річард був упевнений, що боковим зором він помічав щось, що знаходилося перед ним. Однак, дивлячись прямо на це ж місце, він не бачив абсолютно нічого. Він ніяк не міг зрозуміти, чи була це ілюзія чи до нього дійсно наближалося щось невидиме.

Він знав, що в темряві периферійний зір часто буває більш ефективним, ніж прямий погляд. Будучи лісовим провідником, проводячи багато часу на природі, він часто використовував це властивість бічного зору, коли пильний прямий погляд не приносив результатів. Вночі периферійний зір працював краще, ніж прямий, разів у п'ятнадцять. А після того, як він покинув рідні ліси, то виявив, що практика у використанні периферійного зору виявилася неоціненною у бою на мечах.

Не пройшов він і трьох кроків, як його нога зачепилася за щось, чого не повинно було бути на цьому місці. Спочатку він прийняв перешкоду за низько схилену гілку одного з дерев. Перш ніж розчистити собі дорогу, він призупинився. І знову відчув колишній запах, який став сильніший. Тепер він нагадував запах паленої тканини.

В ту ж мить він відчув обпалюючий жар біля гомілки. Він спробував швидко і безшумно забрати ногу.

За все життя Річарду не доводилося зустрічати нічого подібного до того, на що він наткнувся. Це не було схоже ні на одну істоту, які йому доводилося зустрічати. Спочатку він було вирішив, що це мотузка, натягнута кимось, хто ховається поблизу. Проте ніяка мотузка не могла б обпалити його так, як зробило це щось.

Чим би воно не виявилося, це липло до його чобота і тягнулося за ногою, яку Річард намагався прибрати. Коли ж він, все таки звільнившись, відступив, непомітний рух між дерев різко припинився, немов своїми діями Річард пошкодив йому ногу, або що там у нього було. Мертва тиша майже хворобливо дзвеніла в вухах.

Занадто густий туман не пропускав ніяких звуків — ні шелесту листя, ні шереху хвої під ногами, ні звуків падіння крапель з гілок. Крім того, звук, який привернув його увагу, зовсім не був звуком падаючих крапель. Річард зосередився на темних тінях, намагаючись розгледіти, що ж переміщувалося — а тепер зупинилося — між стовбурів.

Рух відновився, цього разу трохи швидше, немов щось знайшло нову мету. М'який шовковистий шелест в гілках дерев нагадував тепер звук, з яким лезо коника ковзає по гладкому льоду.

Річард спробував відсунутися, коли щось з хлюпающим звуком вхопило його другу ногу з тим же відчуттям чогось липкого, точно так само, як хвилину тому. І відчуття опіку було теж схожим.

Він повернувся, намагаючись розглянути, що утримує ногу, в цей час щось із легким пихтінням вп'ялося в руку вище ліктя. Він був без сорочки, і тіло відразу загорілося від липкого дотику. Відсмикнувши руку, він відступив і від того, що торкнулося його ноги. Не випускаючи з руки меч, він провів кулаком по передпліччю лівої руки в спробі трохи заспокоїти пекучий біль, і пальці забарвилися теплою кров'ю. Його власний гнів змішався з магічним гнівом меча, і заповнив свідомість немов повінь. Вибух люті був настільки великий, що погрожував ось-ось пересилити почуття обережності.

Він знову повернувся, пробуючи розглянути в темноті джерело небезпеки. Червоні смуги на світанкової небі відбивалися від леза меча, створюючи враження, що полірований метал покритий кров'ю, що відповідало реальній крові, яка заливала його ліву руку.

Навколишні тіні почали стискати кільце навколо нього. Неважливо, що це було, але воно наближалося, захоплюючи гілки, листя і чагарник. Насувалося рівно і невблаганно. Річарду подумалося, що м'який шиплячий звук міг бути звуком обпаленого листя, коли незрозуміле щось просувалася вперед і торкалося його. Запах обпаленого листя отримав підтвердження через пекучі ранки і на його тілі; однак пояснення, що могло викликати подібний запах, у нього поки не було. В інших умовах він, мабуть, міг би і засумніватися в своїх висновках, якби не гостра біль, якої завдав йому дотик цього невідомого створіння. Крім того, він знав, що це його кров заливала йому руку.

Інстинктивно Річард відчув, що його час закінчується.

36

Річард стрімко, безшумно підняв меч і приготувався до атаки. Він не знав, кого саме збирається атакувати, просто вирішив, що необхідно триматися насторожі. Він торкнувся лезом покритого потом чола.

— Будь справедливий сьогодні, клинок, — м'яким шепотом ледь чутно вимовив він, намагаючись повністю зосередитися на тому, що йому належало зробити.

Кілька важких дощових крапель впали прямо на його оголені груди. Спочатку невеликий, дощ, схоже, посилювався. М'які удари крапель об листя дерев почали лунати частіше і голосніше в безмовному лісі. Річард покліпав, струшуючи воду з він.

Серед шереху і хитання гілок раптово прочувся звук квапливих кроків — хтось біг в його бік. Він впізнав неповторну ходу Кари. Очевидно, вона обходила їх табір, і її увагу — як і його — притягнули ці дивні звуки. Знаючи Кару, він був анітрохи не здивований її спостережливістю.

Крізь звуки дощу, що оточують його, Річард розрізнив характерний шерех розсування гілок. Тут і там лунав короткий тріск, ніби хтось, підкрадаючись в темряві, наступав на сухі гілки. Щось торкнулося його лівої руки. Він здригнувся, уповільнив крок, прибираючи руку від липкого дотику. Знову запульсувала пекуча біль. Тепер на руці було дві рани, що кровоточили. Він відчув, як щось ззаду вчепилося його ноги. І постарався відсунутися подалі.

Неподалік Кара з тріском пробиралася крізь чагарник, забувши про всяку обережність, вже не намагаючись залишатися непомітною. Вона тримала в руці ліхтар, в якому відкрила одну із стулок, намагаючись краще освітити їх стоянку.

Нарешті Річард теж зміг розгледіти свого ворога. Це було схоже на дивну темного кольору павутину, яка обвивала кущі та дерева навколо нього. Нитки нагадували товсті шнури із чогось органічного. Вони були липкими. Він не зміг би пояснити, що це було, як і хто розташував цю павутину навколо нього.

— Лорд Рал! Ви в порядку?

— Так. Залишайся на місці.

— Що відбувається?

— Поки що не знаю.

Шерех лунав все ближче. Темні жили навколо нього напружилися, а одна з них доторкнулася до його спини. Він здригнувся, розвернувся і різко змахнув мечем.

Ледве він завдав удару, як жахлива павутина немов натягнулася і присунулася ближче.

Кара відкрила всі щитки ліхтаря, сподіваючись зрозуміти, що відбувається. Річард побачив, що, немов огорожею, майже обгорнутий блискучими нитками. Піднявши голову, він побачив, що й там, нагорі, перехрещуються моторошні нитки. При цьому огорожа постійно стискалася, залишаючи йому все менше місця для маневру.

Спалах розуміння пояснив йому, що за звук він чув. Текучий рух здійснювало те, що ткало навколо нього цю павутину, наче він був їжею для гігантського павука. Нитки цієї павутини здалися йому товщиною з палець, але він поняття не мав, наскільки точні його враження. Однак він відмінно розумів, що від дотиків до цих ниток залишаються пекучі опіки — про це свідчили його ноги, ліва рука і спина.

Він бачив Кару, освітлену світлом ліхтаря. Вона зупинилася неподалік, шукаючи спосіб допомогти йому.

— Кара, назад! Не торкайся його, воно обпікає.

— Обпікає?

— Так. Як кислота. І воно дуже липке. Тримайся від ниток подалі, інакше і ти потрапиш у пастку.

— А як ви збираєтеся вибиратися звідти?

— Я прорубаю собі вихід. Залишайся на місці і чекай — я сам підійду до тебе.

Коли мережа зліва від нього зробилася більш напруженою, він підняв меч і атакував. Промінь від ліхтаря Кари відбився від леза, що прорізало плутанину липких волокон. Розрубані кінці метнулися в різні боки і повисли на гілках, немов мох. При світлі було помітно, як скручується листя, опалене дотиком пекельних ниток.

Але хто б не створив цю павутину, його не було видно.

Дощ припустив сильніше, Кара металася з боку в бік, пробуючи знайти спосіб підібратися ближче. — Думаю, я зможу…

— Ні! — Заволав він. — Я сказав, тримайся подалі звідси!

Річард рубав мечем товсті темні канати скрізь, де вони підходили до нього надто близько; намагався послабити їх напругу, розірвати цілісність. Однак був змушений припинити свою дивну сутичку — липка павутина чіплялася і за лезо.

— Я зобов'язана допомогти вам зупинити це! — Кричала Кара в прагненні звільнити його.

— Ти теж опинишся в пастці і нічим не зможеш допомогти мені. Відійди назад. Кажу тобі, я збираюся прорубати прохід.

Можливо, це зупинить її від спроб пробитися до нього через павутину. Вона стояла, пригнувшись, люто зціпивши зуби, міцно тримаючи в кулаці ейдж. По її вигляду було ясно, що вона ніяк не могла вирішити, що робити. З одного боку вона не могла піти проти волі свого повелителя — вона чудово розуміла, що зараз він не налаштований сперечатися. Але з іншого боку дивитися, як він наодинці бореться за своє життя, було вище її сил.

Це був дивний безпорадний бій. Здавалося, ніби його атак і не було. Глибокі рани, які наносив Річард, не завдавали болю нікому. Повільне, непохитне наближення павутини діяло заспокійливо, створюючи відчуття, немов у нього було повно часу проаналізувати те що відбувається.

Незважаючи на неспішне просування, незважаючи на вводячий в оману спокій, пастка стискалася все тугіше. Не бажаючи залишатися в бездіяльності, Річард знову підняв меч, розрубуючи нитки гігантської павутини.

Всякий раз, як він розрубував частину ниток, трохи далі з'являлися все нові і нові. Павутина зміцнювала сама себе всякий раз, як йому вдавалося хоч трохи послабити найближчу її частину — на кожну дюжину розрубаних ниток з'являлися дві дюжини нових, розташованих щільніше. Він постійно оглядав прилеглий ліс, намагаючись зрозуміти, хто створює цю пекельну пастку, щоб почати боротися з причиною, а не з результатом. Але як не старався, він не міг розгледіти, звідки беруть початок ці кляті липкі мотузки, але вони без зупинки рухалися, обплітаючи дерева та кущі, невпинно подовжуючись і обплутуючи його все щільніше.

При такому неспішному русі, здавалося, у нього є достатньо часу, щоб вибратися з пастки, однак на ділі це була надія дурня. Він розумів, що його час стрімко закінчується. Разом з часом підходив до кінця і його спокій. Пульсуючий біль в обпеченому тілі нагадував про те, яка доля чекає його, якщо не знайти виходу. Насувався момент, коли він не зможе зробити більше нічого. Коли пастка остаточно стиснеться навколо нього — він загине. І Річард сильно сумнівався, що його смерть буде легкою і швидкою.

Річард нападав, несамовито рубаючи павутину, що стискалася, з божевільним відчаєм прорубуючи шлях на свободу. Однак з кожним ударом на лезі меча набиралося все більше і більше липкої речовини, з якої складалася павутина. Чим відчайдушніше рубав він нитки, тим більше залишків павутини чіплялося за його меч. Ця маса ставала все більш важкою, а зброя Річарда — все більш неслухняною.

Цей клятий вузол з шматків павутини не тільки обплутав меч своєю липкою масою, але й почав чіплятися за ще цілі нитки пастки, до такої міри, що навіть рухати мечем було неймовірно важко. Річард відчував себе мухою, що потрапила в павутину. Навіть щоб просто витягти меч з оточуючих його ниток потрібно було зробити велике зусилля. Але і встромити меч в липкі нитки теж було справою не з легких.

Вперше Річард зіткнувся з тим, що магічна зброя не може впоратися з противником. Меч Істини спокійно розрубував броню і металеві обладунки, але безнадійно в'язнув в цій клейкій субстанції.

Він згадав, як одного разу Едді пояснювала йому, що сильніше — зуби чи язик. Вона тоді зробила висновок, що язик більш сильний, і це при тому, що він більш м'який і вразливий. Хоча все було сказано в іншому контексті, але в даному випадку набувало вельми лякаючого значення.

Кілька ниток витягнулися і з хлясканням обхопили його ноги. Одна з них обвила праву руку. Він скрикнув від болю і впав на коліна.

— Лорд Рал!

— Залишайся на місці! — Викрикнув він, перш ніж Кара знову почала пробиватися до нього. — Все в порядку. Просто залишайся там, де стоїш.

Схопивши з землі жменю брудного листя, він використав його для захисту, щоб зняти з руки липку павутину.

Пекуча біль витіснила всі думки. Єдине, бажання в той момент було — очистити руку від цієї гидоти.

Навколишня павутина стискалася все більше. Скорочуючись, товсті нитки почали нахиляти оплутані ними молоді деревця. Затріщали зламані гілки, посипалося листя. Ліс наповнився гострим запахом гару.

Навіть в магічну лють меча проникло усвідомлення, що Річард програє цей бій. Всякий раз, коли йому вдавалося прорубати щілину в павутині, нитки відлітали, видовжувалися, змикалися і знову затягували діру. Незважаючи на нанесені їй ушкодження, павутина залишалася цілою і утримувала сама себе, залишаючись міцною, немов кольчуга.

Його спокійна лють початку поступатися місцем страху, усвідомленню, що він спійманий в пастку. Але страх же і наповнював мускули силою, яку він без залишку вкладав в удари меча. Він уже уявляв себе загрузлим в дивній темній масі, немов у трясовині. І трясовина ця огортала його все щільніше, щоб, кінець кінцем, задушити. Якщо, звичайно, спочатку не вб'є його, пропаливши плоть до кісток.

Щосили Річард хльостав мечем в'язку стіну. Розрубані нитки трохи відступали, потім тяглися одна до одної і склеювалися знову, щоб ще трохи зменшити стискуюче його кільце. Виходило, що його удари, пошкоджуючи павутину, тільки зміцнювали її. Він не просто терпів невдачу — цим він ще й робив свого ката сильніше і сильніше.

— Лорд Рал, я повинна дістатися до вас.

Кара чудово усвідомлювала всю небезпеку, яка загрожувала йому. Вона всіма силами хотіла знайти спосіб виручити його з біди. Але, як і він, вона нічого не могла придумати.

— Послухай, Кара. Якщо ти заплутаєшся в цьому, то помреш. Не наближайся до павутини, і що б не було, не торкайся до неї ейджем. Я дещо придумав.

— Тоді дійте, поки не стало надто пізно.

Як ніби він не пробував.

— Зараз. Тільки обдумаю все ще раз.

Задихаючись, він притиснувся спиною до прямого дерева, там, де лежала його ковдра. Дихання ніяк не відновлювалося. Він гарячково думав, що ще можна зробити, щоб вибратися з пастки. Місця всередині огорожі вже було зовсім мало. Ще трохи і це дерево теж буде обплутане проклятим павутинням. Кров заливала його руки там, де їх торкнулися липкі нитки — рани пекли і пульсували, заважаючи думати. Він болісно шукав спосіб вибратися з самої середини липкої пастки, поки не залишився там назавжди.

І тут його осяяло.

Використовуй меч для того, на що він здатний.

Не витрачаючи жодної миті даремно, Річард відступив від дерева, яке вже почала обплітати павутина, і вдарив по ньому мечем з усією силою, на яку виявився здатний. Знаючи, що від цього залежить його життя, він вклав в удар всю лють і всю енергію. Меч рубонув з такою силою, що кінець його свиснув, розсікаючи повітря.

Лезо врізалось у дерево з гучним звуком, схожим на удар блискавки. Та й ушкодження, завдані ударом, були не менше. Стовбур дерева переламався. У всі боки полетіли гострі друзки. Довгі гілки розсікли повітря. Осколки дерева і шматки кори полетіли далеко за межі липкої огорожі.

Могутня ялина застогнала, верхівка її накренилася. Дерево почало падати, тягнучи за собою переплутані нитки. Набираючи швидкість, важкий ствол звалився, обламуючи гілки сусідніх дерев.

Нижня частина ствола при падінні підскочила вгору, натягуючи заплутану мережу. Липка павутина розірвалася, потім стовбур звалився зверху прямо на частину огорожі, ховаючи її під своєю вагою, розмазуючи по посипаній хвоєю землі.

Не даючи павутині часу змінити форму або відновитися, Річард вискочив на впалий стовбур в момент, коли він ще підскакував після удару об землю. Він витягнув руки і злегка присів, утримуючи рівновагу. Дощ все лив, і стовбур дерева був слизьким. Коли стовбур щільно ліг на землю, притискаючи собою обламані гілки, листя і хвою, Річард не гаючи ні миті, рвонувся вперед і помчав по стовбуру, використовуючи його як міст, щоб перебратися через липку трясовину.

Вирвавшись нарешті з пастки, задихаючись, він опинився біля Кари. Вона, піднявшись на одну з товстих з гілок, приготувалася підтримати його в разі потреби. Міцно схопивши за руку, вона втримала його від падіння, коли він з розгону влетів у сплутану масу гілок вже лежачої на землі величезної крони дерева, що впало.

— Що, в ім'я духів, відбувається? — Запитала вона, перекрикуючи шум зливи і допомагаючи йому вибратися з гілок.

Річард все ще намагався віддихатися. — Поняття не маю.

— Дивіться, — вимовила вона, вказуючи на меч.

Густа маса, яка обліпила лезо меча, почала танути під дощовими струменями.

Розірвана павутина, яка обвивала кущі та дерева теж почала розм'якшуватися і осідати. Дощ збивав обривки павутини, протягнуті між деревами. Вона падала на землю, де з шипінням розчинялася у воді, танула, подібно останньому весняному снігу, під струменями теплого дощу.

У сірому ранковому світлі Річард, нарешті, зміг розгледіти речовину, з якої складалася павутина. Це був гігантський клубок. Коли дерево розірвало верхні витки це зруйнувало цілісність огорожі, змушуючи павутину осісти під власною вагою.

Холодний дощ поступово відмивав від липкої маси дерева і чагарник. Обривки павутини лежали на землі, схожі на темні нутрощі мертвого чудовиська.

Річард тер клинок об мокру траву до тих пір, поки зовсім не відчистив його від липкої речовини.

Залишки огорожі танули все швидше і випаровувалися, перетворюючись на клубки сірого туману, немов пара над нутрощами свіжого трупа в морозний день. Пара повільно піднімалася вгору і змішувалася з тінями в кронах дерев. А легкий вітерець приготувався віднести його геть.

Раптом зібрані в кронах дерев клапті туману дивним чином невловимо об'єдналися в чорнильно-чорну тінь. Перш ніж Річард зміг вловити зміст побаченого, зловісне щось розпалося на тисячі тріпотливих клаптиків, які розсипалися в різні боки, розпалися на краплі дощу і мокрого туману. І все зникло.

Мороз пробіг по спині Річарда.

— Ви бачили? — В подиві витріщилася Кара.

Річард кивнув.

— Дуже схоже на ту штуку, яка зруйнувала стіни готелю в Алтур-Ранзі. Тоді воно теж зникло схожим чином, замість того, щоб схопити мене.

— Значить, це — той самий звір.

При світлі дощового ранку Річард уважно оглядав тіні серед навколишніх дерев.

— Можна припустити, що так.

Кара теж оглядала ліс у пошуках ознак загрози. — Нам пощастило, дощ почався дуже вчасно.

— Думаю, його знищив не дощ.

Вона стерла з очей краплі дощу. — Тоді що?

— Я не впевнений… але можливо той факт, що я уникнув його пастки.

— Не можу уявити створіння настільки сильне, щоб так важко було йому протистояти — і в минулий раз, і сьогодні.

— У будь-якому випадку, інших припущень у мене все одно немає. Але я знаю декого, хто міг би… — Він узяв Кару за руку — Пора рушати. Давай зберемо речі і підемо звідси.

Вона махнула рукою в бік лісу. — Приведіть коней, а я зберу ковдри. Обсохнути ми можемо і потім.

— Ні, я хочу, щоб ми пішли прямо зараз. — Він швидко вийняв з мішка сорочку і плащ, намагаючись по можливості зберегти їх сухими. — Ми залишимо коней тут. Загороду обгороджено, трави достатньо, вода у них є. Вони прекрасно проведуть тут деякий час.

— Але верхом ми добралися б швидше.

Просовуючи руки в рукави сорочки, Річард оглянув найближчий ліс. — Ми не зможемо провести їх через прохід у горах — там для них занадто тісно, і в Землю Агада, де живе Шота, провести їх ми теж не можемо. Їм потрібен відпочинок. Ось і нехай вони відпочивають, поки ми сходимо побачити відьму. А коли Шота скаже мені, де знайти Келен, нам все одно доведеться повертатися сюди. От ми їх і заберемо на зворотному шляху. Можливо, Шота заодно підкаже, як нам позбутися цього звіра, який стежить за мною.

Кара кивнула. — У цьому є сенс. Хоча я воліла б рухатися як можна швидше, і коні могли б нам здорово в цьому допомогти.

Річард присів навпочіпки і став складати промоклу ковдру.

— Я теж хотів би рухатися швидко, але прохід зовсім поруч, і коні не зможуть подолати його. Так що давай рухатися. У будь-якому випадку коням потрібний відпочинок, інакше від них буде мало користі.

Кара склала в мішок свої речі, яких було зовсім небагато. Вона теж приготувала для себе плащ. Зав'язавши мішок, вона закинула його на плече. — Нам потрібно забрати деякі речі з сідельних сумок.

— Залиш їх тут. Я не хочу нести більше речей, ніж необхідно — це сповільнить пересування.

Кара пильно глянула на завісу дощу. — А що, якщо хто-небудь украде наші припаси?

— Жоден злодій і близько не підійде до Шоти.

Вона спохмурніла.

— А чому?

— Шота та її компаньйон часто гуляють в цьому лісі. А вона не відзначається терпінням.

— Просто приголомшує, — пробурмотіла Кара.

Річард закинув мішок за спину і піднявся.

— Ходімо. Нам потрібно поспішати.

Вона кинулася слідом.

— А вам не здається, що відьма може виявитися набагато небезпечнішою за Звіра?

Річард озирнувся через плече.

— Пані Кара, сьогодні вранці ти прямо як сонячний промінчик, правда?

37

Дощ змінився снігом. Вони вийшли з густої лісової хащі і тепер рухалися через зарості невисоких дерев до межі лісу. За суворих умов цієї місцевості хирляві деревця, покриті дрібним листям, прийняли тут потворно вигнуті форми. Рослинність в цьому химерному лісі нагадувала скелети, назавжди застиглі в неприродних страдницьких позах, ніби вони, піднявшись зі своїх могил, загрузли в землі, не маючи можливості повернутися в місце свого спочинку.

Жителі цих країв через забобонний страх ніколи не відвідували цей химерний світ. Річард же був позбавлений цього почуття — він завжди вважав будь-які забобони наслідком невігластва. В основі всякої забобони, вважав він, лежить не що інше, як прагнення слабкої людини відступити перед силами природи, її небажання прийняти навколишній світ таким, який він є. Сам він завжди вважав за краще докласти зусиль і вижити, ніж здатися і стоячи на колінах благати якісь незбагненні сторонні сили змилуватися над ним.

Зрозуміло, йому теж не доставляло задоволення перебувати в цьому потворному лісі, що навівав неприємні думки. Але він побачив немало неприємних місць і чудово розумів, чому місцевість виглядає саме так. А ще він знав, що з первісними страхами можна і потрібно боротися. Один із способів — це запасти якомога більше талісманів і амулетів, які, як вважається, відлякають злобних демонів і змусять темні сили відступити. Люди частенько з повною впевненістю оголошують, що подібні сили незбагненні для простих смертних, в той же час несамовито запевняючи, що магічна влада всіляких талісманів здатна заспокоїти дикий норов цих грізних сил і завзято стверджуючи, що для захисту від них потрібна одна лише віра і більше нічого.

Віруючи тільки у вільну волю, Річард вибрав другий шлях: він завжди був готовий до небезпеки, завжди тримався насторожі, завжди був здатний взяти на себе відповідальність за власне життя, та й за чужі теж. Самою суттю його натури було протиставлення вільної волі приреченості. Ось чому він скептично ставився до різного роду пророцтв, не бажаючи визнавати їх цінність. Він завжди вважав, що віра в визначеність долі повністю заперечує вільну волю людини, перетворює його на раба обставин, робить покірною іграшкою зовнішніх сил.

Поки вони рухалися через цей химерний ліс, Річард не спускав уважних очей з навколишньої місцевості, але так і не помітив ні міфічних чудовиськ, ні мстивих примар. Тільки піднятий вітром сніг літав між кривих стовбурів.

Після виснажливої подорожі в жаркому і вологому кліматі мороз, з яким вони зіткнулися під час підйому на високий гірський перевал, зажадав величезної напруги сил, тим більшої, тому що сніг часами змінювався дощем. Незважаючи на втому від підйому по гірській стежці, вони були змушені рухатися у швидкому темпі ще й через те, що промокли наскрізь. Річард знав, як легко вбиває холод, і швидкість, з якою вони рухалися, була в прямому сенсі питанням життя і смерті. Він відмінно знав, що спокуслива пісня морозу могла змусити людей лягти і заснути. Але під чарівним плащем такого сну стомленого мандрівника підстерігає вірна смерть. Одного разу Зедд зауважив, що смерть є смерть, а значить можна бути не менше мертвим від холоду, ніж від стріли або ножа.

Крім того, і Річард, і Кара прагнули залишити якомога більшу відстань між ними і тієї пасткою, в яку вони майже догодили під час останньої стоянки. Опіки від дотику павтини вкрилися пухирями і боліли. Він з тремтінням згадував про те, що ледь не сталося тоді.

У той же час, про мету своєї подорожі він думав теж з побоюванням. В останню їхню зустріч Шота попередила, що якщо він коли-небудь появиться в межах Землі Агада, вона його вб'є. Річард не сумнівався ні в правдивості її обіцянки ні в її здатності виконати погрозу. Але навіть у цьому випадку він вважав, що Шота все ж його кращий шанс отримати необхідну допомогу в пошуках Келен.

Він відчайдушно шукав хоч кого-небудь, хто міг розповісти йому щось корисне. Людей, до яких він міг би звернутися; речі, які він міг би відшукати; інформацію, яка допоможе… Хоч що-небудь! Ніккі не могла запропонувати нічого. У чомусь міг би допомогти Зедд… А можливо, були ще й інші, здатні додати нові штрихи в цю головоломку. Але, на думку Річарда, ніхто з них не в змозі був зробити стільки, скільки може Шота. Це міркування і визначило його вибір.

Глянувши вгору, Річард відмітив сніжні шапки, наметені вітром. Трохи осторонь був видний голий схил крутої гори, облямований вузькою стежкою, що проходила уздовж більш низьких вершин, покритих крижаною нетанучою шапкою. Важкі мокрі хмари чіплялися за сірі піки скель, спрямовані в небо. Смуги туману — від легкої димки до густого покрову, який заглушає навіть звуки — обмежували видимість в одних місцях і повністю закривали огляд в інших. Майже неходжена, крута і слизька стежка час від часу виднілася в розривах туманної пелени, йдучи вниз до підніжжя.

Коли черговий порив вітру жбурляв мокрим снігом їм в обличчя, Річард лише щільніше загортав плащ, долаючи опір вітру. Рідкісні деревця, що росли на голому кам'янистому грунті, вимушені були, щоб вижити, пристосовуватися на своєму місці не тільки до нахилу гори, але і до ударів вітру. Річард зігнув плечі, намагаючись сховати обличчя від жалячого морозного і мокрого вітру. З тієї сторони, яка частіше виявлялася відкритою поривам вітру, плащ покрився ламкою крижаною кіркою.

Через виючий вітер розмовляти на гірському перевалі було важко. Висота і напружене протистояння проти пронизливого вітру зовсім не розташовували до бесіди. Повітря вистачало лише для важкого дихання. Дивлячись на Кару, Річард прекрасно бачив, що й вона тут — на висоті — відчуває себе анітрохи не краще за нього самого.

Та й настрій для бесіди було невідповідним. Річард багато днів намагався поговорити з Карою, та тільки результат розмов був один — вона виявлялася засмученою його питаннями в тій же мірі, що і він її відповідями. Він знав, вона вважає його питання повним абсурдом, точно так само він сприймав її відповіді. Неточності та прогалини в спогадах Кари спочатку турбували, потім почали дратувати. Кілька разів він змушував себе прикусити язик, щоб не наговорити зайвого. Йому доводилося нагадувати собі, що в її діях не було наміру заподіяти зло. Крім того, він знав, що Кара заради його спокою, готова сказати все, що він хоче почути, і зробить це, якщо він буде наполягати. Однак брехня не допоможе повернути Келен. Йому потрібна була правда; адже саме за цим він і прямував до Шоти.

Річард постарався до найменших деталей пригадати час, який Кара провела з ним і Келен. Кара пам'ятала багато важливих подій тих днів, але пам'ятала в дуже дивній інтерпретації, зовсім не відповідаючій тому, як все було насправді. У більшості випадків — на зразок того, коли він відправився в Храм Вітрів — Кара просто не могла пригадати обставин, в яких ключовою фігурою була Келен. В інших випадках спогади Кари сильно відрізнялися від подій, що відбувалися в дійсності.

У всякому разі, від тих, що пам'ятав сам Річард. Дійшло до того, що часом він починав допускати, що з пам'яттю і справді негаразд саме у нього. Кара вважала, що він «згадує» те, чого ніколи не було, хоча ніяк не проявляла свого осуду. Однак продовжувала вважати його фантазії про зниклу дружину чимось типу бур'янів, що виникають всюди після дощу.

Але чіткі спогади Річарда про всі події, їх міцний логічний зв'язок з минулим і сьогоденням повертали його до впевненості, що Келен дійсно існує. Просто потрібно її відшукати.

Спогади Кари про деякі події були дуже ясними, правда, сильно відрізнялися від його, в той час як відносно деяких подій вони були болісно нечіткими. Те, що його інтерпретація фактів сильно відрізнялася від тієї, що зберігалася в пам'яті Кари, зайвий раз переконувала її, що Річард не в собі навіть більше ніж вона припускала. Було видно що це засмучувало її; але він продовжував стояти на своєму.

Єдиною Морд-Сіт, що охороняла їх на весіллі, була саме Кара. Річард вважав, що тому може знайтися не один доказ; та все ж Кара пам'ятала лише те, що відправилася з ним у село Племені Тіни. Але навіщо було їм відправлятися туди, якщо не на весілля? Кара говорила, що не знає точно, навіщо він вирушив туди, але вважала, що у нього були причини вчинити саме так. А її обов'язок в тому й полягає, щоб йти туди ж, куди і він, захищати його і прикривати йому спину. Річард був готовий рвати на собі волосся.

Кара не пам'ятала їх подорожі в Сильфіді, не пам'ятала, як боялася спуститися і вдихнути її живу ртуть. Вона не пам'ятала, як Келен допомогла їй подолати страх від контакту з таким створінням. Кара пам'ятала, як у селі Людей Тіни вони зустріли Зедда, пам'ятала вона і короткий візит Шоти. Однак замість справжньої причини — поздоровити їх з весіллям і подарувати Келен намисто на знак перемир'я — Кара пам'ятала, що Шота вітала його з поверненням з Храму Вітрів, де він зміг зупинити чуму.

Коли Річард запитав Кару про Марліна, чарівника-вбивцю, якого підіслав Джеган, вона погодилася, що він, справді, збирався вбити Річарда. Однак не пам'ятала нічого про дії, в які була втягнута Келен. Коли ж він запитав, яким чином без участі Келен йому вдалося потрапити в Храм Вітрів, а пізніше вилікуватися від чуми, Кара лише знизала плечима.

— Лорд Рал, ви ж чарівник. Ви знаєте про магію те, чого не можу знати я. Мені дуже шкода, але я не можу пояснити, як ви робите ті або інші магічні речі. У вас є чудовий дар, я ж поняття не маю, як слід поводитися з чарами. Я знаю лише, що ви це зробили. Не знаю, яким способом ви вилікували мене; знаю лише, що за допомогою свого дару. Ви були магією проти магії — це ваша частина зобов'язань. Я зовсім не пам'ятаю цю жінку, була вона частиною всього цього чи ні. Заради вас мені дуже шкода, що я її не пам'ятаю.

Кожен окремий випадок за участю Келен Кара пам'ятала або зовсім по-іншому, або не пам'ятала зовсім. Для кожного з подій у неї було пояснення, додаткова версія. А вже якщо такого пояснення дати було неможливо, вона просто говорила, що не пам'ятає про що йде мова. В її версіях подій Річард знаходив тисячі неузгодженостей, але, на думку Кари, все було не просто логічно і зрозуміло, але й абсолютно відповідало істині.

Словом, всі його спроби переконати Кару в реальності Келен, тільки приводили їх обох в стан глибокого розладу.

Оскільки продовжувати подібні розмови було безглуздо, Річард втратив всякий інтерес до таких бесід. Він залишив спроби повернути Карі відчуття реальності. Вона просто не пам'ятала Келен. Прогалини в її пам'яті зажили, немов рани, відсутні шматки спогадів затягнулися безглуздими версіями того, що нібито сталося.

Річард починав приходити до розуміння, що цьому має бути логічне пояснення. Значить, існує якесь заклинання, що змінило її пам'ять — змінило загальну пам'ять. Намагаючись примиритися з фактом, що це був не одиничний випадок — повинен був бути — він прийшов до рішення ще раз все гарненько обдумати, щоб пошукати можливість повернути пам'ять хоча б Карі.

Найгірше у всьому цьому було те, що рішення нової проблеми відволіче від головної, відверне від пошуків Келен.

Річард озирнувся перевірити, чи не занадто Кара віддалилася від нього на крутому схилі. На зубчастих скелях, що оточували Землю Агада не можна було розслаблятися. Сніг, який щойно випав, міг приховувати кам'янисті осипи, на яких легко втратити опору під ногами і зісковзнути у прірву.

Він не хотів втратити Кару в густому тумані. Розчути голос в завиванні вітру було б дуже важко, сліди моментально замітало колючим снігом, тому Річард йшов вперед тільки коли бачив, що Кара знаходиться від нього не далі, ніж на відстані витягнутої руки.

Намагаючись знову і знову пригадати випадок, який допоміг би переконати Кару — та інших — в його правоті, Річард відчув, що потрапляє в пастку. Він думав про проблему, а не про вирішення. З самого дитинства Зедд застерігав його від цієї помилки. Старий чарівник завжди вчив його зосередитися на меті — думати про вирішення проблеми.

Річард присягнувся собі, що відтепер усі його думки будуть зосереджені тільки на головній меті, він не буде відволікатися на побічні ефекти від зникнення Келен. І Кара, і Ніккі і Віктор завжди знаходили пояснення неузгодженостей у своїх спогадах. Жоден з них не пам'ятав подій, які — Річард був твердо впевнений — справді мали місце. Турбуючись за Келен, дивуючись з того, що оточуючі його люди могли забути настільки важливі для всіх події, він дозволив собі все довше думати про проблему, все далі йдучи від пошуків рішення. Дозволяв Келен віддалятися від нього все далі.

Він повинен взяти свої почуття під контроль, повинен припинити ламати голову над проблемою і сконцентруватися виключно на її вирішенні.

Однак взяти під контроль почуття виявилося не так просто. Для нього це було схоже на рішення забути про Келен. Забути саме тепер, коли він почав її шукати. Спогади про те, як вони були разом, були його життям. Зустріч з Шотою повинна була повернути йому більшу частину цього життя. Вперше він зустрівся з Шотою, коли прийшов до неї у пошуках останньої шкатулки Одена, після того, як Даркен Рал ввів у гру дві з них.

Келен була нерозривно пов'язана з його життям безліччю ниток. Він нічого не знав про сповідниць, поки одного разу не зустрів у лісі біля Хартленда дівчину.

Коли він був підлітком, Джордж Сайфер, людина, яка замінила йому батька і виховала його, приніс в Вестланд магічну книгу, щоб вона не потрапила в негідні руки. Батько тоді сказав йому, що поки ця книга існує, ніхто в світі не може почувати себе в безпеці. Однак знищити древнє знання, яке в ній міститься, було неможливо. Щоб зберегти знання, необхідно було вивчити книгу напам'ять, і лише потім знищувати її. Для виконання цього завдання він вибрав Річарда.

В таємному місці, в лісі, вони проводили день за днем, тиждень за тижнем, поки він читав книгу, намагаючись запам'ятати її. Батько ніколи не читав її — це було справою Річарда.

Після довгого читання, Річард записував те, що запам'ятав, потім звіряв свої записи з книгою. Спочатку в записах було багато помилок, але з часом їх ставало все менше. Кожного разу батько спалював всі записи. Так тривало досить довго. Часто батько просив у нього пробачення за те тяжке завдання, яке він поклав на хлопчика, але Річард зовсім не ображався на нього; він сприймав відповідальне доручення батька як надану йому велику честь. Тоді він не зовсім розумів зміст книги, але чітко усвідомлював усю важливість цієї роботи. Він також розумів, що зміст книги має відношення до магії. Справжньої магії.

В кінці кінців Річард зміг без помилок переписати по пам'яті всю книгу, і зробив це багато разів, щоб бути впевненим, що запам'ятав усе до останнього слова. Він запам'ятав не тільки зміст, він пам'ятав всі особливості фраз книги, розуміючи, що будь-яке спотворене слово або вираз може призвести до великої біди.

Коли він переконався, що правильно запам'ятав усе прочитане, вони з батьком залишили книгу в схованці на три роки. Коли Річарду виповнилося п'ятнадцять років, одного разу восени вони повернулися туди і дістали стародавній том. Батько сказав, що якщо Річард зможе повністю відтворити зміст книги, вони можуть бути впевнені, що хлопчик ніколи більше не забуде його. Річард без запинки відновив стародавній текст з першого до останнього слова. Звіряючи записи з книгою, він підтвердив собі те, що вже знав — він не зробив жодної помилки.

Разом з батьком вони розвели велике багаття, від жару якого вони відійшли подалі. Батько вручив йому книгу і сказав, що якщо Річард впевнений у собі, то може кинути її у вогонь. Річард пам'ятав, як стискав у руці Книгу Зниклих Тіней, відчуваючи під пальцями товсту шкіру стародавньої палітурки. У той день він тримав у руках долю не тільки свою і свого батька, він тримав у руках долю світу. Відчуваючи вантаж тієї відповідальності, Річард прийняв рішення і кинув книгу у вогонь. У цей момент він став дорослим.

Полум'я охопило палаючу книжку, від неї піднявся дивний стовп світла, що складався одночасно з сильного жару і крижаного холоду. Палаючі сторінки розсипали снопи різнокольорових іскор, у полум'ї змінювали один одного силуети примарних створінь. У той день Річард вперше побачив магію. Не спритність рук фокусника, не щось містичне — він бачив справжню магію, що має власні закони, існуючі так само незаперечно, як існують закони природи. Опис деяких з них містився і в тій книзі. Книзі, яку він тепер пам'ятав напам'ять.

Мабуть, у той день, коли Річард прочитав перші слова Книги Зниклих Тіней, він у певному сенсі познайомився з Келен. Адже вона починалася словами: «Якщо той, хто володіє скриньками, не прочитав цих слів сам, але почув їх з вуст іншої людини, в істинності переданого знання він може переконатися лише за допомогою сповідниці!..»

Келен була останньою живою сповідницею.

У день, коли він її зустрів, Річард шукав розгадку вбивства його батька. Даркен Рал ввів у гру шкатулки Одена, і потребував інформації з Книги Зниклих Тіней. Він ще не знав тоді, що зміст книги існував тільки в пам'яті Річарда. А щоб перевірити це, йому знадобиться сповідниця. Келен.

У якомусь сенсі та книга назавжди пов'язала Річарда і Келен, як, втім, і інші події того часу. Але почалося все в момент, коли Річард відкрив книгу і прочитав дивне слово «сповідниця».

У день їхньої першої зустрічі, тоді в лісі, йому здалося, що він завжди знав її. У певному сенсі так і було, вона була частиною його життя ще з тих пір, як він був дитиною.

У той день, коли вона з'явилася на лісовій стежці Оленячого лісу, його життя знайшло свою цілісність, навіть якщо тоді він і не знав, що вона — остання сповідниця, що залишилася в живих. Його рішення допомогти їй в той день було добровільним актом вільної людини, і одночасно запустило древнє пророцтво.

Келен була частиною його життя, частиною того, що було його світом. Вона складала настільки велику частину всього, що він не міг уявити собі життя без неї. Він повинен її знайти. Настав час забути про проблему і почати думати про вирішення.

Порив крижаного вітру змусив його повернутися зі спогадів до дійсності.

— Туди, — вказуючи, вимовив він.

Кара, що йшла трохи позаду, зупинилася і глянула поверх його плеча в снігові вихори. Роздивившись вузьку стежку серед наметенних заметів на самому краю гірського схилу, вона мовчки кивнула, коли він повернув голову.

Вітер, що підсилився уже почав замітати стежку снігом. Річард прагнув якомога швидше пройти по ній і спуститися трохи нижче. У міру просування, розібрати стежку ставало все складніше; щоб не збитися зі стежки, залишилося просуватися по ній повзком. Зліва від них сніг красивими вигинами покривав схил, який круто спускався вниз. Доріжка злегка спускалася вниз, потім круто забирала вгору, проходячи по незайманому гірському снігу.

По щиколотки потопаючи в снігу, Річард озирнувся через плече. — Це найвище місце. Скоро стежка почне спускатися, там буде тепліше.

— Тобто, перед тим, як зігрітися, ми спочатку потрапимо під дощ? — Пробурчала вона. — Ви це хочете сказати?

Річард повністю поділяв її почуття, але допомогти нічим не міг. Принаймні, прямо зараз.

— Думаю, так. — Відповів він.

Раптом щось маленьке й темне пронеслося вниз, піднімаючи хмари сніжного пилу. Перш ніж Річард встиг зреагувати, стежку втекла у нього з-під ніг.

38

Річард побачив, як земля піднялася йому назустріч і ударила в обличчя, в той час, як його ноги забовтали в повітрі. Потім все кругом вкрила біла пелена. Він перестав розуміти, де — верх, де — низ, і де він взагалі знаходиться.

А потім він усім тілом вдарився об землю і заковзав вниз по схилу. Добре ще, що шар снігу виявився досить товстим і пом'якшив удар. Повітря немов вибило з легень. Перед очима кілька разів коротко промайнула земля, здавалося, весь світ обертається, як божевільний. Якийсь час він не міг керувати рухом, але поступово зрозумів, що ковзає вниз по схилу, який стає все більш крутим.

Все сталося так швидко і несподівано, що Річард виявився не готовий до падіння. Хоча неувага тут була слабким виправданням. Його підкинуло на невеликий нерівності, перевернуло, і він важко приземлився на груди. Він спробував вдихнути, але його протягло обличчям по землі, і в результаті замість ковтка повітря він отримав повний рот колючого снігу.

На слизькому крутому схилі не було жодного виступу, за який можна було б вхопитися, та й ковзання обличчям вниз не сприяло ефективним діям. А швидкість падіння все збільшувалася. У відчайдушній спробі зупинити неконтрольований рух Річард розкинув руки, намагаючись зачепитися хоча б за сніг. Але шар снігу і дрібних каменів почав сповзати разом з ним.

Він побачив промайнулу тінь. Крізь звуки вітру почувся дикий крик, і щось вдарило його по ребрах. Він уп'явся пальцями і носками чобіт в суміш каменів і снігу, в спробі сповільнити швидкість падіння. Піднята ним при цьому хмара снігової куряви заважала розгледіти хоч що-небудь.

З снігового вихору знову виникла темна постать. Він знову відчув потужний удар, на цей раз по нирках. Удар явно був спрямований на те, щоб прискорити його падіння.

Річард голосно охнув від болю. Його перевернуло на правий бік, і тут він почув неповторний дзвін, це Меч Істини від удару вискочив з піхов.

Котячись по схилу, Річард спробував дотягнутися до меча, поки той не зісковзнув далеко. Але хапатися за лезо було небезпечно — меч легко міг розрізати руку навпіл — тому Річард намагався дотягнутися до руків'я, або хоча б ухопитися за гарду. Однак було занадто пізно. Його противник перехопив ковзаючий меч, коли Річард був ще далеко.

Погоня за мечем змусила Річарда прийняти дуже незручне становище, і тепер він з'їжджав по схилу головою вперед.

Більше нічого не залишалося, крім як знову намагатися пригальмувати, чіпляючись руками й ногами за нерівності слизької поверхні. Він спробував витягнути руки в сторони, коли раптово врізався в гострий виступ скелі, непомітний під снігом. Обм'яклого від болю, вітер жорстоко покотив його далі, боляче ударяючи об всі перешкоди.

Раптово він втратив під собою опору, і відчув укол страху. Він з неймовірним зусиллям вхопився за виступ скелі і повис на витягнутих руках. Ледве він зачепився руками, як ноги зісковзнули в прірву.

Річард з нелюдською силою вчепився в скелю. З хвилину він висів, збираючись з думками і намагаючись віддихатися. По крайній мірі, він більше не падає. Сніг і дрібні камінчики ще сипалися вниз із крутого схилу, відскакуючи від скелі, за яку він тримався, від його рук і голови.

Він почав обережно розгойдуватися, намагаючись ногами знайти опору, щоб ослабити навантаження на руки. Опори не було. Він безпорадно гойдався, мов живий маятник, з останніх сил чіпляючись за шматок холодного каменя.

Глянувши через плече, він побачив вихор снігу і летячі під ним темні хмари. У їх рідкісних розривах далеко внизу можна було розгледіти гострі скелі і верхівки дерев.

Прямо над ним, розставивши ноги, стояла невисока темна постать з довгими руками, лисою головою і попелястого кольору шкірою. Опуклі жовті очі, наче два палаючих ліхтаря, виблискували в блакитнуватій снігової куряві. Бліді губи кривилися в усмішці, демонструючи гострі зуби.

Це був супутник Шоти, Самуель.

В одній руці він тримав меч Річарда і виглядав вельми задоволеним собою. Самуель був одягнений у темно-коричневий плащ, який майорів на вітрі, немов прапор переможця. Відступивши на кілька кроків, він чекав, поки Річард впаде вниз.

Замерзлі пальці Річарда ковзали на камені. Він спробував підтягнутися вгору, або, принаймні, трохи краще вхопитися за свою опору. Нічого не вийшло. Крім того, він розумів, що піднятися вгору не вийде; Самуель був готовий скористатися мечем, щоб змусити Річарда розтиснути руки.

Висячи на висоті в тисячу футів, він був безпорадним і вразливим. Він ледве міг повірити, що Самуель взяв над ним верх таким способом, та ще й зумів відібрати меч. Він вдивлявся в похмуру пелену туману, але ніяк не міг розгледіти Кару.

— Самуель! — Закричав Річард крізь вітер. — Поверни мій меч!

Навіть йому самому це вимога здалося смішним.

— Це мій меч, — зашипів Самуель.

— А що, по-твоєму, скаже Шота?

Безкровні губи розсунулися в посмішці. — Господині тут немає.

Позаду Самуеля, немов привид, що матеріалізувався прямо з туману, з'явилася ще одна темна постать. Це була Кара; темний плащ, стелився по вітру, надаючи їй вигляд духу-месника. Річард здогадався, що вона простежила в снігу шлях його падіння. Шум вітру заглушав усі звуки; погляд Самуеля був прикутий до Річарда, що знаходився в настільки скрутному становищі. Він абсолютно не помічав Кару, що стоїть у нього за спиною.

Одним поглядом вона охопила і зловісний вигляд Самуеля, і меч Річарда в його руці, і самого Річарда, що висів на краю скелі. З минулого досвіду Річард знав, що діями Самуеля управляють неприборкані емоції; а ноги лише слідують за почуттями. Зараз Самуель був дуже зайнятий, спостерігаючи за об'єктом своєї скаженої ненависті, тримаючи в руках меч, який він колись носив і який так жадав повернути. Весь поглинений злорадним торжеством, він не бачив Морд-Сіт позаду себе.

Не кажучи ні слова, Кара доторкнулася ейджем до його шиї, біля основи черепа, але посковзнулася і прибрала руку швидше, ніж мала намір.

Самуель заволав від раптового болю і жаху, випустив меч і повалився спиною в сніг. Корчачись від болю, не розуміючи, що відбувається, він відчайдушно тер шию в місці дотику ейджа, верещав і бився в снігу, як риба, витягнена з води. Річард знав, що являє собою відчуття від дотику ейджа в цьому місці — це схоже на удар блискавки.

Погляд, з яким Кара нахилилася над тілом, що корчилося, був Річарду знайомий. Вона вже піднімала ейдж, збираючись прикінчити Самуеля.

Річарда мало турбувала доля цього дрібного капосника, компаньйона відьми, але у нього були більш термінові проблеми.

— Кара, я повис на краю кручі і довго не протримаюся. Я зараз зірвуся.

Вона вхопила меч, який випустив Самуель, і побігла на допомогу Річарду. Встромивши лезо в скелю, вона вперлася ногами і вхопила його руку. Вона виконала все блискавично, але Річарду цей час здався вічністю.

З її допомогою Річарду нарешті вдалося міцніше вхопитися за камінь. Він насилу обхопив виступ затерплими руками. Зачепившись міцніше, він почав обережно розгойдуватися, щоб знайти опору для ноги. Кара, вхопивши його пояс, допомагала йому піднятись. З напруженям всіх сил він поступово втягнув себе вгору по слизькому схилу.

Річард осів на бік, задихаючись, намагаючись відновити дихання.

— Спасибі, — тільки й спромігся вимовити він.

Кара через плече стежила за Самуелем. Річард швидко зібрався з силами і піднявся на ноги. Ставши на край скелі там, де Кара встромила меч, він звільнив його.

Важко було повірити, що Самуель спеціально чатував тут, вистежуючи його. З тих пір, як вони покинули табір, він очікував, що Самуель може напасти на них, тому постійно спостерігав за місцевістю. Тим не менш, незважаючи на очікування нападу, неможливо було передбачити все — так само, як неможливо було зупинити кожну стрілу тим ранком, коли пропала Келен.

Річард змахнув з лиця налиплий сніг. Довге падіння по схилу, висіння над прірвою не залишили на ньому, на щастя, інших пошкоджень крім забоїв, і відчував він не біль а злість.

Самуель все ще звивався на снігу, намагаючись підвестися. Він щось бурмотів, через виття вітру Річард не розчув що саме.

Коли Самуель побачив, що Річард прямує до нього, він ніяково піднявся на ноги, все ще кривлячись від болю. Однак, незважаючи на біль, він простягнув руки до предмета свого бажання.

— Моє! Дай! Мій меч!

Річард направив кінець леза на огидну істоту.

Бачачи що наближається клинок, Самуель втратив всю свою хоробрість і відступив на кілька кроків.

— Будь ласка, — заскавучав він, прибираючи руки в страху перед гнівом Річарда. — Не треба мене вбивати.

— Що ти тут робиш?

— Мене послала господиня.

— Шота послала тебе вбити мене, так? — Перекривив його Річард. Йому необхідно було витягнути з Самуеля правду.

Той енергійно захитав головою, заперечуючи.

— Ні, не вбивати.

— Тоді навіщо ти намагався зробити це?

Самуель не відповідав.

— Так навіщо? — Наполягав Річард. — Навіщо Шота послала тебе?

Самуель не зводив очей з Кари, яка походжала позаду нього. Він зашипів, показуючи зуби. Кару це не вразило, вона у відповідь мовчки показала йому ейдж. Від страху очі його розширилися ще більше.

— Самуель, — закричав Річард.

Жовті очі знову втупилися на Річарда, в них знову спалахнула ненависть.

— Навіщо Шота послала тебе сюди?

— Господиня… — заскиглив він, коли його гнів ослаб. Він з тугою глянув у напрямі Землі Агада. — Вона послала супутника.

— Навіщо?

Самуель здригнувся, коли Річард зробив широкий крок у його бік.

Намагаючись тримати в полі зору одночасно їх обох, він вказав довгим пальцем на Кару. — Господиня сказала, щоб ви привели з собою красиву леді.

Це було дивно з двох причин. По-перше «красивою леді» Самуель завжди називав Келен.

По-друге, Річард ніяк не очікував, що Шота вирішить допустити Кару в Землю Агада разом з ним. Він знаходив це досить дивним.

— Чому вона хоче, щоб красива леді пішла зі мною?

— Не знаю. — Бліді губи Самуеля розсунулися в посмішці. — Може, вона хоче її вбити.

Кара заграла ейджем так, щоб він це помітив.

— Нехай спробує. Може вона досягне більшого, ніж вдалося тобі. А може бути, що це я вб'ю її.

Самуель в жаху заверещав, його витріщені очі широко розкрилися.

— Ні! Не треба вбивати господиню!

— Ми прийшли не за тим, щоб нашкодити Шоті, — сказав йому Річард. — Але ми будемо захищатися.

Самуель уперся пальцями в землю і нахилився в бік Річарда.

— Подивимося, — презирливо прогарчав він, — що Господиня зробить з Шукачем.

Перш ніж Річард встиг відповісти, Самуель вже кинувся в сніговий вихор. Дивно, як швидко він міг рухатися.

Кара рушила слідом, але Річард зупинив її, утримавши за руку.

— У мене немає бажання гнатися за ним, — сказав він. — Крім того, малоймовірно, що нам вдасться його спіймати. Він знає дорогу, а ми — ні; ми не можемо слідувати за ним так само швидко. Він у будь-якому випадку повернеться до Шоти, і ми теж йдемо туди. Не варто марно витрачати сили, раз ми все одно зустрінемося.

— Ви повинні були дозволити мені вбити його.

— Можливо… ось тільки я не вмію літати.

— Мабуть, не вмієте, — зітхнувши, поступилася вона. — З вами все гаразд?

Річард кивнув. Він вклав меч у піхви, одночасно зупинивши гарячий потік гніву.

— Завдяки тобі.

Кара м'яко посміхнулася.

— Я завжди говорила, що ви жити без мене не можете. — Вона оглянула навколишню їх сіро-блакитну темряву. — А що, якщо він спробує знову?

— Самуель — боягуз і упертюх. Він нападає лише тоді, коли вважає супротивника безпорадним. Наскільки я можу судити, помилки нічому його не вчать.

— А навіщо відьма тримає його при собі?

— Не знаю. Може, він підлабузник, і вона насолоджується, принижуючи його. А може вона дозволяє йому жити тут, щоб він виконував її доручення. А можливо, Самуель — єдиний, хто годиться бути її компаньйоном. Більшість людей боїться Шоту; навряд чи хтось ще добровільно відправиться в ці місця. Келен розповідала мені, що відьми не можуть не зачаровувати оточуючих, такі вже вони є. А Шота приваблива і без магічних хитрощів. Думаю, якщо б їй був потрібен більш розумний супутник, вона змогла б знайти такого.

Тепер, коли ми його прогнали, сумніваюся, що Самуелю вистачить сміливості напасти знову. Він доставив повідомлення Шоті, і тепер, поранений і наляканий, більше всього на світі хоче опинитися під захистом своєї господині. Крім того, він впевнений, що вона зібралася убити нас, тому буде щасливий бути присутнім при цьому.

Кара, що до цього дивилася в бік, роздивляючись сніжну круговерть, різко повернулася до Річарда.

— Чому ви думаєте, що Шота послала посильного тільки за тим, щоб упевнитися, що я прийду разом з вами в Землю Агада?

Річард відшукав стежку і став спускатися. Сліди Самуеля були ще видно, але сніг уже почав замітати їх.

— Не знаю. Мене це теж здивувало.

— А чому Самуель вважає, що ваш меч належить йому?

Річард повільно видихнув. — Самуель носив цей меч до мене. Він був Шукачем, хоча і названим незаконно. Не знаю, як Меч Істини дістався йому, але Зедд побував в Землі Агада і забрав його. Самуель вважає, що все ще має право володіти мечем.

Кара дивилася недовірливо.

— Він був Шукачем до вас?

Річард виразно подивився на неї.

— У нього не було ні магії, ні характеру, щоб стати справжнім шукачем істини. Він не зміг опанувати магією меча, тому магія меча заволоділа ним. В результаті він перетворився в те, що ти бачила тільки що.

39

Річард пальцем стер з брів піт і краплі дощу. Денне світло майже не досягало поверхні болота, але навіть без прямих сонячних променів задуха була нестерпною. Після тієї сніжної бурі в горах Річард не надто заперечував проти спеки. У всякому разі, не так, як міг би за інших обставин. Кара теж не скаржилася, хоча вона взагалі рідко скаржилася на особисті незручності. Поки вона була поруч зі своїм Магістром Ралом, вона була всім задоволена. Хоча й робилася дратівливою, якщо він робив що-небудь, на її думку, ризиковане. Цим пояснювалася її різка реакція на плани Річарда відправитися до Шоти.

То тут то там на вологій землі під деревами можна було помітити свіжі сліди, залишені Самуелем. По тому, якими довгими були його кроки, було ясно, що компаньйон Шоти пристрасно жадав повернутися під захист господині. Велике враження на Річарда справило те, що Кара першою вказала йому на цей факт. Після того дня в лісі, коли Річард показав їй, Ніккі і Віктору, яку інформацію можна витягти з звичайних відбитків ніг на землі, Кара стала уважніше ставитися до слідів.

Хоча Самуель явно поспішав і, схоже, не мав наміру нападати на них знову, Річард і Кара таки трималися насторожі на випадок, якщо він — або хто-небудь ще — ховається в тіні. Непрохідне болото, крім іншого, допомагало Шоті утримувати непроханих гостей на відстані. Річард не знав, що їх може чекати під прикриттям листя і тіні, але жителі Серединних земель, включаючи чарівників, зовсім не рвалися побувати у володіннях Шоти без великої необхідності.

Дощ перестав, але було настільки туманно і волого, що здавалося, ніби він і не думав закінчуватися. Крони дерев немов увібрали в себе туман і дощ, тепер кидаючи їх великими краплями на землю. Широке листя на довгих вигнутих гілках, що торкалися землі, листя лози, що обвивалася навколо стовбурів дерев, гнулися під вагою цих крапель, від чого навколишній ліс безперервно плавно коливався в тихому, мовчазному повітрі.

Криві дерева на болоті горбилися під вантажем лоз і лишайника, які хаотично і важко звисали з гілок, напівприховані туманом. Жорсткий лишайник і чорна цвіль плямами покривали кору дерев. Не раз на відстані Річард помічав птахів, які спостерігали за ними з гілок.

Над темною застояною водою, що заповнювала западини, немов примари, піднімалися випари. На кордоні води і суші можна було бачити сплутане коріння дерев, що випирало з землі. Якісь істоти рухалися в темній воді, створюючи легкі хвилі і розриваючи плівку ряски. З тіней, що перетинали воду, дивилися чиїсь очі.

Вологе болотне повітря заповнювала какофонія пташиних криків; подорожнім постійно доводилося відмахуватися від комах, що хмарами кружляли навколо них. Ззаду, в тумані, були чутні крики і свисти якихось тварин. У той же час густа нерухома рослинність і гнітюче, сперте, важке повітря надавало цьому місцю особливого тривожного спокою. Річард бачив, як Кара гидливо морщить ніс, почувши запах гнилі.

Стежка крізь густу рослинність все більше ставала схожа на живий зарослий тунель. Річард був радий, що їм не довелося ризикувати, шукаючи стежку в оточуючому їх болоті. Він відмінно уявляв всі кігті і ікла, що терпляче очікували там на обід.

На краю похмурого болота Річард зачекав, не виходячи з глибокої тіні. З-під темної плутанини гілок, звисаючого моху і чіпкої зеленої рослинності, здавалося ніби дивишся з печери на чудовий сяючий день. Незважаючи на мряку та туман на болоті, вечірнє сонце пробилося через товщу хмар, кидаючи промені світла на долину. Перед ним постало казкове видовище.

Навколо вкритої зеленню долини з усіх боків височіли неприступні сірі стіни навколишніх гір. Наскільки Річард знав, єдиний шлях до житла Шоти проходив через болото. Долина розкинулася, немов хвилястий килим з трав і диких квітів. Дубові, кленові, букові гаї плямами вкривали пагорби і спускалися в низини вздовж струмків, листя поблискувало у світлі вечірнього сонця.

У темному лісі, де стояли Річард і Кара, було відчуття, ніби стоїш на кордоні дня і ночі, дивлячись з темної сторони на радісний день. Неподалік, за чагарником і заростями дикого винограду вода спадала зі стрімкого схилу на краю болота і зникала в вертикальному стовпі туману, стікаючи до чистих озер і струмків далеко внизу. Її віддалений рев звідси, з висоти, звучав не голосніше, ніж шипіння. Дрібні бризки і туман зволожили їх лиця, поки вони з межі лісу милувалися відкрилася картиною.

Річард повів Кару по стежинці, що відходила від основної, яка закінчувалася, впираючись в скелі. Вузьку стежинку було б майже неможливо знайти, якщо б з попереднього візиту він не запам'ятав, де її шукати. Вона проходила через лабіринт валунів, майже прихованих під шаром тьмяної зеленої папороті. Лози, лишайник і чагарник також допомагали приховати непомітну доріжку.

На краю скель вони нарешті почали спускатися вниз. Стежка до долини здебільшого складалася із сходинок, тисяч сходинок, вирізаних в скелі. Сходи, звиваючись, спускалася вниз, повторюючи природні вигини місцевості, іноді оббігали валуни, піднімались на природні кам'яні підвищення, тільки для того, щоб дугою спуститися з них же до ущелини між валунами, або пройти по мосту між ними.

Вид на долину зверху був вражаючим. Потічки, що мчали по гірських схилах, звивалися між пологих пагорбів; це було найкрасивішим з того, що він коли-небудь бачив. Дерева, місцями збираючись разом, місцями в гордій самоті стояли на вершинах пагорбів, спокійні, притягаючі погляд, вселяючі надію.

Вдалині, посеред долини, між величних дерев, стояв прекрасний палац, сама витонченість, грація і блиск. Вишукані шпилі тяглися в небо, легкі мости з'єднували башти, навколо башточок вилися ажурні сходи. Кольорові прапори і стрічки майоріли на вершині кожної башти. Якби про величний палац можна було сказати, що він виглядає жіночним, то до цього палацу це визначення підійшло б у точності. Це місце виглядало підходящим для жінки на зразок Шоти.

Якщо не вважати Хартленда, де він виріс, і гір на захід від нього, куди Річард відвіз Келен видужувати в те коротке чарівне літо, він ніколи не бачив місця, яке могло б зрівнятися по красі з цією долиною. Тоді саме це змінило його уявлення про Шоту, що склалося у нього до їх першої зустрічі. Проходячи через болото, він думав, що тут саме підходяще місце для житла відьми. Але коли йому сказали, що її домом, як не дивно, була вся ця долина, він вирішив, що, в того, хто міг назвати таке мирне, гарне місце домом, звичайно ж, має бути щось хороше. Пізніше, коли він побачив красу Народного палацу, будинку Дарка Рала, він перестав приймати в розрахунок таку наївну точку зору.

У нижній частині скелі біля водоспаду дорога вела до покритих травою полів, петляючи між невеликими пагорбами. Перш ніж вирушити далі, Кара запропонувала скористатися можливістю вмитися і трохи привести себе в порядок.

Річард знайшов цю ідею відмінною, зупинився і зняв з плеча мішок. Йому дуже потрібно було промити опіки і трохи підлікувати їх. Крім того, його одяг був мокрим від поту і весь в багнюці, і йому здавалося, що він виглядає як жебрак.

Одного разу Келен сказала йому, що дуже важливо справляти на людей позитивне враження. Вона хотіла, щоб він підібрав собі щось краще, ніж простий одяг лісового провідника. У той час вона намагалася переконати його, що якщо він хоче, щоб люди вірили йому і слідували за ним, раз вже він — лорд Рал і правитель Д'харіанської імперії, йому варто і виглядати відповідно.

Зовнішність, на додаток до всього, є віддзеркаленням того, що людина думає про себе і, отже, про решту. Людина, покалічена ненавистю чи невпевненістю в собі, відображає ці почуття в своїй зовнішності. Тому така зовнішність не вселяє довіри іншим, і хай не завжди достовірно, але по більшій частині вона відображає внутрішній світ людини — усвідомлює вона те чи ні.

Птах, у якого відсутня самоповага, навіть при доброму здоров'ї дозволить своєму пір'ю виглядати пошарпаними. Невпевнена пума дозволить своєму хутру довго залишатися тьмяним і брудним. Статуя, призначена показати велич людини, не зможе передати цю ідею, зображуючи її розпатланою і обшарпаною.

Річард зрозумів точку зору Келен, але, як факт, він почав це розуміти ще до тієї розмови. Він знайшов велику частину шатів стародавнього бойового чародія в Замку Чарівників. Він використав основні елементи тієї екіпіровки, але додав дещо своє. Він не знав, яке враження це справляло на інших людей, але він ясно пам'ятав, як була вражена Келен.

Річард обійшов скелю біля водоспаду в пошуку відокремленого містечка, щоб обполоснутися, поки Кара шукала інше для себе. Вона обіцяла не затримуватися довго.

Вода заспокоювала, але у Річарда часу на задоволення не було. У нього було багато куди більш важливих справ. Після того, як він змив з себе піт, бруд і промив опіки, він надів свій одяг бойового чародія, складений в мішку. Він вважав що сьогодні, або в будь-який інший день в майбутньому, потрібно з'являтися перед Шотою Правителем, який прийшов говорити з нею, а не безпорадним жебраком.

На чорні штани і сорочку без рукавів він надів чорну туніку з розрізами з боків, прикрашену вишитими золотом символами, які широкою облямівкою проходили по її краю. Туніка була перехоплена широким багатошаровим поясом з срібним зображенням Благодаті, на якому висіли два розшитих золотом мішечки з магічним піском. Пряжки на ремінцях, що стягували халяви його чобіт, були прикрашені такими ж символами. Він акуратно перекинув древню перев'язь з витисненої шкіри і вчепив Меч Істини в золотих з сріблом піхвах на лівому стегні.

У той час як для більшості людей Меч Істини був жахливою зброєю, якою власне він і був, для Річарда він означав набагато більше. Його дід, Зедд, в ролі Першого Чарівника, вручив чарівну зброю Річарду, назвавши його Шукачем. Багато в чому це довіра була схожа на довіру його батька, коли той попросив Річарда вивчити таємну книгу. Річарду знадобилося багато часу, щоб повністю усвідомити, яке це довіра і яка відповідальність — носити Меч Істини.

Як грізна зброя, меч рятував його життя незліченну кількість разів. Але не тому, що був страшною силою і не тому, що Річард був вправний у битві на мечах. Він врятував його життя тим, що допоміг багато чого довідатися не тільки про себе, але й про життя.

Меч Істини навчив його не просто боротися, танцювати зі смертю, здобувати перемогу над суперником, якого, здавалося, перемогти було неможливо. І хоча меч допомагав йому здійснювати найжахливіше діяння — вбивство, разом з тим допомагав і тоді, коли було необхідно прощення чи милосердя. Таким чином Він допомагав йому прийти до розуміння тих цінностей, які були важливі для розуміння причин або основ самого життя. Він допоміг йому зрозуміти важливість і необхідність цих цінностей, і місце кожної з них у житті.

Як колись Книга Зниклих Тіней показала йому, що він більше вже не дитина, Меч навчив його бути частиною величезного світу і показав Річарду його місце в ньому.

А ще він привів до нього Келен.

І Келен була причиною того, що йому необхідно побачити Шоту.

Річард затягнув зав'язки на своєму мішку. У ньому ще лежав Плащ, зроблений, здавалося, зі щирого золота, який він знайшов в Сховищі, але оскільки день був теплий, він залишив його в мішку. І нарешті, на обидва зап'ястя він надів по широкому браслету з посрібленої шкіри, розшиті древніми символами. Крім іншого ці древні браслети використовувалися для того, щоб пробудити від сну Сильфіду.

Коли Кара сказала, що готова, Річард закинув за спину мішок і обійшов скелю. Він побачив, чому вона хотіла зупинитися. Вона зробила більше ніж просто сполоснулася.

Вона наділа свій червоний шкіряний костюм.

Річард значуще подивився на криваво-червоний одяг Морд-Сіт.

— Шота може пошкодувати, що запросила тебе на вечірку.

Посмішка Кари говорила, що подбає про неприємності, якщо вони там будуть..

Коли вони вже йшли по дорозі, Річард сказав.

— Я не знаю точно можливостей Шоти, але думаю, тобі варто зробити сьогодні те, що ти ніколи не робила раніше.

Кара насупила брови.

— І що ж це?

— Бути обережною.

40

У пошуках небезпеки Річард озирнувся, і вони з Карою попрямували до групки чудових буків і кленів, що росли на вершині пагорба. Прямі високі стовбури з розлогими кронами здавалися Річарду колонами, що підтримують зелену склепінчасту стелю величного собору. Ніжний вітерець доносив аромат польових квітів. Крізь шелестячий навіс листя вже можна було розгледіти, як заклично виблискують на сонці спрямовані в небо шпилі палацу Шоти.

Золоті смуги сонячного світла пробивались крізь листя, на невисокій траві танцювали сонячні зайчики. З-під невеликого валуна било джерело, вода з неголосним дзюрчанням витікала через тріщину в камені і, стікаючи по гладких краях, перетворювалася в неглибокий струмок. Камені уздовж його русла покривав ніжний зелений мох.

Жінка з густими світлими волоссям, одягнена в поношене довге плаття чорного кольору, сиділа на камені в потоці сонячних променів. Вона сиділа у витонченій позі, спершися одною рукою об камінь, опустивши другу в прозору воду. Здавалося, вона світиться. Та й саме повітря навколо неї немов був наповнений світлом.

Навіть зі спини вона виглядала дуже знайоме.

Кара схилилася до Ричарда і тихо запитала. — Це — Ніккі?

— Якби то так. Але це не вона.

— Ви впевнені?

Річард кивнув. — Я бачив, як Шота проробляла таке і раніше. Коли я побачив її вперше, вона прийняла вигляд знайомої мені людини. Тоді вона з'явилася мені в образі моєї покійної матері.

Кара обвела поглядом його лице.

— Це досить жорстоко.

— Вона сказала, що це був її подарунок, що вона лише хотіла оживити мої найзаповітніші спогади.

Кара скептично хмикнула.

— Ну а навіщо б їй змушувати вас згадувати Ніккі?

Річард подивився на Кару довгим поглядом, але нічого не відповів.

Коли вони порівнялися з каменем, жінка граціозно піднялася і повернулася до них. Знайомі сині очі зустрілися з його поглядом.

— Річард, — вимовила схожа на Ніккі жінка. Її голос був таким же шовковим, як і у справжньої. Правда виріз плаття був набагато нижчим, ніж пам'ятав Річард. — Я так рада знову бачити тебе. — Вона поклала зап'ястя йому на плечі, недбало зчепивши пальці у нього на потилиці. Повітря навколо неї здавався густим, надаючи їй м'яко-розпливчастий, дещо нереальний вигляд. — Дуже рада. — Додала вона тремтячим, ніби від прихованою любові, голосом.

Вона виглядати більш схожою на Ніккі, навіть якби то сама Ніккі. Ілюзія була настільки переконлива, що Кара застигла з відвислою щелепою. Річард з полегшенням відчував реальну присутність Ніккі, наче вона стояла перед ним.

Майже.

— Шота, мені треба поговорити з тобою.

— … Про кохання, — відповіла вона, на її обличчі промайнула сором'язлива посмішка.

Вона запустила пальці в його волосся, і її соромлива посмішка стала ніжною. Ця посмішка відбилася в її очах, що захоплено дивилися на нього. В її погляді було стільки радості, умиротворення, спокійного задоволення, скільки він ніколи не бачив в очах справжньої Ніккі. Копія виглядала настільки схожою на оригінал, що Річард із занепокоєнням повинен був нагадувати собі, що перед ним Шота. Крім того, вела вона себе скоріше як Шота. Ніккі ніколи не була настільки відверта. Це повинна бути Шота.

Вона м'яко притягнула його ближче. Річард насилу намагався знайти причину, щоб не підкоритися… І не знайшов жодної. Він не міг перестати дивитися в її прекрасні очі. Він відчував, що, просто вдивляючись в чудові очі Ніккі, забув про все.

— Річард, якщо це — пропозиція, то я її приймаю.

Вона підійшла так близько, що на своєму обличчі він відчував її ніжний подих, поки вона говорила. Її очі закрилися. Його губи зустрілися з її м'якими губами в довгому, розкішному поцілунку, з якого не було вороття. І він не відсунув її.

Напруга її тіла, обійми її рук, поцілунок абсолютно змішали його думки, здавалося, він не може думати більше ні про що. Її обійми, навіть більше, ніж поцілунок, пробудили в ньому жахливу тугу за радостями життя, спокійної прихильності, безпеки і ніжності. Ця обіцянка довгоочікуваної розради обеззброювала більше, ніж що-небудь інше.

Він відчував кожен дюйм, кожен вигин, кожну опуклість і впадинку її пружного тіла, що притиснулося до нього. Він знав, що намагається думати про щось інше, але крім цього поцілунку, цих обіймів, цього тіла не існувало нічого в світі. Фактично, він насилу змушував себе думати взагалі.

У всьому був винен поцілунок. Він змушував його забути, ким він був, навіщо прийшов сюди, навіть притому, що цей поцілунок не обіцяв ні любові, ні навіть пристрасті. Він вже не був упевнений, чи обіцяв він хоч щось. Він здавався собі… несправжнім.

У чому він точно був впевнений, то це в тому, що цей поцілунок дуже відрізнявся від того, яким вони з Ніккі обмінялися в Алтура-Ранзі. У стайні, перед від'їздом. У цьому ж поцілунку була неймовірна насолода і безтурботність магії, якщо не щось ще. То був поцілунок цієї Ніккі. І зараз перед ним, незважаючи на блискучу ілюзію, була не Ніккі. Чинити опір цьому поцілунку було неможливо, як неможливо опиратися завеликому тягареві, але він не викликав бажання. Але все одно, становище загрожувало заплутати його в необережних питаннях і нездійсненних обіцянках.

— Ніккі, Шота, чи як там тебе ще, — прогарчав Кара крізь зціплені зуби, стискаючи кулаки. — Що це ти робиш?

Вона потягнулася, злегка повернула голову, притискаючись щокою до щоки Річарда, і з цікавістю глянула на Кару. Тонкі пальці зарилися в його густе волосся на потилиці. Думки Річарда крутилися вихором.

Кара відсахнулася, коли рука Шоти — або Ніккі — м'яко взяла Морд-Сіт за підборіддя.

— Саме те, чого б ти хотіла.

Кара зробила крок назад, щоб її обличчя виявилося поза досяжності руки відьми.

— Що?

— Ти ж хотіла б цього, правда? Я думала, ти будеш мені вдячна за те, що я допомагаю тобі з твоїм великим планом.

Кара вперлася кулаки в стегна.

— Поняття не маю, про що ти.

— Навіщо ж сердитися? — Посмішка відьми стала хитрою. — Не я це придумала. Ти. Це твоя мрія. Я всього лише втілила її в життя.

— З чого ти взяла… — Кара не знаходила слів.

Пильний погляд блакитних очей, так схожих на очі Ніккі, ковзнув по Річарду. Вона знову почала з посмішкою вивчати його.

— Ця жінка — твій вірний друг і відданий захисник. А твій друг і захисник повідомила, що розпланувала за тебе все, Річард? — Вона доторкнулася до його носа. — Оце так плани! Вона продумала як влаштувати всю решту твого життя. Мабуть, тобі варто поцікавитися, яку долю вона тобі приготувала.

Несподівано в очах Кари промайнуло розуміння, і вона густо почервоніла.

Річард схопив Шоту за плечі й відсторонив, звільняючись з обіймів, одночасно роблячи зусилля, щоб відновити контроль над власними думками.

— Як ти вірно сказала, Кара — мій друг. Те, що вона бажає для мене, зовсім не може налякати. Але, бач, чого б не бажали для мене мої друзі і рідні, я сам вирішую, чого хотіти від життя, бо вона належить тільки мені. Оточуючі можуть пропонувати своїм друзям те, що, на їхню думку, принесе їм благо; вони мають право сподіватися, що близька людина послідує їх пораді. Однак, в кінцевому рахунку, кожен сам відповідає за своє життя, сам робить вибір і сам приймає відповідальність за результати цього вибору.

Її зуби блиснули в широкій посмішці.

— Чарівно наївне міркування. — Вона запустила пальці в його волосся, відкидаючи їх назад. — Я настійно раджу тобі розпитати її про те, що вона планує зробити з твоїм серцем.

Річард подивився на Кару. Вона виглядала вкрай розгніваною і одночасно готовою в паніці втекти геть, але стояла твердо, щосили намагаючись зберігати спокій. Річард не зрозумів, що хотіла сказати Шота, але визнав, що зараз не час і не місце з'ясовувати це. Він не бажав дозволяти Шоті відвести його в бік від наміченої мети.

Він також бачив, що Кара стискає ейдж з такою силою, що кісточки стиснутих пальців побіліли.

— Шота, з мене досить загадок. Бажання і наміри Кари — це моя турбота. Тебе вони не стосуються.

Образ Ніккі сумно посміхнувся. — Це ти так вважаєш, Річард. Тільки ти.

Туманна імла навколо відьми замерехтіла, і Ніккі зникла. Замість неї перед ними була Шота. Вона більше не була чужою копією, вона стала сама собою. Її густе хвилясте волосся перестало бути світлим і прийняли темно-рудий відтінок. Чорне плаття перетворилося у щось тонке і переливчасто-сіре. Виріз ліфа залишився таким же глибоким, легка тканина оборок розвівалася на вітрі. Господиня була настільки ж прекрасна, як її володіння.

Коли Шота обернулася до Кари, вигляд у неї був загрозливий. — Ти поранила Самуеля.

— Дуже шкода, — знизала плечима Кара. — Я не хотіла ранити його. Шота вигнула брову, її очі блищали, показуючи, що вона не вірить жодному слову.

— Я збиралася його вбити. — Додала Кара.

Гнів Шоти розтанув. Вона широко посміхнулася, потім весело розсміялася. Все ще посміхаючись, вона зиркнула на Річарда.

— Вона мені подобається. Ти можеш залишити її собі.

Річард згадав, як колись Кара сказала йому те ж саме про Келен.

— Шота, як я вже сказав, нам потрібно поговорити.

— Значить, ти прийшов, щоб запропонувати мені стати моїм коханим?

Неподалік за деревами Річард відмітив Самуеля. Його жовті очі палали ненавистю.

— Ти чудово знаєш, що не за цим.

— Ах. — На її обличчя повернулася посмішка. — Ти хочеш сказати, що прийшов тому, що тобі від мене щось потрібно. Вона поправила завернутий вітром поділ сукні. — Ти не правий, Річард.

Річард нагадав собі, що пора перестати невідривно дивитися в її нестаріючі очі. Однак, виявилося, дуже важко змусити себе дивитися в бік, немов Шота контролювала напрямок його погляду. Виникало відчуття, що він перебуває тут для того, щоб дивитися лише на неї.

Одного разу Келен сказала, що Шота зачаровує його. Келен говорила, що Шота не може інакше, що так чинять усі відьми, тому що це у них в крові і по-іншому вони не можуть.

Келен.

Спогад про неї сколихнув розслаблені думки.

— Келен пропала.

Брова Шоти злегка здригнулася.

— Хто?

Річард зітхнув. — Відбувається щось дивне. Келен, моя дружина…

— Жінка? Коли це ти встиг одружитися?

Її очі яскраво блиснули. Від гніву груди здіймалися над низьким вирізом сукні. Річард зрозумів, що її здивування не було награним. Вона справді не пам'ятала Келен.

Річард пальцями пригладив волосся, відкинувши його назад, зібрався з думками і заговорив знову.

— Шота, ви з Келен зустрічалися не раз. Ти добре її знаєш. Щось сталося, і це щось стерло у всіх згадку про Келен. Ніхто її не пам'ятає, схоже, і ти теж…

— Крім тебе? — Скептично запитала вона. — Її пам'ятаєш тільки ти?

— Це довга історія.

— Навіть довга історія може не бути правдою.

— Це правда. — Наполягав Річард. — Ти ж була на нашому весіллі.

Вона склала руки. — Я так не думаю.

— Коли я вперше прийшов сюди, ти захопила Келен і обвила її зміями…

— Зміями. — Шота посміхнулася. — Ти ж сказав, що ця жінка подобалася мені, значить, я була поблажлива до неї?

— Ні. Ти хотіла, щоб вона померла.

Посмішка стала ширше. Вона знову поклала руки йому на плечі. — Тобі не здається, Річард, що це дуже грубо.

Річард схопив її за талію і м'яко відсторонив від себе, усвідомлюючи, що якщо він цього не зробить, скоро вона позбавить його здатності думати.

— Саме так я і думаю, — відповів він. — До речі, ти не хотіла, щоб ми одружилися.

Шота провела лакованими нігтями по його грудях, пильно дивлячись з-під насуплених брів.

— Гаразд, можливо в мене були на те свої причини.

— Так. Ти не хотіла, щоб у нас народилася дитина. Ти сказала, що ми можемо дати життя чудовиську, тому що він успадкував би мій дар і дар Келен. Вона — сповідниця.

— Сповідниця! — Шота відступила назад, немов він раптово став отруйним. — Сповідниця? Ти в своєму розумі?

— Шота…

— Сповідниць більше немає. Вони всі мертві.

— Не зовсім так. Мертві всі, крім Келен.

Відьма повернулась до Кари. — У нього гарячка, або щось інше?

— Ну…. він був поранений стрілою від арбалета і ледь не помер. Ніккі вилікувала його, але він кілька днів був без свідомості.

Шота з підозрою вказала пальцем, немов розкриваючи змову. — Тільки не кажи мені, що вона скористалася Магією Збитку.

— Так, скористалася, — відповів Річард замість Кари. — І зробила це щоб врятувати мені життя.

Шота підійшла ближче.

— Магія Збитку… — пробурмотіла вона про себе. Вона знову втупилася в Річарда. — Що вона зробила? І для чого?

— З її допомогою вона знищила стрілу, яка застрягла в моєму тілі.

Шота змахнула рукою, бажаючи, щоб він продовжував. — Вона зробила щось ще.

— Ще вона за допомогою магії Збитку видалила з легенів кров, яка скупчилася там. Вона сказала, що іншого способу видалити стрілу і очистити легені від крові не було. І те й інше вбило б мене.

Шота повернулася до них, вперлася однією рукою в стегно і зробила кілька кроків, обдумуючи почуте.

— Це пояснює дуже багато чого, — зітхнувши, нарешті вимовила вона.

— Ти подарувала Келен камінь.

Шота хмуро озирнулася. — Прикрасу? Який ще камінь? І навіщо, мій дорогий хлопчику? Ти думаєш, я коли-небудь стала б робити щось подібне для твоєї… коханки?

— Дружини, — поправив Річард. — Одного разу ви з Келен поговорили і досягли взаєморозуміння. Це намисто було подарунком Келен, щоб вона і я… щоб ми могли бути разом. Камінь в намисті був зачарований, щоб ми не зачали дитину. Хоча я не був згоден з твоїм поглядом на майбутні події, але поки йде війна, ми вирішили взяти твій подарунок і разом з ним запропоноване перемир'я.

— Не можу уявити, що я могла вчинити так, як ти розповідаєш. Може це плід твоєї уяви? — Шота знову повернулася до Кари. — Після поранення у нього не було лихоманки?

Спочатку Річард вирішив, що вона знущається, але, глянувши на її лице, зрозумів, що питання задане серйозно.

— Була, — нерішуче відповіла Кара. — Невелика. Ніккі говорила, що лихоманка частково була викликана пораненням, але головним чином тим, що він довго пробув без свідомості. — Кара неохоче говорила з тією, в якій бачила потенційну загрозу, але закінчила відповідь. — Ніккі сказала, що все це може бути результатом марення.

Шота склала руки і зітхнула, не спускаючи з нього мигдалеподібних очей.

— Що мені з тобою робити, — пробурмотіла вона наполовину про себе.

— Коли я був тут востаннє, — вимовив Річард, ти сказала, що вб'єш мене, якщо я коли-небудь повернуся в Землю Агад.

Вона ніяк не відреагувала на це.

— Значить, зараз. І чому мені потрібно було говорити таке?

— Гадаю, тому, що ти сердилася на мене за те, що я відмовився убити Келен і не дозволив тобі зробити це. — Він вказав підборіддям на гірський перевал. — Я, було, подумав, що ти зібралася стримати слово і послала Самуеля, щоб він виконав твою погрозу.

Шота пошукала очима між дерев свого компаньйона, який раптом зник.

— Про що ти говориш? — Вона похмуро глянула на Річарда.

— Ти будеш стверджувати, що нічого не знала?

— Не знала що?

Річард коротко глянув у витріщені на нього сердиті жовті очі.

— Самуель ховався на перевалі і напав на мене, коли почалася заметіль. Він зіштовхнув мене зі скелі і намагався відібрати меч. Я дивом встиг зачепитися за камінь. Якби там не було Кари, Самуель скористався б цим мечем, щоб змусити мене впасти вниз. Йому майже вдалося вбити мене. Те, що він не досяг успіху, зовсім не означає, що він не старався.

Палаючий погляд Шоти ковзнув до темної постаті, напівприхованої деревами.

— Це вірно?

Цього Самуель винести не міг. Пхикаючи від жалю до себе, він опустив очі в землю. Це була досить красномовна відповідь.

— Ми обговоримо все пізніше, — недвозначно вимовила вона низьким голосом, який рознісся між деревами і змусив Річарда покритися гусячою шкірою.

— У мене не було такого наміру, Річард. Запевняю тебе, я не віддавала подібного наказу. Я тільки послала Самуеля запросити сюди твого заблудлого чарівного охоронця.

— Знаєш що, Шота? Я вже неабияк втомився від твого Самуеля, який намагається вбити мене; та й від тебе, коли ти запевняєш, що не давала йому подібних наказів. Можливо, одного разу так і було, але це вже стає звичайною справою. Твоє невинне здивування — в який уже раз — починає мені здаватися дуже промовистим. Така позиція один раз виявилася корисною для тебе, і ти вирішила дотримуватися її.

— Річард, це не так, — розважливим тоном відповіла Шота. Не піднімаючи очей від землі, вона почала стискати і розтискати руки. — Ти носиш його меч; Самуеля це дратує. Оскільки він не повернув меч добровільно — його забрали силою — це означає, що зброя все ще належить йому.

Річард мало не почав заперечувати, але нагадав собі, що не збирався обговорювати цю тему.

Шота підняла очі і пильно глянула йому в обличчя. В її очах був гнів.

— Як смієш ти скаржитися, що Самуель діє без мого дозволу, коли ти сам свідомо несеш в мій мирний будинок смертельну загрозу?

Річард був спантеличений.

— Про що ти?

— Не зображуй дурня, Річард, тобі це не йде. Над тобою нависла страшна загроза. Скільки людей вже загинуло тому, що мали нещастя опинитися поруч з тобою, коли звір прийшов за тобою. Що, якщо він прийде і сюди, щоб убити тебе і заодно уб'є мене?. Ти прийшов сюди без запрошення, зарозуміло ризикуючи і моїм життям, просто тому, що тобі щось потрібно? І ти вважаєш правильним, що через твоє бажання я піддаюся смертельному ризику? Отже, ти вважаєш можливим розпоряджатися моїм життям тому, що у мене є щось, що потрібно тобі?

— Звичайно, ні. — Річард сковтнув. — Я ніколи не думав про це таким чином.

Шота підняла руки. — Ах, значить твоє виправдання в тому, що я повинна піддатися небезпеці просто тому, що ти не подумав.

— Мені потрібна твоя допомога.

— Ти хочеш сказати, що прийшов сюди як безпомічний жебрак прохач, не думаючи про небезпеку, що загрожує мені, бо тобі щось потрібно.

Річард провів пальцями по лобі.

— Послухай, я не знаю відповідей на всі питання. Але можу точно сказати, що маю серйозні підстави вважати, що я правий. Келен дійсно існує, і вона зникла.

— Як я вже сказала, ти чогось хочеш, але при цьому навіть не думаєш, що хтось ще піддається ризику.

Річард ступив ближче до неї.

— Це неправда. Хіба ти не бачиш? Ти не пам'ятаєш Келен. Ніхто не пам'ятає Келен. Крім мене. Думай, Шота, думай про те, що це може означати. Можливо правий я?

Її брови спантеличено стрепенулися.

— Про що ти говориш?

— Якщо я правий, значить в світі щось неправильно. Відбувається щось серйозне, і це стосується всіх, хто живе зараз. Всі забули її. Вона стерта з пам'яті кожного. Але є щось більш серйозне. Не просто Келен, пам'ять про яку зникла зі свідомості кожного. Спогади про все, що відбувалося з кожним, хто хоч раз з нею зіткнувся, теж зникли. Частина цих спогадів може бути звичайною буденністю, але щось може бути життєво важливо. Наприклад ти не пам'ятаєш, що обіцяла вбити мене при наступній зустрічі, якщо я коли-небудь повернуся сюди. Це означає, що на твою думку, загроза так чи інакше була пов'язана з Келен. Вона змусила тебе вимовити ту загрозу. Але тепер, коли ти про Келен забула, ти також не можеш згадати своєї обіцянки.

Що, якщо точно так само ти забула щось дуже важливе для тебе? Забувши Келен, ти втратила частину свого власного життя, частину своїх дій, своїх рішень. Ти ж не можеш повністю усвідомити, що саме стерто, скільки важливих моментів пропущено. Скільки в твоєму житті було змінено через те, що твої дії були продиктовані думками про неї?

Шота, хіба ти не бачиш масштаб цієї проблеми? Хіба ти не розумієш, що це може змінити долю світу? Якщо кожен забув, як Келен своєю присутністю змінила їх життя, то які зміни відбудуться в долях тих, хто не зустрічався з нею, але діяв під впливом її існування.

Річард крокував, тримаючи руку на поясі і жестикулюючи іншою.

— Подумай про те, кого ти знаєш. — Він обернувся і зустрів її пильний погляд. — Подумай про свою матір. Спробуй уявити, що б ти втратила, якби зникла вся пам'ять про неї, про все, чого вона тебе навчила, якби пропало кожне з твоїх рішень, на які вона прямо або побічно вплинула.

А тепер постарайся уявити когось настільки ж важливого для багатьох людей, — настільки ж, наскільки твоя мати була важлива для тебе. Уяви людину, яка знаходиться в центрі багатьох подій, важливих для кожної людини. Спробуй уявити, як змінилася б твоє життя, якби ти забула мене. Якби ти не могла б пригадати нічого з того, що пов'язано зі мною. Не могла згадати нічого, зробленого для мене або через мене. Ти все ще не бачиш проблеми?

Те намисто ти подарувала Келен в якості весільного подарунка нам обом, щоб перешкодити їй завагітніти, принаймні, поки що. Це було більше ніж просто подарунок. Це було перемир'я. Мир між тобою і мною, між тобою і Келен. Що ж станеться з іншими мирними договорами, спілками, принесеними клятвами, які були принесені за участю Келен. Про них тепер забудуть точно так само, як про це намисто. Скільки важливих місій буде тепер відкинуто?

Хіба ти не розумієш, що тепер світ буде вкинутий в хаос. Я й уявити не можу всіх можливих наслідків цього. Але одне я знаю точно — це зникнення може змінити розстановку сил у світі. А ще може привести Імперський Орден до перемоги. Хто знає, може через це настане кінець всього живого.

Шота виглядала враженою.

— Всього живого?

— Ніщо настільки важливе не трапляється просто так. Це не просто нещасний випадок або випадкова помилка. Цьому повинна бути причина, і причина ця, що викликала настільки жахливі наслідки, не може не бути зловісною.

Якийсь час Шота оцінююче дивилася на нього з дивним виразом лиця. Вона спіймала оборку сукні, що роздувалася вітром і відвернулася, обдумуючи його слова. Нарешті вона підняла голову.

— А що, якщо ти помиляєшся? Це найпростіше пояснення; а часто просте пояснення і є вірним.

— Але ж не завжди буває саме так.

— Все не так просто, як ти уявляєш, Річард. Твоє припущення неймовірно складне. Мені важко навіть припустити всі наслідки від зміни подій через подібний випадок. Так багато знищених подій повинні були привести до величезного безладу, це повинно було вже зробитися очевидним кожному. Будь-хто повинен був вже зрозуміти, що в світі щось неправильно, навіть якщо б вони не могли зрозуміти, що саме. Але ж цього не сталося.

Шота різко змахнула рукою.

— І ти, усвідомлюючи, яку шкоду можеш нанести світу своїми божевільними пошуками, все ж маєш намір продовжувати шукати жінку, якої не існує? Колись ти прийшов до мене за допомогою, щоб зупинити Даркена Рала. Я допомогла тобі і тим самим зробила тебе Магістром Ралом.

Йде війна, д'харіанці відчайдушно б'ються, і тобі слід було б бути з ними. Місце Магістра Рала — твоє місце — саме там. Однак через свою впертість, свою мрію, свою легковажність ти зневажаєш прямими обов'язками вождя. Твої люди залишилися без вождя, і їм потрібна допомога. Вся, на яку здатен тільки ти. Але ти бездіяльний, а значить, допомагаєш їх ворогам.

— Я вважаю, що я правий. — Сказав Річард. — І якщо це так, значить, існує небезпека, про яку ніхто не знає нічого певного, навіть я. Саме тому ніхто не в змозі боротися з нею. Лише я один зберіг пам'ять і здатний протистояти невідомій, але невідворотній загрозі. Я не можу байдуже проігнорувати те, в чому впевнений. Ніхто крім мене не усвідомлює всю жахливість цієї прихованої загрози.

— Це дуже зручне виправдання, Річард.

— Це зовсім не виправдання.

Шота глузливо кивнула.

— А якщо недавно заснована вільна Д'харіанська Імперія тим часом впаде? Що, якщо мечі дикунів Імперського Ордена перетворять на трупи всіх цих сміливців, які б'ються за свободу, поки їх вождь ганяється за примарами? Хіба всі ці солдати будуть менш мертвими, через те, що ти один усвідомлюєш якусь незрозумілу небезпеку? Хіба в цьому випадку світові буде веселіше виявитися в мороці, де мільйони і мільйони нещасних будуть приречені на життя в рабстві, на голод, страждання і смерть?

Хіба вирішення цієї загадки, на твою думку, варте того, щоб оплатити його ціною життя багатьох людей? Невже ти продовжуєш вважати себе правим перед обличчям переважної кількості свідчень зворотного?

Відповідей у Річарда не було. Він, і правда, боявся навіть спробувати відповісти хоч на одне з її запитань. Після того, що вона наговорила, що б він не сказав, все буде виглядати порожнім і егоїстичним. Він був упевнений, що може повністю довіряти своїм судженням, але також він розумів, що всім іншим будь-який його довід буде здаватися неспроможним. Тому, вирішив він, краще всього зберігати спокій.

Більш того, десь у глибині свідомості уже ховалася тінь жахливого побоювання, що вона може виявитися права, що все, що відбувається лише страшна омана, помилка, гра його власної уяви.

Чи можливо, що всі неправі, а правий тільки він один? Як таке можливо? Звідки він знає, що правий? Які у нього є докази, крім його спогадів? Не було жодного свідоцтва, щоб підтвердити його слова.

Тріщина в його впевненості жахала. Якщо ця тріщина збільшиться, його світ завалиться і розчавить під своїми уламками його самого. Він не зможе винести того тягаря, що Келен не існувало.

Одне його слово стояло між Келен і забуттям.

Він не міг більше жити без неї. Він не хотів продовжувати жити в світі, де не було її. Вона була для нього всім. До цього моменту він заховав пам'ять про свою любов в далекий куточок свідомості. Замість цього він зосередився на деталях її зникнення, намагаючись розшукати її, заглушаючи цим біль від її відсутності. Але тепер ця біль затопила його серце, погрожуючи поставити його на коліна.

Разом з болем втрати його затопило почуття провини. Адже він був єдиною надією Келен на порятунок. Тільки він утримував її над потоком забуття, який прагнув знищити всі сліди її існування. Тільки він один робив хоч щось, щоб знайти і повернути її. От тільки він нічого поки не добився. Дні проходили за днями, немов в урочистому марші, а в нього не було нічого, що допомогло б йому хоч трохи наблизитися до вирішення завдання. Наблизитися до неї.

Але найгірше було те (і він це знав), що в одному Шота була права. Займаючись пошуками Келен, він підводив всіх інших. Він, і ніхто інший, переконав людей у можливості свободи. Переконав у тому, що вільна Д'хара — те місце, де люди можуть жити і працювати в інтересах їх власних життів, заради їхніх власних цілей.

Він занадто добре усвідомлював, що в значній мірі несе відповідальність за руйнацію бар'єрів, а значить і за можливість, надану Імператору Джегану, привести в Новий світ орди завойовників. За можливість загрожувати новознайденій свободі Нового Світу.

Скільки людей опинилося в небезпеці, а то й втратило свої життя, поки він шукав кохану жінку? Хотіла б Келен, щоб він вчинив так? Він знав, як вона турбувалася за жителів Серединних Земель, якими колись управляла. Без сумніву, вона хотіла б, щоб він спробував врятувати їх, навіть ціною її забуття. Так, вона, зрозуміло, сказала б, що, рятуючи її, він занадто багато людей ставить під загрозу.

Якби на її місці опинився він, вона вчинила б саме так.

Але що б не говорила Келен, її життя було важливе для нього. Її життя, яке складало весь його світ.

Його мучило питання чи була права Шота, коли сказала, що він використовує зникнення Келен в якості виправданя перед цими людьми.

Отже, поки у нього не буде можливості отримати допомогу в іншому місці, він повинен виграти час, зібратися з силами і зміцнити свою рішучість. Він вирішив змінити тему розмови.

— А як щодо, — запитав Річард, невизначено змахнувши рукою, — цього звіра, що переслідує мене. Гарячність пішла з його голосу. Він раптом зрозумів, наскільки втомився від довгого переходу через перевал, не кажучи вже про довгу подорож із Старого Світу. — Про нього ти можеш мені щось розповісти?

Він відчував, що ця тема більш безпечна. Звір міг втрутитися не тільки в його пошуки Келен, але і в бажання Шоти переконати його повернутися до армії.

Вона мить дивилася на нього і, нарешті, заговорила. Її голос зазвучав м'якше, немов самі того не розуміючи, вони оголосили перемир'я, досягли угоди, щоб трохи послабити протистояння.

— Звір, який полює на тебе, більше не той звір, яким він був, не те, чим він був створений. Події, які відбулися, змусили його змінитися.

— Змінитися? — Перепитала Кара з тривожним видом. — Що ти хочеш сказати? Ким він став?

Шота оцінююче оглянула їх обох, щоб упевнитися, що її уважно слухають.

— Він перетворився на гончу Крові.

41

— Гончу Крові? — Перепитав Річард.

Кара присунулася до нього ближче. — Що таке гонча Крові?

Перед тим як заговорити, Шота зітхнула.

— Тепер це не просто Звір, пов'язаний з Підземним світом. Так було, коли його створили. Але йому необережно дали спробувати смак твоєї крові, Річард, і що ще гірше, цей смак він спробував за допомогою магії Збитку, магії, пов'язаної з підземним світом. І це його змінило, перетворило в гончу Крові.

— І… що це значить? — Запитала Кара.

Шота нахилилася ближче, її голос впав до шепоту.

— Це означає, що тепер він набагато більш небезпечний. — Вона випросталася лише після того, як переконалася, що її слова справили належне враження. — Я не дуже розбираюся в магічній зброї часів Великої Війни, але вважаю, що як тільки така гонча спробує кров певної людини, та ще за допомогою магії Збитку, збити її зі сліду буде неможливо. Ніколи.

— Ну, добре. Збити зі сліду її неможливо. — Річард поклав руку на руків'я меча. — Тоді, може, ти знаєш що-небудь, що допоможе мені знищити її? Або, принаймні, зупинити і відправити назад в Підземний світ. Що потрібно зробити, вже зрозуміло. Залишилося дізнатися — як…

— Ні, ні. — Шота махнула рукою. — Ти міркуєш про неї, як про звичайну загрозу, просто про небезпеку, що загрожує тобі. Ти пробуєш уявити це явище у вигляді якоїсь знайомої тобі тварини, хочеш дати цьому зрозуміле визначення. Але це неможливо. Особливість гончих Крові в тому й полягає, що її неможливо описати, вона не має зовнішнього вигляду. Принаймні, ця не має. І тому неможливо її виявити або передбачити її дії.

— Нісенітниця якась, — Річард склавши руки, задавав собі питання, чи дійсно Шота стільки знає про Звіра, як говорить. — Цей Звір повинен підкорятися магічним законам, повинен вести себе певним чином. А зрозумівши це, ми зможемо передбачити його дії. Нам тільки потрібно розібратися у всьому. Він не може не мати фізичного вигляду.

— Хіба незрозуміло, Річард? Ти ж відразу став намагатися зрозуміти його природу. А якщо припустити, що Джеган знав, як саме ти вчиниш? Знав, що будеш намагатися зрозуміти його, щоб знищити? Хіба в минулому ти не поступав таким самим чином? Він розібрався в твоєму характері, і тому створив зброю, яка не має єства. З цієї самої причини.

Ти — Шукач. Ти шукаєш відповіді на питання про природу людей, про природу речей, про суть ситуацій. У більшій чи меншій мірі це робить кожен. Будь у гончих Крові певна сутність, її можна було б вивчити і зрозуміти. Якщо когось можна зрозуміти до такої міри, щоб передбачити його подальшу поведінку, значить можна йому протистояти. Вивчення характеру ворога важливо для ефективної протидії. Саме тому Звір не має ні характеру, ні фізичного вигляду — щоб ти не зміг зупинити його.

Річард скуйовдив волосся. — Значить, у нього немає розуму…

— І не повинно бути. Це теж його особливість — не мати ніяких особливостей. Він не має розуму, значить у нього немає усвідомленого бажання зашкодити тобі.

— Я згодна з лордом Ралом. — Заговорила Кара. — У цього… явища повинен бути якийсь вигляд, щоб воно могло діяти і реагувати. Навіть люди, які вважають себе дуже розумними, намагаючись бути непередбачуваними, з часом починають повторюватися. Хай і несвідомо. Не може ж цей Звір просто бігати колами в надії коли-небудь наткнутися на лорда Рала.

— Щоб не дати нікому можливості зрозуміти і зупинити його, Звір спочатку був задуманий як створіння хаосу. Він створений магією, створений для того, щоб нападати і вбивати. Але він повинен виконати свою місію, використовуючи непередбачувані рішення. Сьогодні він нападає, використовуючи кігті, завтра — плюється отрутою. Потім він спалює все навколо, або розтрощує всіх ударом неймовірної сили, або використовує ікла. Але він завжди нападає випадковим способом. Він не вдосконалює свої дії, грунтуючись на попередньому досвіді. Він користується тим, що виявляється під рукою.

Річард задумливо стискав перенісся, обдумуючи її слова. Схоже, поки що Шота була права — в нападах не було ніякої системи. Між ними не було нічого спільного. Вони навіть обговорювали можливість того, що за всіма нападами стоїть не один ворог. Не тільки цей Звір, який полює за ним, як попереджала Ніккі.

— Але лорд Рал вже кілька разів вислизнув від Звіра. Він довів, що це можливо.

Шота посміхнулася так, ніби почула дитячий лепет. Вона встала і в роздумі пройшлася туди-сюди. Її брови сіпалися, очевидно, вона шукала спосіб пояснити Річарду те, що вона хоче сказати.

— Думай про гончих Крові, як про дощ, — сказала вона. — Уяви собі, що ти хочеш уберегтися від дощу, як хотів би врятуватися від Звіра. Уяви, що твоя мета в тому, щоб не намокнути. Сьогодні ти можеш опинитися в приміщенні і залишитися сухим. В інший день дощ може піти в протилежному кінці долини, і ти знову залишишся сухим. Наступного разу ти встигнеш втекти якраз перед початком дощу, або вирішиш зовсім не пускатися в шлях. Потім, коли ти будеш іти по дорозі, дощ може пройти праворуч від тебе, але на тебе не потрапить ні краплі. Один раз ти уникнув дощу тому, що прийняв заходи — залишився вдома, але в інших випадках тебе рятує тільки випадковість.

Але дощ іде часто, і ти розумієш, — продовжувала Шота, поправляючи складку сукні, — що рано чи пізно він тебе намочить.

Ти можеш вирішити, що кращий спосіб уникнути неприємностей — це точно зрозуміти, з чим доводиться стикатися. Зрозуміти свого супротивника. Ти починаєш спостерігати за погодою, за небом, за хмарами і вчишся пророкувати дощ. Деяким вдається робити це з достатньою точністю. Твій досвід дає тобі можливість залишитися вдома під час початку дощу, щоб не намокнути. У тебе навіть є можливість процвітати, у своєму прагненні уникнути дощу.

Уважні, що не мали віку, очі Шоти повернулися до Кари і знову спрямували на Річарда погляд такої сили, що у нього перехопило подих.

— Але рано чи пізно, — вимовила вона таким голосом, що по його хребту пробігла дрож, — дощ застане тебе. Ти можеш бути дуже здивований, вважаючи, що в тебе є достатньо часу для захисту від нього, але він наступить швидше, ніж ти вважав це можливим. Або ти можеш опинитися далеко від укриття, тому що в той день вважав малоймовірним потрапити під дощ взагалі. Тим не менше, ти ризикуєш, і він застає тебе зненацька. Результат цього один. Але це не дощ, це — Звір. Ти будеш не мокрим. Ти будеш мертвим.

Впевненість у своїй здатності передбачати дощ приведе тебе до поразки, тому що будь-яке пророкування засноване на деякій кількості знання, доступного для тебе, на твоїй здатності розуміти отриману інформацію. Чим довше тобі вдається уникнути небезпеки, тим сильнішою стає твоя впевненість у собі, роблячи тебе все більш уразливим. Всі твої зусилля дізнатися природу дощу, в кінцевому рахунку, підведуть, тому що безліч успішних прогнозів ніколи не можуть замінити точного знання. В результаті небезпека підстереже тебе в той самий момент, коли ти ніяк цього не очікуєш.

Річард глянув на схвильоване обличчя Кари, але нічого не сказав.

— Гончу Крові можна порівняти з дощем. — Вимовила Шота з лякаючою безнадійністю. — У неї немає фізичного вигляду і характеру, тому неможливо було передбачити її поведінку і подальші дії.

Річард зітхнув, намагаючись віднайти спокій. Він насилу стримувався.

— Але ж все суще повинно мати вигляд і характер, його існування має підкорятися певним законам, навіть якщо ми їх не розуміємо. Інакше, за вашим припущенням, таке створіння буде суперечити самому факту власного існування. Цього не може бути.

— Нестача розуміння зовсім не означає, що цьому явищу не існує ніякого пояснення. Його немає у тих, хто не знає всього. Не можна стверджувати, що якогось явища не існує, лише на тій підставі, що поки що ніхто не зміг пояснити його.

З легкою усмішкою Шота підняла руки до неба.

— Так само як про дощ ти можеш міркувати правильно з теоретичної точки зору, Річард, є речі, які все ще знаходяться поза нашим розумінням, і які у великій мірі підкоряються випадковостям, подібно дощу. Не буду сперечатися, погода може підкорятися певним законам. От тільки вони настільки складні і всеосяжні, що ми не можемо сподіватися вивчити їх, або навіть просто отримати уявлення про них. Можливо, дощ, у кінцевому рахунку, можна передбачити, але пророкування — це все ж не точне знання. У ньому завжди є місце випадковості.

Гонча Крові вельми схожа з явищами природи. Якщо і існують закони, яким підпорядковується її існування, для тебе це не має ніякого значення. Я знаю про неї лише те, що вона створена діяти, не підкоряючись ніяким законам. І це створіння в достатній мірі задовольняє очікування творця — в його діях неможливо виявити ніякої системи.

Я припускаю, що ти можеш опинитися правий. Вважаю, що за уявною непередбачуваністю дій Звіра можуть стояти якісь складні закони, яким він підкоряється. Але якщо навіть це так, вважаю, вони знаходяться далеко поза нашим розумінням. Поки що ми можемо сприймати дії Звіра тільки як абсолютно безладні і випадкові.

— Не впевнений, що розумію тебе, — вимовив Річард. — Можеш навести приклади?

— Наприклад, звір не вчиться на своїх помилках. Він може намагатися кілька разів застосовувати одну й ту ж невдалу тактику, а потім застосувати щось більш слабке, нехай навіть не маючи жодного шансу на успіх. Його дії здаються випадковими. Але якщо в цьому і є якась послідовність, по діях Звіра цього зрозуміти неможливо. Ми бачимо в них лише хаотичність.

До того ж Звір не обдарований інтелектом, що б ми про це не думали. У нього немає душі. Маючи мету, він не дбає про успіх будь-якою ціною. Невдачі не можуть розсердити його. Він позбавлений милосердя, співчуття, цікавості, азарту чи занепокоєння. У нього є завдання знищити Річарда Рала, і він виконує свою місію, використовуючи свої незліченні здатності для досягнення мети. Але в діях його немає ніякої інтелектуальної або емоційної зацікавленості.

Будь-яка жива істота завжди діє в особистих інтересах, в бажанні досягти мети — будь то птах, що летить до чагарника за ягодами, чи змія, яка переслідує мишу в її нірці. Їх дії покликані підтримувати їх життя. Але тільки не Гонча Крові.

Вона — лише безглузда сила, яка вперто просувається до досягнення мети, для якої була створена. Якщо продовжити наше порівняння, вона — це дощ, мета якого «отримати мокрого Річарда». Дощ теж може потерпіти невдачу, він може стати слабким, якщо наступить засуха. Від цього він не стане сердитим або засмученим, це не змусить його подвоїти зусилля. Він діятиме, як і завжди, поки, в кінцевому рахунку, не досягне мети. Але й домігшись її Звір не відчує ніякої радості.

Ірраціональність Звіра лише в одному — він не вчиться на своїх помилках і безглуздою жорстокий у своїх діях.

Річард втомлено провів рукою по обличчю.

— Шота, я все ще не можу зрозуміти. На що воно схоже? Якщо це Звір, значить, він повинен якось виглядати, повинен являти собою щось. Значить, ним можна якось управляти.

— О, так! Є те, що ним керує: це — потреба вбити тебе. Вона створіння хаосу, істота, яка діє так, що ніхто не може протистояти їй. У певному сенсі ти такий же. Ти довів, що є непередбачуваним противником, якого важко вбити. Ось тому Джеган повинен був придумати щось, здатне обійти твої вражаючі здібності, замість того, щоб протистояти їм.

— Але якщо Звір був створений, щоб убити мене, значить, щось визначене у нього є — це мета знищити мене.

Шота знизала плечима.

— Досить вірно. Але що може дати ця крихта інформації, якщо неможливо передбачити, коли і як Звір знову спробує напасти. Ти вже знаєш, що його дії цілком непередбачувані, і повинен бачити в такій тактиці величезну небезпеку. Якщо ти знаєш, що ворог озброєний списом, то обов'язково візьмеш у руки щит. Якщо тебе вистежує вбивця, озброєний луком, ти будеш остерігатися людини з луком. Якщо ти знаєш, що на тебе полює вовк, ти поставиш капкан, або залишишся вдома.

Гонча Крові не має постійного способу вбивства або нападу, тому від неї важко захиститися. Вона може легко розправитися з тисячею солдатів, які охороняють тебе. Наступного разу її може злякати одна єдина дитина, що йде поруч. З її дій не можна припустити, як вона поступить наступного разу. Це частина її тактики — вселяти жах, викликаний невідомістю, щохвилинним очікуванням нового нападу. Її якості, такі як сила або смертоносність, ніщо, узяті окремо. Вона не є постійно сильною або слабкою, швидкою чи повільною. Вона весь час змінюється, іноді довго залишаючись незмінною; часом повертається до колишнього стану, нехай навіть невдалого. Єдине, що мало значення після її створення, це перший раз, коли ти використав свій дар. У той момент вона з'єдналася з тобою. Тепер ти не дізнаєшся, коли вона з'явиться і що зробить. Ти можеш бути впевнений, що вона стежить за тобою, неважливо, як довго ти зможеш уникати її нападу. Це може статися кілька разів за день або не відбуватися протягом місяця чи навіть року. Але врешті-решт, вона прийде знову. Це ніколи не скінчиться.

Річард задавався питанням, що зі сказаного Шотою засноване на фактах, а що є результатом її роздумів чи, можливо, уяви.

— Але ж ти — відьма, — сказала Кара. — Отже, можеш розповісти йому що-небудь, що допоможе протистояти звірові.

— Мій дар дає можливість бачити лише рух подій в річці часу. Я можу бачити, що і як відбувається. Але оскільки гончих Крові у видіннях побачити неможливо, я можу бачити лише наслідки. Вона існує поза моїми можливостями, поза моєю здатністю до передбачення. Це не те ж саме, що пророцтво.

Річард з тих людей, які існують поза пророцтвами. Таких людей вважають непередбачуваними, як ти, Морд-Сіт, напевно вже змогла переконатися. У випадку з гончими Крові я не можу порадити нічого, я не бачу ні того, що може статися, ні того, чого він повинен уникати.

— Значить, у цьому випадку марні і книги пророцтв? — Запитав Річард.

— Також як і я, пророцтва в цьому випадку сліпі. Вони не можуть передбачити випадковостей, адже Звір по суті своїй є випадковістю. Пророцтво може передбачити, що людина буде застрелена арбалетною стрілою в дощовий ранок, але не здатне перелічити всі дні, коли по ранках буде йти дощ, і в який з дощових днів стріла знайде свою ціль. Більшість з них лише здатне повідомити, що рано чи пізно настане дощовий день, і ви вимокнете.

Спершись лівою рукою на меч, Річард неохоче кивнув.

— Згоден. Це відповідає моїм власним уявленням про пророцтва. Вони в змозі сказати, що вранці зійде сонце, але з них неможливо зрозуміти, що відбудеться в цей день.

Він хмурячись дивився на відьму.

— Значить, ти не можеш бачити нічого про те, що зробить Гонча Крові, тому що вона знаходиться поза потоком часу? — Коли вона кивнула у відповідь, він запитав, — Тоді звідки тобі відомо про неї так багато?

— Бачити потік подій в річці часу — не єдина моя здатність, — відповіла вона загадково.

Річард зітхнув, сперечатися йому не хотілося. — Виходить, це все, що ти можеш розповісти.

Шота кивнула.

— Все, що я можу сказати про гончих Крові і про те, чим вона небезпечна для тебе. Поки вона існує, рано чи пізно вона добереться до тебе. Але навіть результат цього передбачити неможливо. Ніхто не знає, коли, де і як це станеться. Це може трапитися сьогодні, а може, поки вона наздожене тебе, ти встигнеш померти від старості.

— Вже веселіше, — пробурмотів Річард.

— Я б не стала покладати на це великі надії, — сказала відьма співчутливо. — Поки ти живий, Річард, поки кров біжить по твоїх жилах, Гонча Крові буде переслідувати тебе.

— Ти гадаєш, вона знаходить мене по сліду крові? Точно так, як Гончі Серця знаходять свої жертви по звуках биття їх сердець?

Шота попереджуюче підняла руку.

— Тільки приблизно. У певному сенсі вона спробувала смак твоєї крові. Але смак, у загальноприйнятому розумінні, нічого не значить для цього створіння. Це не матеріальний смак крові, кров в цьому випадку означає твоє походження.

Вона знає, що ти існуєш. Вона вже полює на тебе. Використання тобою свого дару навічно зв'язало вас узами. Вона відчуває в твоїй крові цей дар, і це змусило її змінитися.

У Річарда виникло стільки запитань, що він не знав, з якого починати. Тому поставив те, що простіше. — А чому вона пов'язана з Підземним Світом? З якої причини?

— Мені відомо лише кілька. Підземний Світ вічний. Для вічності час не має ніякого значення, і для Звіра він теж не значить нічого. Він не відчуває ніякої необхідності знищити тебе невідкладно. В іншому випадку це стало б свідомим наміром, який додав би йому деяку фізичну сутність. Він не відчуває необхідності закінчити роботу до певного терміну. Кожен новий день нічим не відрізняється від будь-якого іншого. Всі дні нескінченні.

— Не маючи почуття часу, він не спішить. Час впливає лише на живих, що дозволяє їм планувати своє життя. Змушує відкладати роботу, щоб виконати її пізніше. Рухатися швидше, щоб облаштувати табір до того, як стемніє. Будувати фортецю до того, як прийде ворог. Це ж змушує жінку бажати дитини, поки у неї є час. Саме час — той самий елемент, який допомагає формувати природу всього. Навіть моль, з'являючись з кокона всього на один день, змушена встигнути обзавестися потомством, щоб її вид не зник.

Звір не підпадає під вплив часу. Основна його складова — вічність Підземного Світу, який є протилежністю самого поняття Життя, бо він — є кінець будь-якого Творіння. Внутрішній конфлікт в основі сутності Звіра є тим, що змушує її діяти, він же надає його діям хаотичність. Коли Ніккі використовувала Магію Збитку, щоб очистити твої легені від крові, Звір, через ту свою частину, що належить підземному світу, впізнав її смак, або точніше, ступінь твого дару.

У твоїй крові міститься і Магія Приросту, і Магія Збитку. Звір був створений, щоб відчути тебе, відчути твою суть, твою магію, щоб вийти за свої звичайні межі. Йому потрібно було тільки, щоб ти скористався своїм даром, щоб зв'язати себе з тобою узами. За допомогою цього зв'язку він здатний вистежити тебе. А коли він дізнався смак твоєї крові, він одержав можливість довідатися про тебе багатьма доступними йому способами.

Унікальні елементи магії, які містяться в твоїй крові, успадковані частиною від Зедда, частиною від Даркена Рала, є визначальними ознаками, за якими Звір впізнає тебе. І саме це змінило Звіра, створеного рабами Джегана.

Цьому сприяла не твоя кров, швидше цьому сприяла магія твоєї крові, твій вроджений дар. Тому будь-яке використання тобою магії привертає Звіра, і він стає все більш небезпечним. Тепер він здатний виділити твою магію серед чарівництва всього світу, адже магія кожного чарівника унікальна. Звір тепер безпомилково впізнає тебе серед інших. І ось тому ти не повинен користуватися своїм даром.

З цієї причини Сестри, які створили Звіра, не могли використовувати твою кров з самого початку — у них просто не було можливості отримати її. Вони зв'язали Звіра з твоїм даром, але зв'язок цей був дуже слабким, Звір не знав повної міри твоєї магії.

Ніккі ж дала Звіру те, чого він потребував, відразу після того, як ти вперше використав свій дар. Нехай вона зробила це, не маючи вибору, намагаючись врятувати твоє життя; але вона це зробила. І тепер будь-яке використання магії легко приведе Звіра прямо до тебе. У певному сенсі, Ніккі виконала своє завдання в якості Сестри Тьми.

Волосся на голові Річарда стало дибки. Він дуже хотів би довести Шоті, що вона помиляється, знайти пролом у броні цього монстра, про який вони говорили.

— Але Звір напав, коли я зовсім не користувався магією. Він атакував сьогодні вранці, коли ми відпочивали. І я магією не користувався.

Шота глянула на нього одним з тих поглядів, які змушували його відчувати себе безнадійним дурнем.

— Цим ранком ти користувався даром.

— Ні, — наполягав він. — У цей час я спав. Як я міг…

Річард замовк. Його пильний погляд блукав по віддалених вершин пагорбів. Він не забув своє пробудження і жахливе спогад про ранок, коли зникла Келен. Потім він згадав, що меч був наполовину витягнутий з піхов. Він не забув, як його заповнювала магія меча.

— Але ж це була магія меча, — видавив він. — Я тримав меч. Це була не моя магія.

— Твоя, — наполягала Шота. — Ти користуєшся магією Меча Істини, його силою, яка з'єднується з твоїм власним даром, магією, з якою Звір тепер пов'язаний. Магія меча тепер частина тебе. І Звір про це знає.

Річард відчув себе зв'язаним по руках і ногах, позбавленим будь-якого вибору, будь-якої можливості зробити хоч щось, щоб зупинити це переслідування. Він знову відчув себе так, ніби прокинувся прямо посеред вже замкнутої пастки.

— Але зброя допоможе мені. Я не вмію користуватися своїм даром. Єдине, на що я можу розраховувати, це — Меч Істини.

— Можливо, в деяких випадках і допоможе. Але Гонча Крові не має тіла, вона — частина Підземного світу. Може статися так, що ти будеш марно розраховувати на свій меч, він не захистить тебе. Можливо, ця помилкова впевненість прийде до тебе в самий відповідальний момент. Як я вже говорила, Звір непередбачуваний; може настати момент, коли меч тобі не допоможе. Ти повинен остерігатися не лише повної впевненості в силі меча, але і того, що його використання теж мимоволі може призвести до тебе Звіра.

— Він завжди на полюванні, він може напасти в будь-який час. Але якщо ти використовуєш дар, це значно збільшує шанси Звіра знайти тебе, а значить і ймовірність нападу. Магія тільки сприяє цьому.

Річард усвідомив, що стискає руків'я меча з такою силою, що відчуває долонею слово «Істина». А ще він відчував гнів магічної зброї, який прагнув вирватися на волю і захистити його від загрози. Він відсмикнув руку, немов меч був гарячим. Він подумав, а чи не викликала магія меча його власну. Можливо, він уже закликав Звіра, сам того не усвідомлюючи.

Шота стиснула руки.

— Але є дещо ще…

Увага Річарда повернулося до відьми.

— В ім'я духів, що ще?

— Річард, не я створила цього Звіра, не мені й відповідати за його дії. — Вона відвела очі. — Якщо хочеш ненавидіти мене за те, що говорю тобі правду, я буду мовчати, — тобі варто тільки сказати.

Річард махнув рукою.

— Ні, вибач. Я знаю, що це не твоя вина. Просто я сильно ошелешений. Продовжуй. Що ще ти знаєш?

— Якщо ти скористаєшся магією — будь-якою — Гонча Крові дізнається про це. Добре, що вона випадково вибирає способи нападу, це може дати тобі можливість вислизнути, і атака не спрацює. Але вона може і домогтися успіху. Тому ти не можеш дозволити собі розслаблятися ні на мить.

— Ти це вже казала.

— Казала. Але мені здається, ти не до кінця зрозумів все значення моїх слів. Тобі необхідно усвідомити, що будь-яке використання магії відкриває Звіру твоє місцезнаходження.

— Як я сказав, ти вже попереджала мене про це.

— Це означає будь-яке використання дару. — Коли він подивився на неї з нерозуміючим видом, вона нетерпляче постукала його пальцем по лобі. — Думай.

Він все ще не розумів, і вона сказала.

— Це включає і дар пророцтва.

— Пророцтва? Що ти маєш на увазі?

— Пророцтва створюють чарівники, які мають особливий дар. Звичайна людина, читаючи пророцтво, бачить тільки слова. Навіть Сестри Світла, хранительки пророцтв, ніколи не бачили пророцтво в його справжньому вигляді. Ти — бойовий чародій, цей дар означає наявність різних прихованих здібностей. І частиною цього дару є те, що ти можеш мимоволі висловити пророцтво, щоб самому окреслити своє призначення. Розумієш — ти легко можеш випадково використати дар.

А для звіра неважливо, як ти ним скористаєшся: призвеш магію меча, зцілиш когось або удариш блискавкою — це не важливо; в будь-якому випадку ти відкриєш себе звірові. Всі твої дії для гончої Крові означають одне і те ж — точну вказівку на місце, де ти знаходишся. Неважливо, який обсяг застосування магії, для Звіра важливий сам факт застосування дару.

Річард глянув недовірливо.

— Ти хочеш сказати, що якщо я оздоровлю когось або просто витягну меча з піхов, це тут же призведе до мене Звіра?

— Так. І при цьому, ти точно вкажеш йому, де знаходишся. Звір — істота, що об'єднує в собі обидві сторони магії, тільки частково належить цьому світу. Для нього не існує перешкод, так само, як не існує відстаней або часу. Однак він не втомлюється, не лінується, не злиться, не буває нетерплячим.

Я зовсім не хочу сказати, що Звір негайно почне діяти, тільки-но ти використовуєш дар. Як я вже говорила, його дії неможливо передбачити, тому не обов'язково використання магії викличе негайні наслідки у вигляді нападу. Це всього лише збільшить вірогідність його приходу. Але ніхто не може точно сказати, коли і в яому вигляді він нападе в дійсності.

— Чудово, — бурмотів Річард, крокуючи туди-сюди.

— А як можна вбити цього Звіра? — Запитала Кара.

— Звір — не жива істота. — Пояснила Шота. — Вбивати гончих Крові, — це все одно, що намагатися вбити валун, що летить на тебе, або битися з дощем, щоб перешкодити йому намочити тебе.

Судячи з вигляду, Кара була засмучена так само, як і Річард.

— Але повинно ж бути щось, чого вона боїться.

— Страх — почуття, притаманне тільки живим істотам.

— Але може бути щось, чого вона не любить.

Шота насупилася.

— Не любить?

— Ну, вогонь, вода, світло… Щось, чого вона буде уникати.

— Сьогодні вона може уникати води, а завтра може спробувати стягнути його в болото, щоб втопити. Вона легко переміщається крізь наш світ, і ніщо не може надати на неї великого впливу.

— А хто міг придумати таке створіння? — Запитав Річард.

— Думаю, Джеган знайшов цю ідею в стародавніх книгах, що описують зброю часів Великої війни. Він багато років збирає і вивчає стародавні книги. Але, підозрюю, до древньої ідеї він додав свої власні. Він мріє перемогти тебе. Я знаю, що він використовував самих сильних серед Сестер, щоб створити Звіра.

— Судячи з того, що вони використовували Магію Збитку разом з магією, відібраною у чарівників, вони цілком могли використовувати людей з даром в якості складових частин Звіра, відбираючи в них душі, розриваючи їх на складові частини, щоб потім об'єднати в це неймовірне створіння. Це — зброя, що перевершує все, з чим ми стикалися досі, і Джеган — той, хто наказав її створити. Його необхідно зупинити, поки він не придумав що-небудь ще більш жахливе.

— Не можу не погодитися, — пробурмотів Річард.

— Але ти не зможеш зупинити його, якщо не припиниш ганятися за примарами, — сказала Шота.

Річард завмер на місці і дивився на неї.

— Шота, ти не могла наговорити мені всього цього, не пояснивши, як можеш мені допомогти.

— Ти прийшов до мене і почав задавати питання. Я не шукала і не кликала тебе. І потім, я вже допомогла тобі. Я розповіла все, що знаю. Можливо, ця інформація допоможе тобі прожити на кілька днів більше.

Річард почув достатньо. Гонча Крові не мала єства, але в певному сенсі це і було її єством. Значить, дещо з того, що його цікавило, він усе ж дізнався. Це могло виявитися правдою, оскільки Шота попереджала, що немає ніякої можливості передбачити її дії. Але брак розуміння або знання ще не означав перевагу єства. Однак по цьому пункту сперечатися не варто. Він розумів, що рано чи пізно це може стати важливим, але не прямо зараз. Слова Шоти в достатній мірі підтверджували те, що вже повідомляла Ніккі. Однак вона додала деталі, про які Ніккі не знала. Правда, Шота не підказала жодного рішення.

Фактично, здавалося йому, вона зробила все, щоб намалювати картину, як можна більш безнадійну.

Річард майже поклав руку на руків'я меча. Але замість цього зупинився і скуйовдив пальцями волосся. Його розум відмовлявся сприймати інформацію. Він відвернувся і спрямував погляд на дерева в долині, дивлячись, як їх листя мерехтять в останніх сонячних променях.

— Значить, я нічого не можу зробити, щоб захиститися від гончої Крові.

— Я цього не говорила.

Річард різко обернувся.

— Що? Ти хочеш сказати, що спосіб є?

Шота незворушно дивилася йому в очі.

— Вважаю, один спосіб у тебе є… захиститися.

— Який?

Вона переплела пальці, з хвилину розглядала щось на землі, і потім рішуче зустріла його пильний погляд.

— Ти можеш залишитися тут.

Він зауважив біля своїх ніг Самуеля. Річард знову обернувся до Шоти, що стояла в очікуванні.

— Що значить залишитися тут?

Вона знизала плечима, немов у її словах не було нічого особливого.

— Залишайся тут і я зможу захистити тебе.

Кара випросталась і розвела руками. — Ти можеш це зробити?

— Думаю, зможу.

— Тоді підемо з нами, — запропонувала Кара. — Це вирішило б проблему.

Річарду ідея Кари не сподобалася.

— Ні, — відповіла Шота. — Я можу захистити його тільки тут, у цій долині. У себе вдома.

— Я не можу залишитися, — вимовив Річард, намагаючись, щоб його слова прозвучали не надто театрально.

Шота потягнулася і м'яко взяла його за руку, не даючи йому можливості легковажно відмахнутися від цієї проблеми.

— Можеш, Річард. Хіба тут настільки погано?

— Про такий спосіб я не подумав…

— Тоді залишайся зі мною.

— Надовго?

Її пальці трохи напружилися, наче вона боялася вимовити такі слова, боялася його реакції на них, але в той же час продовжувала наполягати.

— Назавжди.

Річард сковтнув. Він відчував, що з розгону вискочив на тонкий лід, не зрозумівши цього, і тепер виявив, що шлях до безпеки дуже-дуже довгий. Він не знав, що сказати, боявся сказати щось не те, боявся зробити помилку. Все його тіло поколювало, коли він почав розуміти, яким небезпечним раптово став вечір.

У цей момент він зовсім не був упевнений, волів би він опинитися віч-на-віч зі Звіром або перед очікуючим поглядом Шоти.

Річард розвів руками, немов просячи розуміння. — Шота, як можу я залишитися тут? Ти ж знаєш, що є люди, які на мене розраховують, яким я потрібен. Ти ж сама це казала.

— Ти не раб цим людям, прикутий до їх потреб. Це — твоє життя, Річард. Залишайся, і будеш жити.

Кара з підозрілим виглядом тицьнула пальцем себе в груди.

— А як же я?

Не дивлячись на Кару, не відводячи від Річарда пильного погляду, Шота відповіла.

— У цьому місці достатньо однієї жінки.

Кара переводила погляд з Річарда на Шоту, які витріщились одне на одного. І вона зробила те, що нещодавно їй радив Річард — обережно відвернулася, не сказавши ні слова.

— Залишайся, — пошепки повторила Шота.

В її очах Річарду відкрилася така жахлива уразливість, така відкритість, такий голод, якого він ніколи не бачив у неї раніше. Краєм ока він помітив Самуеля, який теж не зводив з нього очей.

Річард повернув голову, вказавши пальцем на її компаньйона. — А що щодо нього?

Це питання її не збентежило. Схоже, вона його чекала.

— Одного Шукача в цьому місці досить.

— Шота…

— Залишаєшся, Річард? — Вона опустила очі, не чекаючи, поки це зробить він, перш ніж він перетнув межу, на якій знаходився.

Це було одночасно і пропозицію і ультиматум.

— А як же Гонча Крові? Ти сказала, що не знаєш її природи. Як ти можеш стверджувати, що я буду тут у безпеці, якщо залишуся? Коли Звір напав в перший раз, він убив безліч людей.

Шота задерла підборіддя.

— Я знаю себе, знаю свої здібності, межу своїх можливостей. Я вважаю, що можу повністю забезпечити твою безпеку тут, у долині.

Не можу бути в цьому повністю впевнена, але щиро вважаю, що це так. Я, справді, знаю, що якщо ти покинеш це місце, ти будеш беззахисний. Це — твій єдиний шанс.

Він знав, що останні слова мають більше, ніж одне значення.

— Залишайся, Річард… Прошу тебе, залишся зі мною.

— Назавжди…

Її очі наповнилися сльозами.

— Так, назавжди. Будь ласка. Залишишся? Я завжди буду піклуватися про тебе. Я впевнена, ти ніколи не пошкодуєш про це, ніколи не будеш нудьгувати про решту світу. Прошу тебе.

Це була не відьма Шота. Це була просто жінка по імені Шота, яка відчайдушно пропонувала йому себе, своє беззахисне серце, готова ризикнути всім. Нескінченна самотність, яку він бачив в її очах, жахала. Він знав цю муку тому, що сам відчував те ж. Така самотність здатна заподіяти майже фізичний біль.

Річард сковтнув і ступив на тонкий лід.

— Шота, можливо, це самі добрі слова, які ти коли-небудь говорила мені. Знати, що ти досить цінуєш мене, щоб запропонувати таке, значить для мене більше, ніж я коли-небудь зможу уявити. Саме тому, що я теж глибоко шаную тебе, я згадав про тебе першою, коли мені знадобилася допомога. Я подумав про тебе перш за всіх інших, ні про кого більше. Я високо ціную твою пропозицію… але боюсь, що не можу прийняти її. Я повинен йти.

При погляді на її обличчя Річарду здалося, що його облили крижаною водою.

Не кажучи ні слова, Шота повернулася й пішла геть.

42

Річард спіймав Шоту за руку і зупинив, перш ніж вона встигла піти. Він не міг дозволити їй піти таким чином. І тому була не одна причина.

— Шота, мені дуже шкода… Але ти сама сказала, що це моє життя, я повинен прожити його сам. Якщо ти вважаєш, хоч трохи… Якщо ти дійсно думаєш про мене, ти напевно хотіла б, щоб я жив своїм життям. Таким, яким хочу я, а не таким, коли за мене вирішують інші.

Її груди важко піднімалася.

— Чудово. Ти зробив свій вибір, Річард. Йди. Іди і проживи те, що залишилося від твого життя.

— Я прийшов тому, що мені потрібна твоя допомога.

Вона повністю повернулася до нього і кинула такий грізний погляд, якого він, мабуть, не бачив за все своє життя. Це був погляд відьми. Йому здалося, що навіть повітря навколо неї зашипів.

— Я вже допомогла тобі. Я зробила все, що було в моїх силах, хоча і сумніваюся, що ти це зрозумів. Використовуй ці знання, як порахуєш потрібним. А тепер покинь мій будинок.

Не так багато, як він хотів. Він намагався не тиснути на неї, але він ще не отримав того, за чим прийшов. Про це вона ще не сказала нічого. І він не піде, поки вона не скаже.

— Мені потрібна твоя допомога, щоб знайти Келен.

Її погляд став ще холодніше.

— Якщо у тебе вистачить розуму, ти зможеш використовувати знання, яке я дала тобі, щоб залишитися в живих. Ти можеш покінчити з Джеганем, можеш ганятися за примарами, можеш… мене це вже не цікавить. А тепер іди, поки не дізнався, чому чарівники бояться приходити в мої володіння.

— Ти казала, що здатна бачити події в потоці часу. Що ти бачиш про моє майбутнє?

Шота на момент завмерла але, нарешті, відвела від нього твердий пильний погляд.

— З якоїсь причини річка часу потемніла. Так буває інколи. — Її пильний погляд повернувся до Річарда, і в ньому стало більше рішучості, ніж раніше. — Це все. Я більше нічим не можу допомогти. Йди.

Він твердо вирішив не дозволяти їй уникнути його питань.

— Ти ж знаєш, що я прийшов сюди за інформацією. Мені потрібно що-небудь, що допоможе дізнатися правду про події. Це вкрай важливо. Важливо не тільки для нас з тобою, але і для багатьох людей. Не відпихай мене, Шота, прошу тебе. Твоя допомога дуже потрібна мені.

Вона вигнула брову.

— Хіба ти коли-небудь слідував моїм порадам?

— Послухай, я визнаю, що в минулому не завжди погоджувався з тим, що ти говорила. Але якби я не вважав тебе мудрою жінкою, мене б тут не було. Якби в минулому я точно слідував твоїми словами, не враховуючи власної думки, я зазнав би невдачі. Ми опинилися б в рабстві у Даркена Рала або в нещадних обіймах Володаря Підземного світу.

— Це ти так говориш.

Річард схилився до неї; його тон перестав бути терплячим.

— Ти ж пам'ятаєш той день, коли прийшла до мене в село Племені Тіни, чи не так? Пам'ятаєш, як ти благала мене замкнути завісу, щоб Володар не забрав нас усіх? Ти напевно пам'ятаєш, як казала мені, що Володареві потрібні ті, хто володіє даром? Казала, що такі відьми, як ти приречені на вічні неймовірні страждання, якщо опиняться в його владі?

Рухом пальця Річард підкреслював кожне своє слово.

— Не ти винесла все, що тоді сталося. Це зробив я. Не ти боролася з поплічниками Володаря і закрила завісу. Це зробив я. Не ти врятувала від Володаря свій будинок. Це зробив я.

Вона уважно дивилася на нього з-під насуплених брів.

— Я пам'ятаю.

— Мені це вдалося. Я врятував тебе від такої долі.

— Ти врятував від такої долі і себе. Мій порятунок не був твоєю метою. Це був просто наслідок твоєї удачі.

Він поволі видихнув, намагаючись зберегти холоднокровність.

— Шота я впевнений, ти повинна щось знати про те, що трапилося з Келен.

— Повторюю, я не пам'ятаю нікого по імені Келен.

— Тому що щось відбулося. І це неправильно. Я розумію, що через це ти і не можеш її згадати. Але ти повинна знати щось, хоч найменшу дещицю інформації, яка допоможе дізнатися правду. Зрозуміти, що ж відбувається насправді.

— І ти очікував, що, прийшовши незваним в мій будинок, піддавши мене небезпеці, зможеш змусити мене танцювати під твою дудку? Очікував, що можеш отримати в своє розпорядження якусь частину мого життя, будь-яку мою здатність для того, щоб отримати те, що хочеш?

Річард витріщився на неї. Вона не заперечувала своєї поінформованості про те, що вона може допомогти йому. Він зрозумів, що й справді був правий щодо неї.

— Шота, припини вдавати з себе жертву моїх незаконних вимог. Я ніколи тобі не брехав і ти це чудово знаєш. Я стверджую, що це важливо точно так само для тебе, як і для мене. Упевнений, що ти це розумієш. Хто знає, можливо, Володар затіває щось, щоб захопити Світ живих, захопити всіх нас. Щоб запобігти цьому, мені потрібна будь-яка інформація, яку ти можеш дати. Якщо щось іде не так, я повинен запобігти загрозі. Це не гра. Я повинен знати те, що знаєш ти.

— І ти вважаєш, що у тебе є право вимагати від мене відповіді? — Її очі звузилися. — Ти впевнений, що раз у мене є дещо, я повинна віддати тобі все це, лише на тій підставі, що це тобі потрібно? Ти думаєш, що маєш право на частину мого життя тому, що воно знадобилася тобі? Ти вважаєш, що я не вправі розпоряджатися своїм життям, що воно призначено тільки для служіння тобі? Ти вважаєш, що всі мої здібності будуть у твоєму розпорядженні, як тільки ти зволиш використати мене? Ти вважаєш, що можеш приходити сюди і вимагати чогось? Так чому ж коли я смію просити про що-небудь, ти починаєш обурюватися?

— Я не обурений, — сказав він, намагаючись стриматися. — Я оцінив щирість твоєї пропозиції. Я дуже добре розумію, що значить відчувати самотність. Але ти ж жінка. Думаю, ти не захотіла б бачити мене поруч всупереч бажанню мого серця. Ти маєш право бути поруч із тим, хто полюбить тебе. Мені дуже шкода, Шота, але я не хочу брехати. Не стану говорити, що це міг би бути я, адже брехня може принести тобі тільки зайвий біль. Я не можу обманювати тебе — я люблю іншу.

Ти ж розумієш, що насправді не хотіла б бути з тим, хто здатний відразу прийняти таку пропозицію. Мені здається, в дійсності кожному потрібен партнер рівний собі, здатний розділити з тобою диво твого життя. Не думаю, що тебе влаштувала би людина, що грає при тобі роль кімнатної собачки. Здається мені, ти вже давно зрозуміла, що декоративна собачка не здатна доставити істинної радості.

Якщо твоя прихильність до мене настільки велика, щоб зробити подібну пропозицію, якщо ти щиро дбаєш про мене, тоді допоможи.

По її вигляду було не схоже, що вона збирається відповісти, тому він продовжував наполягати.

— Шота, мені знадобиться будь-яка інформація, яку ти можеш дати. Це надзвичайно важливо. Настільки ж, наскільки було важливим твоє прохання закрити завісу, з яким ти прийшла до мене в село Племені Тіни. Я знаю дуже мало, щоб вирішити свою проблему. Якщо я програю, боюся, можемо програти всі ми. У мене немає часу для ігор. Мені потрібна вся інформація, яка є в тебе.

— Як ти смієш вимагати від мене цього. Я вже сказала, що дала всі відповіді, які у мене були. Це моє життя, мої здібності. Ти не маєш ніякого права зазіхати на них.

Річард притиснув пальці до скронь і постарався заспокоїти дихання. Він неохоче визнав, що вона досить таки права.

Він повернувся до неї спиною і відійшов на кілька кроків, обдумуючи, що ще він міг би зробити. Навіть одна річ, відома точно, могла б допомогти відкрити всю правду.

— То кажеш, що знаєш щось, здатне допомогти мені у пошуках Істини.

— Я багато чого знаю, і це відноситься до різних областей Істини.

— Але ти знаєш те, що потрібно мені, щоб відшукати Істину. Те, що привело мене сюди, до тебе.

— Так, знаю.

Все було так, як він і підозрював. Все ще стоячи спиною до неї, він вимовив.

— Назви свою ціну.

— Цю ціну ти платити не захочеш.

Він спробував уявити ціну, яку не захотів би платити.

Річард обернувся. Вона дивилася на нього так, наче він був прозорим. Він не піде без інформації. Зробить все, щоб не піти. Інформація — це життя Келен.

Неважливо, що від нього буде потрібно; він зробить все, щоб врятувати її життя, навіть якщо буде потрібно віддати натомість свою. Він це зробить.

— Назви свою ціну.

— Меч Істини.

Здавалося, світ завмер.

— Що?

— Ти просив назвати ціну моєї відповіді. Ціна — Меч Істини.

Річард застиг, як паралізований.

— Це не може бути серйозно.

Кути її губ злегка скривились.

— І, тим не менш, це так.

Трохи осторонь між дерев Річард бачив Самуеля, який раптово став дуже уважним.

— Що ти хочеш зробити з мечем?

— Ти просив назвати ціну, і я назвала її. Що я зроблю з платою, коли отримаю її — не твоя турбота.

Річард відчув, як по спині між лопаток стікає цівка поту.

— Шота…

Здавалося, він не міг ні поворухнутися, ні заговорити. Це було зовсім не те, чого він очікував.

Шота повернулася, щоб піти.

— Прощай, Річард, це був хороший урок для тебе. Більше не повертайся сюди.

— Постривай!

Шота призупинилася і озирнулася через плече. Хвилі темно-рудого волосся золотилися в сонячному світлі.

— Так чи ні, Річард. Я дала тобі достатньо, але нічого не отримала взамін. Більше я віддавати нічого не хочу. Якщо тобі потрібно щось ще, зволь заплатити. Я не буду повторювати мою пропозицію.

Мить вона пильно дивилася на нього, потім знову зібралася відвернутися. Річард зціпив зуби.

— Гаразд.

Вона зупинилася.

— Значить, ти згоден.

— Так.

Вона повністю обернулася і встала перед ним, чекаючи.

Річард рушив до неї, стягуючи через голову перев'язь. Кара одним стрибком загородила йому дорогу і вчепилась в його зап'ястя.

— Що ж ви робите? — Прогарчала вона. Червона шкіра її костюма ніби палала в західному світі, немов у відповідь на вогонь в її очах.

— Шота щось знає про те що відбувається, — відповів він. — Я повинен дізнатися те, що відомо їй. І я не знаю, що ще можна зробити. У мене немає вибору.

Кара відпустила зап'ястя однієї руки і стиснула пальцями чоло, намагаючись зібратися з думками і заспокоїти почуття. Вона дихала часто і важко.

— Лорд Рал, вам не можна цього робити. Не можна. Ви не здатні ясно мислити. Ви поглинені миттєвим пристрасним бажанням отримати те, що, на вашу думку, є у неї. Чомусь ви вирішили, що повинні отримати це будь-якою ціною. Ви навіть не знаєте, що вона може запропонувати. Адже вона може бути просто сердита за ваш відмову. Можливо, у неї немає нічого, що могло б являти цінність для вас.

— Я повинен дізнатися те, що допоможе мені знайти істину.

— Але немає ніякої гарантії, що ви дізнаєтеся те, що вам потрібно. Лорд Рал, слухайтеся мене. Будьте ж мудрі. Кажу вам — ціна занадто висока.

— Немає занадто високої ціни за життя, особливо за життя Келен. Тим більше якщо цінність — всього лише річ.

— Це не життя Келен ви купуєте. А тільки слово відьми, яка стверджує, що знає щось корисне; відьми, яка хоче помститися вам за те, що ви відкинули її. Ви самі казали, що ніколи не слідували її порадам раніше. Значить і зараз це буде не правильно. Ви втратите свій меч і не отримаєте нічого взамін.

— Кара, я повинен зробити це.

— Лорд Рал, це безумство.

— Ну а що, якщо я і справді божевільний?

— Про що ви?

— Що, якщо ви все рацію, і немає ніякої Келен? Що якщо я збожеволів? Навіть ти вважаєш, що це так. Я повинен дізнатися, що може повідомити Шота. Якщо я помиляюся у всьому, у що вірю, хіба можна дозволити безумцю володіти таким мечем? Якщо ви праві, і я перебуваю у владі марення, що хорошого можу я принести іншим? Що хорошого може принести іншим божевільний? Та й взагалі…

Її очі зволожилися. — Ви не божевільні.

— Ні? Значить ти й справді віриш, що існує жінка по імені Келен, і що я одружений на ній? — Коли вона не відповіла, він вивільнив з її хватки другу руку. — Я так не думаю.

Кара люто обернулася до Шоти, направивши на неї ейдж. — Ти не можеш забрати його меч! Це несправедливо, і ти це розумієш! Ти користуєшся його станом. Ти не маєш права забирати меч!

— Ціна, яку я призначила — всього лише дрібниця… Меч навіть не належить йому, і ніколи не належав.

Шота поманила пальцем Самуеля, який спостерігав за ними з тіні дерев. Він понісся до них зі свого укриття.

Кара встала між Шотою і Річардом. — Меч Істини вручений лорду Ралу Першим Чарівником. У день, коли він був названий Шукачем Істини. Меч належить йому.

— А де, по-твоєму, перший чарівник взяв меч? — Довгим пальцем з яскраво нафарбованими нігтями Шота вказала кудись вниз. — Він узяв його тут. Він прийшов до мене додому і вкрав його. Ось де Зедд отримав меч.

— Річард не несе відповідальності за це, але злодійство — є злодійство. Повернути власність законному власникові — невелика плата за те, що він хоче знати.

З небезпечним блиском в очах Кара підняла ейдж. Річард м'яко перехопив її руку і змусив опустити перш, ніж вона зробила щось жахливе. Він не був упевнений в результаті бою, і не зважився на ризик втратити шанс дізнатися те, що збиралася розповісти йому Шота… або втратити Кару.

— Я роблю те, що повинен, — спокійним голосом сказав він Карі. — Не роби моє завдання більш важким, ніж воно є.

Річард бачив Кару в різних настроях. Він знав її щасливою, сумною, похмурою, рішучої і розгніваної. Але до цього моменту він жодного разу не був об'єктом її гніву.

А потім, немов навіяне її гнівом, виникло бачення з минулого. Це було давним-давно…

Не дозволяючи собі просто зараз відволікатися, він засунув спогад в далекий куточок свідомості. Зараз мова йшла про Келен і про майбутнє — не про минуле.

Річард стягнув через голову перев'язь і обмотав нею піхви. Самуель нерухомо стояв, ховаючись за спідницями своєї господарки, його жадібні очі були прикуті до напису на руків'ї меча.

Тримаючи золоті з сріблом піхви обома руками, Річард простягнув зброю Шоті.

Вона жестом відкинула його.

— Меч належить Самуелю, моєму вірному компаньйонові. — У її посмішці було торжество. — Віддай його йому.

Річард остовпів. Він не міг передати Меч Істини Самуелю. Просто не міг.

Він намагався уявити собі, що зробить з мечем Шота, якщо не віддасть його Самуелю. Він намагався не думати, що насправді може означати його передача меча Шоті.

— Але ж це меч зробив його таким. Зедд говорив, що саме магія меча перетворила його в цю істоту.

— І якщо він отримає назад те, що належить йому, він стане тим, ким був колись, перш ніж твій дід вкрав у нього меч.

Річард відмінно уявляв характер Самуеля. Його лише цікавило, наскільки Самуель здатний до чого-небудь, включаючи вбивство. Річард насилу представляв, як можна віддати настільки небезпечний предмет, як Меч Істини, такій недалекій істоті.

Занадто багато людей, подібних Самуелю, носили цей меч, билися за нього, крали його один в одного, купували і продавали його. Звання Шукача отримували люди, послуги яких продавалися тому, хто міг заплатити більше, сила його використовувалася в брудних цілях, які не мали жодного відношення до пошуку істини. До того часу, коли Зедд повернув Меч Істини і вручив його Річарду, Шукачі стали об'єктом презирства і ненависті. До них навіть ставилися, як до небезпечних злочинців.

Якщо він віддасть меч Самуелю, все почнеться знову. Все стане як раніше.

Але якщо не зробити цього, у Річарда не буде ні найменшого шансу зупинити загрозу набагато більшу. Загрозу всьому вільному світові. Не буде жодного шансу знову побачити Келен. Хоча її спасіння було для нього важливіше за все, він був переконаний, що її зникнення означало небезпеку настільки величезну, що страшно було навіть уявити її наслідки.

Обов'язок Шукача була в пошуку істини, а не у носінні Меча Істини.

Самуель тихенько присувався все ближче, не відводячи очей від зброї, нетерпляче простягаючи руки.

— Моє, дай мені, — нетерпляче гарчав він, його очі були повні явної ненависті.

Річард підняв голову, дивлячись на Шоту. Вона склала руки, показуючи, що це і справді його останній шанс. Останній шанс коли-небудь дістатися до правди.

Якби була інша можливість знайти рішення, він міг би ризикнути і зберегти меч. Але виходу не було. Він не міг дозволити собі втратити можливість дізнатися те, що відомо Шоті. Він не міг нічого вдіяти.

Тремтячими руками Річард простягнув меч.

Самуель нетерпляче схопив його і втік геть, притискаючи до грудей бажаний приз.

На його обличчі з'явився дивний вираз. Його широко розплющені очі дивилися в очі Річарда, рот був розкритий від подиву. Річард не міг уявити, що відчуває Самуель, коли його руки, нарешті, торкнулися Меча Істини. Можливо, припустив Річард, він просто був сповнений благоговіння, лякаючись повірити, що меч знову належить йому.

Він стрімко втік геть, петляючи серед дерев. Меч Істини в останній раз майнув серед тіней.

Річард відчув себе голим і приголомшеним. Він дивився туди, де сховався Самуель. Він шкодував, що не вбив компаньйона Шоти ще тоді, коли той вперше напав на нього. Самуель не раз нападав на Річарда, який надав йому стільки можливостей уникнути смерті.

Він звернув палаючий погляд на Шоту. — Якщо він принесе шкоду, це буде на твоїй совісті.

— А хіба я дала йому меч? Це зробив ти, з доброї волі. Я не викручувала тобі рук, не користувалася силою, щоб змусити зробити це. Не намагайся скласти з себе відповідальність за власні дії та власний вибір.

— Не я відповідаю за його дії. Якщо він заподіє шкоду, я простежу, щоб на цей раз він заплатив за свої злочини.

Шота оглянула долину. — Тут немає нікого, кому б він міг нашкодити. У нього є його меч. Тепер він щасливий.

Річард серйозно сумнівався в цьому.

У тихій люті він повернувся до свого запитання. Він не хотів чути її виправдань, тому відразу перейшов до справи.

— Ти отримала свою плату.

Вона довго дивилася на нього з непроникним виразом на обличчі. Нарешті тихо промовила єдине слово.

— Вогняний Ланцюг.

Вона повернулася й пішла геть.

Річард схопив її за руку і розвернув до себе. — Що?

— Ти хотів дізнатися те, що допоможе відшукати істину. Я дала тобі це. Вогняний Ланцюг.

Річард не вірив сам собі.

— Вогняний Ланцюг? Що це значить?

Шота знизала плечима.

— Поняття не маю. Я знаю лише, що ти повинен дізнатися про нього, щоб зрозуміти, що відбувається.

— Що значить, поняття не маєш? Ти не можеш сказати одне слово, якого ніхто не розуміє і просто піти. Це несправедливо, після того, що я віддав тобі.

— Тим не менш, це — те, заради чого ми уклали угоду. Угода укладена і виконана.

— Ти повинна пояснити, що це означає.

— Я не знаю. Єдине, в чому я впевнена, це варто тієї ціни, яку ти заплатив.

Річард не міг повірити, що погодився на всі умови і не отримав нічого натомість. Він ні на крок не просунувся в пошуках Келен, залишився там же, де був до приходу в Межа Агада. Він був готовий сісти за землю прямо тут і заридати.

— Наша угода завершена. Прощай, Річард, і йди. Скоро зовсім стемніє. Впевнена, ти не хотів би знаходитися тут в повній темряві.

Шота попрямувала вниз у напрямку до свого палацу. Проводжаючи її поглядом, Річард лаяв себе, що змирився з її відмовою і навіть не спробував добитися пояснень. Зате тепер він знав дещо. Це була частина головоломки, частину рішення загадки. Інформація була настільки цінною, що про це знала лише відьма. Для нього це було підтвердженням того, що Келен була реальною. Він переконував себе, що хоча б на крок, але наблизився до неї. Він повинен був вірити в це.

— Шота, — покликав Річард.

Вона призупинилася і обернулася, очікуючи почути чергову промову.

— Спасибі, — щиро мовив він. — Я не знаю, що значить Вогняний Ланцюг, і чим це мені допоможе, але все одно, спасибі. Принаймні, ти дала мені можливість продовжувати пошуки. Коли я йшов сюди, у мене не було нічого, тепер є. Спасибі.

Вона втупилася на нього. Він не міг уявити, що вона може думати.

Вона повільно рушила назад, стиснувши руки і пильно дивлячись на дерева. Очевидно, вона щось обмірковувала.

І нарешті заговорила. — Шукай те, що давно поховано.

— Давно поховано? — Перепитав він обережно.

— Як я не можу пояснити, що значить Вогняний Ланцюг, так не можу пояснити і цього. У своїх видіннях я можу бачити проблеми, речі, питання. Я — тільки канал, по якому приходить інформація. Але не я — її джерело. Я не можу пояснити, що це з… начить, я можу лише повідомити. Тобі потрібно шукати те, що давно поховано.

— Вогняий Ланцюг і щось давно поховане, — повторив, кивнувши, Річард. — Ясно. Я цього не забуду.

Її брова сіпнулася, наче вона щойно побачила щось нове. — Ти повинен знайти притулок предків в Долині Небуття.

Річард відчув, як по його ногах побігли мурашки. Він поняття не мав, що таке Долина Небуття, але йому не дуже подобалося саме звучання цих слів, як і перспектива пошуку притулку предків. Він вирішив поки не розглядати всі можливі значення цих слів.

Шота знову повернулася й попрямувала до палацу. Не пройшовши і дюжини кроків, вона зупинилася і повернулася. Її нестаріючі очі зустрілися з його пильним поглядом.

— Остерігайся гадюки з чотирма головами.

Річард з надією підвів голову.

— Я не знаю, що може означати гадюка з чотирма головами.

— Усвідомлюєш ти це чи ні, але наша угода виявилася справедливою. Я дала тобі відповіді, яких ти потребував. Ти — Шукач, або, принаймні, був ним; ти повинен зрозуміти значення цих відповідей.

З цими словами вона повернулася і попрямувала вниз по дорозі, освітлена золотистим світлом.

— Ходімо, — повернувся він до Кари. — Мені не хочеться з'ясовувати, чому нам не варто залишатися тут в темряві.

Кара обдарувала його крижаним поглядом. — Смію думати, це має деяке відношення до маніяка, озброєного смертоносним мечем, який стежить за вами з темряви.

Річард понуро подумав, що вона права. Самуелю, можливо, не достатньо просто володіти мечем. Можливо, він вирішить усунути навіть шанс того, що законний власник одного разу захоче пред'явити права на зброю, або повернути її якимсь іншим способом.

Що б не говорила Шота, справжнім злодієм був Самуель. Меч Істини належав Першому Чарівникові. Тільки він мав право називати Шукача і вручати йому зброю. Іншого способу законно роздобути меч не було, і саме Річард був істинним Шукачем.

З огидою і жахом він зрозумів, що зрадив ту довіру, яку надав йому дідусь, вручивши Річарду меч.

Але яке значення мав меч, якщо зберегти його означало відняти життя Келен.

А для нього не було нічого більш цінного, ніж життя.

43

Річард був настільки занурений у свої думки, що й не помітив, як вони покинули Землю Агада, рухаючись у бік гір. В золотих променях низького сонця дерева відкидали на стежку довгі тіні. Але тиха краса навколишньої місцевості сьогодні не привертала його уваги. Сонце ось-ось повинно було сісти, але йому хотілося відійти якомога далі і від долини, і від болота, перш ніж стане зовсім темно. Всі його зусилля були підпорядковані одній меті — переставляти ноги одну попереду іншої… переміщатися… рухатися вперед.

До того часу, як вони вийшли з лісу і рушили по болоту в сторону круч, які ніби охороняли підходи до долини, внизу вже панувала нічна темрява. Небо над вершинами гір ще було глибокого синього кольору, але останнє денне світло не могло проникнути крізь крони дерев, і на болоті, здавалося, взагалі настала ніч. Глибокі тіні тут були зовсім не такими, як у долині. Болотні тіні приховували відчутну, але звичайну загрозу, тоді як тіні навколо оселі Шоти таїли не настільки очевидні небезпеки, і як підозрював Річард, могли виявитися більш згубними.

Звуки болотного життя: всі ці свисти, шерехи, цокання, щебетання, віддалені крики ледь сприймалися свідомістю Річарда. Він був глибоко занурений у свій власний світ, повний відчаю і цілеспрямованості, що переплуталися в гігантський хворобливий і суперечливий вузол.

Коли Шота почала говорити йому про гончу Крові, що переслідує його, він уже знав від Ніккі про Звіра, створеного за наказом Джегана. Подорож до Шоти не коштувала тих дрібних подробиць, що він дізнався про природу Звіра. У кінцевому рахунку, вона розповіла занадто мало речей, які дійсно мали для нього значення. Тих, заради яких варто було пускатися в такий важкий шлях. Тих, за які він заплатив ціну, усвідомлювати яку починав тільки зараз. Його пальці постійно шукали руків'я меча, але лише знову і знову переконувалися, що знайомої вірної зброї на звичному місці не було.

Він намагався не думати про це, але більше ні про що не міг думати. Він відчував, що отримав допомогу, відчував, що отримана інформація дуже важлива, але в той же час його не покидало відчуття повної безнадії.

Йому вистачало уваги, щоб не наступити на чорно-жовту змію, що згорнулася серед коренів, або уникнути дотику схожих на тіні павуків, що причаїлися під широким листям. Він огинав зустрічні кущі, коли помічав у них що-небудь, здатне нести загрозу. Але, заглиблений у свої думки, робив це напівсвідомо.

Зі звичною швидкістю крокуючи по темній стежці, Річард знову і знову відновлював у пам'яті кожне слово Шоти. Знову і знову розглядав скарби, за які заплатив таку жахливу ціну. Кара просто крокувала слідом, відмахуючись від хмар комах, що кружляли біля її обличчя. Час від часу над стежкою миготів силует кажана, що полював на комах, сполоханих ними.

Пробираючись через поплутані рослини, Річард розсунув зарості виноградних лоз і вже заніс ногу над сплутаними корінням, що нагадувало клубок розлючених змій. Ще в перші відвідини він дізнався, як легко нога може догодити в таку пастку, але був повністю поглинений думками про Вогняний Ланцюг, про те, що це означає і де його шукати. Він майже вступив в темну воду, невидиму в темряві, і тільки рука Кари, яка швидко охопила йому груди, в останній момент зупинила його. Оговтавшись, він відшукав їх власні сліди, що ведли в долину, по яких вони тепер рухалися у зворотному напрямку.

Він болісно намагався пригадати, чи чув він коли-небудь словосполучення Вогняний Ланцюг, але всі його спроби були настільки ж успішні, наскільки яскравим було світло навколо нього. Ці слова були достатньо незвичайними, щоб він їх запам'ятав, якби коли-небудь йому доводилося зустрічати їх разом. Він дуже хотів би, щоб Шота пояснила їх значення, але знав, що вона говорила правду, коли розповідала про своїх видіння як про такі, що приходять до неї не маючи ні початку, ні кінця, ні пояснення.

У той же час він страшився того, що можуть значити слова Шоти «те, що ти шукаєш, давно поховано».

Це попередження викликало біль у грудях. Він боявся, що це може означати смерть Келен, яка давно мертва й похована.

З того самого ранку, коли він прокинувся і не знайшов її поруч, він відчував себе втраченим. Без Келен увесь інший світ не мав для нього ніякого сенсу.

Він не міг дозволити собі вірити в її смерть. Замість цього він викликав у пам'яті її прекрасні зелені очі, в яких світився неабиякий розум; її особливу посмішку, призначену тільки йому одному; всю її, таку живу і реальну.

Але слова Шоти знову і знову виникали в його пам'яті; І він повинен зрозуміти їх. Якщо хоче відшукати Келен.

Останнє попередження «остерігатися гадюки з чотирма головами», на перший погляд зовсім не мало до нього відношення. Але чим більше він про це думав, тим більше починав усвідомлювати, що необхідно обміркувати ці слова як можна ретельніше. Йому все більше здавалося очевидним, що ця чотириглава гадюка — чим би вона не була — так чи інакше, відповідальна за зникнення Келен.

Він намагався зрозуміти, чи правдивий його здогад, чи це тільки домисел, викликаний зловісним звучанням попередніх слів Шоти. Він не міг дозволити собі помилитися у виборі напрямку пошуків і даром втратити цінний час. Він боявся, що вже занадто багато витратив його даремно.

— Куди ми йдемо? — Запитала Кара, повертаючи його до дійсності з лабіринту думок.

Він раптом усвідомив, що це були її перші слова з тих пір, як вони розлучилися з Шотою.

— Нам потрібно забрати коней.

— Ви збираєтеся їхати через перевал прямо вночі?

Річард кивнув.

— Так, треба спробувати. Якщо буря вщухла, від місяця буде достатньо світла.

Коли він вперше потрапив у ці місця, Шота захопила Келен і повела до себе в долину. Річард переслідував їх теж вночі. Це було нелегко, але зате тепер він знав, що це можливо. Він почував себе сильно стомленим важкою дорогою, і знав, що Кара повинна була втомитися точно так само, як і він. Однак він не збирався зупинятися, поки вистачить сил переставляти ноги.

Міцно стиснуті щелепи Кари ясно говорили, що вона не в захваті від ідеї рухатися через перевал в темряві, але заговорила вона про інше.

— А коли ми заберемо коней? Що потім?

— Спробуємо краще зрозуміти те, що я дізнався.

Туман повільно вкривав скорчені дерева, виткі лози, нерухому воду. Він немов підбирався ближче, щоб підслухати їхню розмову. У повній тиші мох важко звисав з вигнутих гілок. У чорній застояній воді хлюпалися невидимі тварюки.

Річарду зовсім не хотілося обговорювати майбутню довгу і важку дорогу, і перш ніж Кара встигла щось сказати, він запитав.

— Тобі доводилося коли-небудь чути слова Вогняний Ланцюг?

Кара зітхнула.

— Ніколи.

— А немає в тебе припущень, що воно може означати?

Вона труснула головою.

— А як що щодо притулку предків в Долині Небуття? Це теж нічого тобі не говорить?

Кара сповільнила крок з відповіддю.

— Долина Небуття… Звучить знайомо. Можливо, я вже колись чула таку назву.

Її слова обнадіяли Річарда.

— Ти не могла б згадати про це побільше?

— Боюся, що ні. — Вона потягнулася і, проходячи мимо куща, неуважно відщипнула виноградний листок у формі сердечка. — Думаю, я могла чути щось схоже в дитинстві. Я дуже стараюся, але не можу згадати, чи чула я саме цю назву, чи просто щось схоже. І «долина» і «небуття» досить повсякденні слова, можливо, тому вони здаються знайомими.

Річард розчаровано зітхнув. Він теж мучився питанням, чи то слова здаються знайомими, чи то він десь уже зустрічав їх в цьому поєднанні.

— А щодо гадюки з чотирма головами? — Запитав він.

Кара знову похитала головою, зробила крок у бік, огинаючи гілки дерева, що розрослися, і повернулася на стежку. Маленька зелена змійка обвилася навколо гілки над їх головами і спостерігала, як вони проходять мимо, обмацуючи повітря гнучким язичком.

— Це мені нічого не говорить. — Сказала вона, граючи листком, затиснутим в руці. — Я ніколи не чула про такого звіра, або чим би воно там не було. Може, чотириглаві гадюки живуть в місці, яке називається Долина Небуття.

Річард і сам обдумував таку версію. Але щось змушувало його сумніватися в її правдоподібності. Можливо те, що Шота згадала ці речі окремо, як дві різні інформації. Однак, оскільки обидва попередження були пов'язані з питанням про пошук Келен, він не міг впевнено відкинути припущення Кари.

Там, де кінчалися зарості, і починалася темна громада гір, Кара зупинилася.

— Скоро нас наздожене Ніккі. Вона більше за мене знає про магію та різні такі речах. Мождиво, вона знає що таке Вогняний Ланцюг. Можливо, вона допоможе зрозуміти і все інше. Ніккі буде щаслива зробити все, щоб допомогти вам.

Річард заткнув великі пальці за пояс.

— Ти не хочеш розповісти, що ви з Ніккі задумали?

Хоча він в загальних рисах здогадувався, що це було, йому все ж хотілося почути її версію. Він чекав, дивлячись їй в очі.

— Ніккі не має до цього ніякого відношення. Це була моя ідея.

— І в чому вона полягає?

Кара відвернулася, щоб уникнути його пильного погляду і втупилася в темноту. На ясному небі вже почали з'являтися зірки. Обривки хмар неслися у височині, підганяли легким вітерцем. Скоро повинен був зійти місяць.

— Коли ви зцілювали мене, я відчула частину жахливої самотності, якою заповнена ваша душа. Я подумала, що, можливо, тому ви і придумали цю жінку — Келен — щоб рятуватися від тієї порожнечі. Я не хочу, щоб ви страждали. Але ж неіснуюча жінка все одно не зможе позбавити вас від самотності.

Вона замовкла, і Річард продовжив сам.

— Значить, ти подумала, що цю порожнечу могла би заповнити Ніккі?

Вона з нещасним виглядом заглянула в його очі.

— Лорд Рал, я ж лише хотіла допомогти вам. Я думаю, вам потрібно, щоб поряд з вами був хтось… щоб розділити вашу самотність

… як Шоті потрібен… наприклад ви. Але Шота, звичайно ж, не та жінка, щоб зробити вас щасливим. І мені здалося, що це може бути Ніккі… Ось і все.

— Отже, ти вважаєш, що на моєму місці змогла б віддати комусь своє серце ось таким чином?

— Ну… коли ви говорите це, все звучить якось… неправильно.

— Це і є неправильно.

— Ні, — наполягала вона, уперши кулаки у боки. — Вам потрібна близька людина. Я знаю, що ви відчуваєте себе втраченим. Мені здається, вам стає все гірше. Добрі духи! А ви віддали ще й свій меч…

Вам потрібен хтось поруч, я це відчуваю. У мене таке відчуття, що ви живете тільки наполовину. Весь час, що я вас знаю, ви ніколи таким не були. Раніше я й уявити не могла, що поряд з лордом Ралом може бути тільки одна жінка. Ще менше я могла б уявити лорда Рала одруженим. Але з вами це можливо. Мені здається, вам потрібна дружина, близька вам по духу.

Ніккі підходить для цього, як ніхто. Ніккі красива — цього ніхто не зможе заперечувати. Ви обоє багато знаєте про магію і все таке інше. Я бачу, як ви говорите, як посміхаєтеся. Коли ви разом, здається, все так і має бути. Ви обоє володієте магією і могли б стати хорошою парою. Біля вас має бути красива жінка. А Ніккі — просто красуня.

— І яка роль у вашому плані призначалася Ніккі?

— Ніккі… Вона теж заперечувала проти моєї ідеї. І її доводи були дуже схожі на ваші. А це зайвий раз доводить, що ви — підходяща пара.

— Ти хочеш сказати, їй не сподобалося, що ти розпланувала її життя теж?

Кара стенула плечем.

— Ні, не те… Вона приводила причини проти цієї затії від вашого імені. Вона думала про те, як це сприймете ви, дбала тільки про ваші бажання. Схоже, вона точно знала, що ваша реакція буде… несхвальною.

— Гаразд, в одному ти все ж права; вона дійсно дуже красива.

— Я всього лише попросила її подумати про таку можливість, а зовсім не підштовхувала кидатися вам на шию. Ви двоє могли б вдало доповнити один одного. Ваше взаємне почуття заповнило б порожнечу ваших сердець. Я думала, що якщо змушу її задуматися про таку можливість, все може вийти.

Річарду настільки захотілося придушити її, що він насилу примусив свій голос звучати спокійно. Без сумніву, дії Кари були неправильними, але в той же час її турбота була настільки по-людськи зворушливою, що він готовий був її за це обійняти. Чи міг він колись уявити, що Морд-Сіт здатна піклуватися про любов, турбуватися про щастя людини, яку вважає своїм другом. Він-то завжди вірив, що таке можливо, але все ж…

— Кара, ти намагаєшся вчинити так само, як Шота. Вона теж хотіла вирішувати за мене як я повинен жити і що відчувати.

— Ні, не так, як вона.

Брови Річарда піднялися.

— Не так?

Кара щільно стулила губи. Він чекав. Нарешті вона відповіла пошепки.

— Шота не любить вас. А я люблю. Але не так, — швидко додала вона.

Річард не збирався ні лаятися, ні сперечатися. Він знав, що Кара діяла з кращих спонукань, нехай навіть і помиляючись. Він ледве міг повірити тому, що вона тільки що сказала. Будь це за інших обставин, він був би у нестямі від радості.

— Кара, я одружений. Одружений на жінці, яку люблю.

Вона сумно похитала головою.

— Мені дуже шкода, лорд Рал, але ж Келен не існує.

— Якщо її не існує, чому Шота дала мені ключі, які допоможуть знайти докази моєї правоти?

Кара знову відвела погляд.

— А якщо правда полягатиме в тому, що Келен — це тільки ваша мрія? Її підказки тільки доведуть, що це правда, хоч і сумна.

Така можливість не приходила вам у голову?

— Тільки в кошмарах, — відповів він і рушив по стежці до гірського перевалу.

44

Почувши крик ворона, Джилліан повернулася й пильно глянула в небо. Широко розкинуті крила великої птиці плавно рухалися, немов вона гойдалася на невидимих хвилях в ясній висоті неба. Поки вона спостерігала за птахом, ворон каркнув знову. Цей різкий хрипкий крик розірвав випалену полуденним сонцем тишу, і луною скотився в глибокі провалля.

Джилліан підняла маленьку мертву ящірку, що лежала на уламку скелі і почала підійматися по курній стежці. Ворон велично ширяв у високості, спостерігаючи, як вона дереться вгору. Вона відчувала, що швидше за все він побачив її вже давним-давно, набагато раніше, ніж вона сама помітила його, кружляючого над нею.

Тримаючи ящірку за хвіст, вона піднялася навшпиньки піднімаючи руки якомога вище. І засміялася, коли побачила, що чорні, як смола, очі птиці помітили ящірку, затиснуту в її пальцях. Ворон різко зупинився, склав крила і немов пірнув, каменем падаючи з висоти.

Джилліан підстрибнула і сіла на вершині древньої стіни, уздовж якої де-не-де валялися вивернуті з землі каміння, якими колись була вимощена древня дорога. Тепер велика частина старої дороги була засипана землею та піском. Принесене вітрами насіння пустило тут коріння, і дорога заросла дикими травами і тонкими скуйовдженим деревцями. Дідусь розповідав їй, що це покинуте місце було дуже старим і незвичайним.

Джилліан навіть уявити не могла вік цього місця. Колись в дитинстві вона запитала дідуся, невже це місце старше ніж він. Дідусь довго сміявся, а потім пояснив, що ні одна людина не змогла б прожити так довго. Він пояснив тоді, що такі руйнування наносять час і запустіння. А це покинуте місце поступово руйнувалося довгі-довгі роки.

Дідусь розповідав, що в цьому стародавньому місті колись жили їхні предки. Джилліан любила слухати ці історії про таємничих людей, які жили тут, і які побудували це незвичайне місто на мису, по інший бік гострих скель.

Її дідусь був хранителем переказів, а вона завжди любила слухати його розповіді, в яких було зібрано древнє знання. Дід завжди говорив, що якщо б вона побажала, то одного разу могла б зайняти його місце. Джилліан хвилювала перспектива стати хранителем, вивчати перекази давніх часів — спадщину предків, але в той же час і лякала. Адже стати хранителем вона могла тільки після смерті дідуся.

Локі приземлився поруч і склав чорні блискучі крила, відірвавши її від думок про стародавніх людей, побудованих ними містах, війнах і великих справах. Цікавий ворон шкутильгаючи наближався до неї.

Джилліан підняла мертву ящірку і тримаючи її за хвіст запропонувала птаху.

Локі підняв голову, уважно глянув на неї, примруживши чорні очі, але до частування не доторкнувся. Він обережно, бочком посувався ближче, виставляючи вперед праву ногу, немов підбираючись до пастки. Замість того, щоб обережно наступати, розправивши крила, як він завжди наближався до чогось незнайомого, до того, що — він сподівався — можна буде з'їсти, але що могло становити потенційну небезпеку, ворон рішуче ступив уперед і вхопив дзьобом рукав її шкіряної куртки.

— Локі, ти чого?

Той продовжував наполегливо тягнути. Зазвичай цікава птиця намагалася вщипнути розшитий намистинами низ рукава або бахрому, але тепер вона тягнув прямо за рукав.

— Що? — Запитала вона. — Що ти хочеш?

Він відпустив рукав і схилив голову набік, дивлячись на неї блискучим оком. Ворони — розумні істоти, але Локі перевершував їх усіх. Іноді вона думала, що цей птах набагато розумніший за деяких людей з числа її знайомих.

Пір'я на голові і шиї Локі агресивно здибилися.

Раптово він каркнув, проникливо і сердито, немов у роздратуванні від того, що не може словами висловити їй щось важливе.

— Крррааах! Він знову розпушив пір'я і знову каркнув. — Крррааах!

Джилліан погладила його чорне пір'я, м'яко почухала голову і спину — це йому завжди подобалося. Але замість того, щоб задоволено клацнути дзьобом і ліниво прикрити очі, як звичайно, Локі відскочив назад і каркнув так голосно, що у неї задзвеніло у вухах.

— Крррааах. Крррааах. Крррааах.

Вона аж прикрила вуха.

— Та що це з тобою сьогодні?

Локі підстрибував, змахуючи крилами.

— Крррааах. — Він спустився зі стіни на старі булижники. Каркаючи, підстрибуючи і голосно ляскаючи крилами, він злетів у повітря і знову опустився на землю. — Крррааах!

Джилліан встала.

— Ти хочеш, щоб я пішла з тобою?

Локі голосно каркнув, немов підтверджуючи, що її здогад правильний. Джилліан розсміялася. Вона була впевнена, що птах розуміє кожне її слово, а іноді може читати і думки. Їй подобалося, коли він був поруч. Іноді вона розмовляла з ним, а ворон тихо сидів поруч і уважно слухав.

Дідусь говорив, що не можна дозволяти Локі спати в її кімнаті, інакше він побачить її сни. Сни Джилліан завжди були чудовими, тому вона не заперечувала поділитися ними з Локі, і вона підозрювала, що її дружок дійсно бачить їх. Часто прокинувшись вночі вона бачила, як він спить на підвіконні біля ліжка і задоволено сопе.

Але вона завжди боялася показати йому свої кошмари.

— Ти знайшов мертву антилопу? Або кролика? Так ось чому ти не хочеш їсти. — Вона погрозила йому пальцем. — Локі, — суворо сказала вона. — Ти що, знайшов схованку іншого ворона?

Апетит у Локі завжди був відмінний. «Мій вічно голодний ворон» часто називала його вона. Якби вона дозволила, він з'їдав би і її їжу, а якщо не дозволила — просто вкрав би. Навіть якщо зараз він і був досить ситий, щоб відмовитися від ящірки, її здивувало, що він не забрав її і не сховав на потім. Ворони часто ховають те, що не зуміли з'їсти, а з'їсти вони могли дуже багато. Її часто дивувало, чому птах не товстіє.

Джилліан встала і стала зчищати пил з сукні і колін. Локі літав навколо неї, кружляв, каркав, переконуючи поспішити.

— Все, все, вже йду, — невдоволено мовила вона, розкидаючи руки, щоб утримати рівновагу на вершині стіни, посипаної щебенем.

На невисокому пагорбі вона зупинилася, заклавши одну руку за пояс, обмотаний навколо стегон. Іншою рукою вона прикрила очі, спостерігаючи за своїм крилатим другом, який перекидався в небі, намагаючись привернути її увагу. Локі безсоромно любив покрасуватися. Якщо він не виробляв подібних повітряних трюків для інших ворон, він проробляв все це для неї.

— Так, — закричала вона в небо. — Ти — дуже талановитий, Локі.

Ворон коротко каркнув і стрімко забив крилами. Пильний погляд Джилліан слідував за ним з-під руки, що захищає очі від яскравого сонця. З пагорба відкривався вид на великі простори, розстилалися далеко на південь. Випадкова поросль зелених трав місцями оживляла безплідний краєвид. Трохи осторонь віддалені гори, як фіолетові пальці, піднімалися в туманному серпанку, міняючи відтінки на більш м'які в міру віддалення. Гори обрамляли пустельну рівнину, яка, здавалося, йшла далеко на південь. Однак, вона знала, що це не так. Дідусь розповідав, що на півдні її перетинав великий бар'єр, за яким розкинувся заборонений Старий Світ.

Трохи нижче, посеред зелених ділянок на рівнинних передгір'ях, вона бачила літні оселі їх народу. Проломи в кам'яних стінах були закладені дошками; за загородками мешкали кози, свині та курчата. Крупна худоба паслася на луках, порослих травою. У цьому місці було достатньо води, тому тут траплялися і дерева, чиє листя злегка мерехтіло в яскравому сонячному світлі. Біля простих цегляних будиночків були розбиті невеликі садочки, які протягом століть протистояли різким зимовим вітрам і пекучій спеці.

Знову піднявши очі на Локі, Джилліан помітила на заході біля самого обрію легку хмарку пилу.

Хмара було так далеко, що здавалося крихітною. Вона висіла нерухомо на кордоні землі і глибокої синяви неба, і тільки величезна відстань робила її такою маленькою. Навіть на цій відстані можна було сказати, що пил піднімається широкою смугою, але причину її появи визначити було поки важко. Якби не Локі, Джилліан ще деякий час не помітила б нічого.

Першою її думкою було, що це смерч. Однак придивившись, вона зрозуміла, що для смерчу пилова хмара занадто широка. Крім того, смерч піднімає пил вгору, тоді як ця хмара слалася по землі. Пилова ж буря зазвичай нагадувала величезну хвилю, яка поширювалася на всі боки над землею.

Те, що вона бачила не було схоже ні на те, ні на інше. Хмара пилу було піднято людьми, котрі їдуть верхи.

Чужинцями.

Їх було більше, ніж вона могла уявити. Чужаків було стільки, що мимоволі згадувалося дещо з розповідей дідуся.

Коліна Джилліан затремтіли. Страх наповнив її, затопив до самого горла, в якому народжувався крик.

Це були вони. Чужаки. Ті, про кого завжди попереджав дідусь. І ось вони прийшли.

Люди ніколи не брали під сумнів слова її діда — принаймні відкрито; але вона ніколи не думала, що їх дійсно хвилює те, що він говорив. Зрештою, вони вели тихе життя; ніхто ніколи не приходив, щоб його зруйнувати.

Мабуть, Джилліан була єдиною, хто завжди вірив дідусеві, тому вона була впевнена, що чужаки прийдуть. Правда, як і інші, вона вважала, що це відбудеться ще не скоро. Коли-небудь. У далекому майбутньому, коли вона постаріє, або навіть, якщо пощастить, не за її життя.

І тільки в її кошмарних снах чужаки приходили прямо зараз, а не в далекому майбутньому.

І зараз, побачивши хмару пилу, вона остаточно усвідомила, що передбачене свершилось. Вони йдуть.

За все своє життя вона ніколи не бачила чужих. Ніхто з народу Джилліан ніколи не перетинав непривітних пусток і забороненого місця, відомого під назвою «Долина Небуття».

Вона стояла, втупившись на хмару пилу у горизонту і тремтіла від жаху. Вона бачила загін чужинців… тих самих… з переказів.

Це було занадто швидко. Вона ще не жила, не зустріла свою любов, не народила дитину. Сльози заповнили її очі, через них все навколо стало тремтячим і нечітким. Вона озирнулася через плече на руїни. Все виглядало так, як в переказах, що розповідав дідусь.

Сльози проклали по її курним щоках мокрі доріжки. Вона знала, без єдиної тіні сумніву знала, що скоро її життя зміниться. Її сни більше не будуть щасливими.

Джилліан спустилася з купи щебеню, на якій стояла, і побігла вниз повз напівзруйновані стіни, повз кам'яні плити на землі, зруйновані будівлі і ями на місці розібраних будинків. Її стрімкі ноги підняли власну хмару пилу, поки вона бігла через руїни стародавнього міста, по зарослих доріжках, які колись були його вулицями.

Вона часто намагалася уявити, як це було. Як в цих будинках жили люди, ходили по цих вулицях, готували їжу, у дворах сохла випрана білизна, на площах торгували всякою всячиною. Тепер їх більше немає. Всі вони мертві. Населення міста давно мертве, за винятком небагатьох людей з народу Джилліан, які іноді селилися в старих будинках на околиці.

Підбігаючи до будівель, в яких все літо жили люди, Джилліан побачила, що їхні мешканці квапливо збирають своїх пожитки, голосно перегукуючись. Потрібно було винести речі і відвести худобину. Схоже, всі збиралися піти подалі в гори, або навіть за пустку. Раніше її народ робив це всього пару разів, але тоді тривога виявилася помилковою. А зараз — і Джилліан це знала — все було серйозно.

Тим не менш, вона не була впевнена, що їм вистачить часу щоб втекти подалі і встигнути сховатися. Але люди її народу були сильними і швидкими, вони звикли ходити по оточуючих їх пустельних землях. Дідусь стверджував, що ніхто, крім них, не зміг би вижити в цих мертвих місцях. Вони знали всі гірські перевали, всі джерела, приховані проходи в горах, переходи через неприступні на вигляд каньйони. Вони могли розчинитися в цій непривітній землі, злитися з нею і вижити.

Більшість з них. Деякі, як наприклад її дідусь, вже не були настільки швидкими і сильними.

Нова хвиля страху надала її ногам силу, щоб бігти швидше, голосно тупаючи по курній землі. Підбігаючи, Джилліан побачила, що чоловіки вже закріплюють на мулах пожитки. Жінки збирали посуд і наповнювали міхи водою, витягали з будинків одяг і ковдри. Було схоже, що всі вже давно знали про наближення чужинців, тому що в основному вже були готові виступити в дорогу.

— Ма… — окликнула Джилліан, помітивши мати, прив'язувати горщик поверх поклажі на спині мула. — Мама!

Мати блиснула посмішкою і простягнула руки. Не згадуючи, що вона вже виросла, Джилліан пірнула в ці руки, ніби курча під крило матері.

— Джилліан, візьми свої речі, — мати легенько підштовхнула її. — Швидше.

Зараз було не час ставити питання. Вона витерла сльози і кинулася до невисокої древньої споруди, де вони жили, коли приходили на літо в ці рівнини. Іноді вітер зривав дахи, їх доводилося замінювати. Але в усьому іншому, будівлі, збудовані їх предками, були добротними і міцними. Такі самі будівлі, в яких вони жили колись, у місті Каска, на краю пустелі.

Дідусь виглядав блідим і якимось зморщеним, він стояв у тіні за дверима, сильно нагадуючи привид. Тільки він один був нерухомий серед загальної метушні. Жах заповнив груди Джилліан. Вона раптом зрозуміла, що він з ними не піде. Він був старий і слабкий. Як деякі інші люди похилого віку, він не зможе рухатися досить швидко, не відстаючи від інших. По його очах вона зрозуміла, що він не стане і намагатися.

Вона кинулася в обійми діда і заплакала в голос, а він намагався заспокоїти її, як робив завжди.

— Ну, ну, дитинко, — вимовив він. Його рука погладжувала її коротко стрижене волосся. — Не зараз. У нас немає часу для сліз.

Дідусь розтиснув її руки, а вона з усіх сил постаралася стримати ридання. Вона розуміла, що вже достатньо доросла і не повинна голосно плакати, але нічого не могла з собою вдіяти. Він присів навпочіпки поруч з нею, посміхнувся, від чого шкіра на обличчі зібралася в глибокі складки, і витер їй сльози.

Джилліан теж з силою потерла очі, щоб показати яка вона доросла й сильна.

— Дідусю, Локі показав мені, що наближаються чужаки.

Він кивнув.

— Знаю. Це я послав його.

— О…, — це було все, що вона могла сказати. Весь її світ перевертався догори дном, думки розбігалися, навіть думати було важко. Вона зрозуміла, що хоча він раніше ніколи не робив нічого подібного, десь глибоко вона завжди знала, що дідусь здатний на багато що. І це її не здивувало.

— Послухай, Джилліан. Ці люди, що йдуть сюди… Я завжди говорив, що вони прийдуть, тому ті, хто може, йдуть, щоб сховатися.

— Надовго?

— Поки це буде необхідно. Адже сюди наближається всього лише невелика частина тих, хто ще повинен прийти.

Її очі широко розкрилися. — Ще більше? Але їх і так дуже багато. Вони підняли стільки пилу, скільки я в житті не бачила. Хіба може бути ще більше?

По його лицю ковзнула гірка посмішка.

— Вони — всього лише загін розвідників; слідом їх прийде ще більше. Вони нічого не знають про ці обширні пустелі. Думаю, вони шукають шляхи через цю місцевість і перевіряють, чи не чи зустрінуть тут опору. Боюся, їх може виявитися навіть більше, ніж я можу собі уявити. Саме так говориться в переказах. Вважаю, через деякий час прийдуть ще чужаки, але навіть цей передовий загін складається з небезпечних і безжальних солдатів. І тому наші люди, всі хто зможе, повинні піти і втекти.

— Але ти, Джилліан, не зможеш піти з ними.

Вона розкрила рот.

— Як…?

— Послухай мене. Настають ті часи, про які я говорив.

— Але мама і тато не дозволять…

— Дозволять. Вони будуть робити те, що повинні, як і інші наші люди; будуть робити те, що я скажу. — Відповів він твердо. — Це дуже важливо. Нічого більш важливого ще ніколи не відбувалося. У всякому разі з тієї пори, як наші предки заснували це місто. Настає наша черга виконати свій обов'язок.

Джилліан урочисто кивнула.

— Так, дідусю. — Вона була охоплена жахом, але в той же час відчула, як під впливом слів діда в ній пробуджується почуття обов'язку. Якщо він довіряє їй такі важливі речі, вона не може підвести його.

— Що я повинна робити?

— Ти повинна стати жрицею кісток, керуючою снами.

Рід Джилліан в подиві розкрився.

— Я?

— Так. Ти.

— Але я занадто молода, і не вчилася цьому.

— У нас немає більше часу, дитя. — Він застережливо схилився над нею. — Ти — та, кому призначено це зробити, Джилліан. Я навчив тебе більшої частини наших переказів. Ти можеш думати, що не готова до цього завдання, що ти недостатньо доросла — і, можливо, в чомусь будеш права. Але ти знаєш більше, ніж поки можеш зрозуміти. До того ж нікого іншого у нас все одно немає. Щоб зробити це, у нас є тільки ти.

Джилліан, здавалося, не могла навіть моргнути. Вона відчувала себе абсолютно збитою з пантелику, але натхненною і схвильованою. Від неї залежала доля її народу. І що ще важливіше, дідусь довіряв їй і вважав, що вона зможе виконати все, що від неї вимагається.

— Так, дідусю.

— Я підготував все, щоб заховати тебе серед померлих. Ти повинна будеш сховатися серед них і чекати.

Вона знову відчула обійми страху. Вона ніколи ще не залишалася одна серед мертвих.

Джилліан сковтнула. — Дідусю, ти впевнений, що я готова до цього? Залишитися там одній… серед мертвих? Очікувати одного з них?

Легкий звук кроків у відкритих дверях змусив дідуся кинути на неї підбадьорюючий погляд.

— Ти досить підготовлена. Я сподівався, що у нас буде більше часу, щоб я міг ще багато чому тебе навчити. Але, принаймні я навчив тебе того, що тобі знати необхідно.

Люди зовні продовжували свої збори під палючими променями сонця. Ніхто з них не наважувався вдивлятися в тінь, де знаходився дідусь. Здавалося, тінь відділяла його від решти народу, немов показуючи всім, що вона чекає на кожного.

— По правді кажучи, — сказав він, — мене все це теж застало зненацька. Тисячі років наш народ зберігав перекази, але в них ніколи не говорилося, коли станеться те, що має статися. Я не припускав, що все передбачене збудеться при моєму житті. Я пам'ятаю, як мій дідусь розповідав мені те, що я передав тобі. Але я тоді — як і ти — не вірив, що це можливо. Я думав, що все це — справа віддаленого майбутнього і не матиме впливу на моє життя. Але тепер час проти нас; ми повинні докласти всіх зусиль, щоб виконати те, що заповідано нам нашими предками. Ми повинні бути готові. Цьому вчать нас наші перекази.

— А скільки мені доведеться чекати?

— Цього я не знаю. І цього тобі не скаже ніхто. Ти повинна змішатися з духами, сховатися серед них. Як багато хранителів до нас, на цей випадок ми з тобою і приховували їжу — точно так, як це робить Локі. Тепер тобі вистачить їжі, щоб не загинути від голоду. Ти можеш ловити рибу, полювати, коли в тебе з'явиться така можливість і це буде безпечно.

— Так, дідусю. Але хіба ти не міг би сховатися разом зі мною?

— Я проведу тебе, підготую і розповім все, що зможу. Але я повинен буду повернутися сюди, щоб показати чужинцям, що ми їм нічим не загрожуємо. Відвернути їх увагу, щоб наш народ встиг втекти і врятуватися. Я занадто старий, щоб рухатися швидко і дуже високий, щоб пробиратися через вузькі проходи в горах — чужинцям буде легко вислідити мене. Ні, я повинен залишитися тут і виконати свій обов'язок.

— А якщо вони заподіють тобі шкоду?

Дідусь зітхнув і видихнув з втомленою рішучістю.

— Все може трапитися. Ці люди здатні на всяке звірство, тому наше завдання таке важливе. Саме через їх жорстокість ми повинні бути сильними, ось чому ми не повинні здаватися. Навіть якщо я загину — він підняв палець, підкреслюючи свої слова, — можеш бути впевнена, що я докладу всіх зусиль, щоб виграти час, який потрібен всім іншим.

Джилліан закусила губу.

— Хіба ти не боїшся смерті?

Посміхаючись, він кивнув.

— Дуже боюся. Але я прожив довге життя, і хочу зробити все, щоб у тебе з'явився шанс зробити те ж саме.

— Дідусю, — задихаючись від сліз сказала вона, — Я хочу, щоб ти був зі мною завжди. Все моє життя.

Він взяв її за руку.

— Я теж, дівчинко. Я хотів би побачити, як ти перетворишся в жінку і у тебе з'являться власні діти. Але я не хочу, щоб ти занадто хвилювалася за мене. Я не дурень, і не такий вже безпорадний. Я буду вести себе тихенько, чужаки побачать, що від мене їм нічого не загрожує. Ми, кілька старців, зізнаємося, що молодь втекла, тому що злякалася, а ми не змогли. У чужаків, можливо, будуть більш важливі справи, ніж витрачати сили на війну зі старими. Все буде добре. Я хочу, щоб ти думала про свої справи, а не хвилювалася за мене.

Джилліан відчула, що турбується трохи менше.

— Так, дідусю, я не буду.

— Крім того, — додав він, — з тобою буде Локі. Я передам йому свій дух, це буде все одно, що за тобою буду доглядати я. Коли вона посміхнулася його словами, він продовжив.

— Пора. Нам потрібно починати готуватися.

Мати і батько коротко попрощалися з Джилліан, коли дідусь суворо сказав їм, що їх дочка піде до духів предків заради безпеки їхнього народу.

І мати і батько розуміли, яку важливу справу доручено їх дочці, крім того вони побоювалися дідуся і заперечувати не стали. Вони міцно обняли її і побажали, щоб їй вистачило сили дочекатися часу, коли вони зустрінуться знову.

Не кажучи більше ні слова, дідусь повів її геть, решта мовчки провела їх очима. Він вів її по древній дорозі через ущелину, повз руїни башти та дивних будівель на верхівку високого пагорба. Поки вони піднімалися, сонце повільно перемістилося на захід, опинившись позаду величезної запорошеної хмари, яка наближалася, повільно і неухильно. Вона знала, що ще до заходу більшість їх людей буде вже далеко.

Знижуючись, сонце робило чорні тіні довшими, вигини скель стали контрастнішими, складки ставали виднішими. Тут і там на землі попадалися уламки кісток тварин, в основному койотів і вовків. Вона насилу спробувала уявити картину власних кісток, що лежать тут же, на землі.

Локі ліниво кружляв у синяві неба, спостерігаючи, як вони з дідусем йдуть до мису. Коли вони підійшли до кам'яних руїн, птах легко почав ковзати між кам'яними колонами, ніби граючись. Ворон частенько супроводжував їх до цього древнього міста, тож, схоже, його ця прогулянка анітрохи не турбувала. Хоча дідусь багато разів водив її цим шляхом, лабіринт ярів, ущелин і стежок сьогодні здавався Джилліан незнайомим.

Сьогодні вона йшла сюди як жриця кісток, керуюча снами.

Там, де тихий потік обрушувався через край глибокої ущелини, дідусь підвів її до невеликого валуна, укритого в тіні і посадив там. Гладкі стіни ущелини піднімалися вгору майже прямовисно. У разі повені піднятися по них було б неможливо; через загрозу повеней це місце було дуже небезпечним. І не тільки тому. У лабіринті ущелин можна було довго ходити кругами і так і не знайти виходу. Правда, Джилліан добре знала шляхи через цей лабіринт.

Вона спокійно сиділа і чекала. Дідусь відкрив мішечок, який завжди носив на поясі. Він дістав згорток з промасленого тканини, обережно розгорнув його на долоні і вмочив палець в жирну чорну речовину.

Старий узяв її за підборіддя. — Потерпи, зараз я розмалюю тобі обличчя.

Раніше Джилліан ніколи не фарбувалася. З розповідей дідуся вона знала про традиції, але ніколи не думала, що стане жрицею кісток, не думала, що їй самій доведеться носити розфарбоване обличчя. Вона сиділа, намагаючись не рухатися, поки він робив свою справу, і відчувала, що все відбувається дуже вже швидко. Настільки, що вона не встигає усвідомити, що відбувається. Ще сьогодні вранці вона ловила ящірку для Локі, а тепер наче весь світ нестерпним тягарем ліг на її плечі.

— Ну от, — сказав дідусь. — Глянь-но…

Джилліан опустилася на коліна і нахилилася над невеликою нерухомою водоймою. У неї перехопило подих. Те, що вона побачила, викликало страх. З води дивилось обличчя з перетинаючими його широкими чорними смугами. І на середині цієї попелясто-чорної маски виділялися мідно-червоні очі.

— Тепер жоден злий дух не помітить тебе, — випрямляючись, сказав дідусь. — Ти можеш спокійно жити серед наших предків.

Джилліан теж піднялася, відчуваючи себе дуже дивно. Перетвореною. Те відображення було віддзеркаленням особи жриці. Вона знала про це з розповідей дідуся, але ніколи не бачила таких облич наяву. І тим більше не могла очікувати, що це буде її власне обличчя.

Вона знову нахилилася і обережно зазирнула в водну гладь. — Це дійсно приховає мене?

— Ти будеш у безпеці, — кивнувши їй, запевнив дід.

Її зацікавило, чи впізнає Локі її в нинішньому вигляді? Чи не злякається часом? Обличчя, яке дивляться з нерухомої води, лякало її.

— Ходімо, — сказав дідусь, — мені треба провести тебе і повернутися до тих наших людей, які вирішили залишитися.

Коли вони нарешті вибралися з лабіринту кам'яних колон і ущелин, перед ними лежали міські квартали за межами головної стіни, обнесені стінами поменше.

Вони були на кладовищі.

Дідусь махнув рукою. — Йди попереду, Джилліан. Тепер це твої володіння.

Джилліан кивнула і попрямувала до міста, палаючого у світлі вечірнього сонця. Вид був прекрасний, як завжди, але теж здавався їй незнайомим. Сьогодні вона бачила його новими очима. Зараз вона дійсно відчувала зв'язок зі своїми предками.

Величні будівлі виглядали так, ніби в них все ще жили люди. Вона могла б побачити декого з них через порожні отвори вікон, могла б спостерігати подробиці їх життя. Будови були величезними, оточеними високими колонами, на які спиралася укриті сланцем дахи. На кожному поверсі виділялися ряди арочних вікон. Вони з дідусем бували всередині деяких будівель. Було дивно і трохи лячно знаходитися в будівлях таких високих, що доводилося підніматися по сходах — прямо усередині будівлі — щоб дістатися до кімнат верхнього поверху. Стародавні будівельники здавалися їй чарівниками, раз були здатні творити такі речі. І зараз будівлі, палаючі в золотому сонячному світлі, мали воістину величний вигляд.

Сьогодні вона йшла по вулицях одна, супроводжувана тільки духами тих, хто жив тут колись. Відчуваючи на обличчі фарбу жриці кісток, вона відчувала себе повною в безпеці.

Вона була тією, хто буде керувати снами чужаків.

Якщо вона добре зробить свою справу, чужаки злякаються і втечуть. Тоді її народ знову буде в безпеці.

Вона намагалася не думати, що ті, хто колись жив тут, намагалися виконати те ж саме, але зазнали невдачі.

— А раптом їх буде занадто багато? — Запитала вона, раптово злякавшись картини давнього поразки.

— Занадто багато? — Спантеличено перепитав він. Зараз вони йшли уздовж стіни, суцільно оповитої лозами дикого винограду, тільки вони й утримували її тепер від руйнування.

— Занадто багато, щоб управляти їх снами. Я — всього лише одна людина. У мене немає досвіду, мені мало років, і взагалі… Я — це всього лише я.

Його велика долоня швидко погладила її між лопатками, додаючи їй впевненості.

— Прожиті роки не мають значення. Тільки Він дасть силу, яка тобі потрібна. — Дідусь застережливо підняв палець. — І пам'ятай, Джилліан, в переказах сказано, що ти повинна віддано служити Йому. Він стане твоїм паном.

Джилліан кивнула, і вони увійшли в район кладовища. Біля підніжжя пагорба розташовувалися прості кам'яні плити. Чим вище до вершини, тим могильні камені ставали все більш розкішними. На деяких могилах стояли чудові статуї, що зображували людей в гордих позах. На деяких плитах було вирізано зображення полум'я життя, що означає світло Творця. На деяких були висічені слова любові. І тільки на небагатьох був вирізаний давній символ; дідусь розповідав, що він називається Благодаттю. На деяких пам'ятниках було висічено одне тільки ім'я.

На вершині пагорба, в самому центрі цього міста мертвих росли великі розлогі дерева. Вони і були їх метою. Серед дерев розташовувався великий склеп, відзначений величезним чудово спрацьованим пам'ятником. Плита була увінчана вазою з сірого граніту, в якій лежали маслини, груші та інші фрукти, з одного боку через край вази перевалилася виноградне гроно; все це було вирізано з цільного шматка граніту. Дідусь багато разів водив її дивитися на цей пам'ятник, він пояснював, що скульптура символізує щедрість життя, що стародавній скульптор створив її ціною важкої праці і творчих зусиль.

Старий дивився, як вона, повагавшись, підійшла до величезного надгробку, встановленому в пам'ять про когось померлого давним-давно; пам'ятника, висіченого з цілісного шматка каменю в ті часи, коли древнє місто ще було наповнене життям. Вона раптом замислилася, як виглядав цей чоловік, чи був він добрим, жорстоким, молодим або старим.

Локі всівся на камінь з різьбленими візерунками у вигляді виноградного листя і наїжачивши глянсові чорні пір'їни взявся влаштовуватися зручніше. Вона була рада, що Локі складе їй компанію в цьому пустельному місці.

Джилліан простягла руку і провела пальцем по буквах імені, вирізаного на сірому граніті.

— Ти думаєш, що все буде так, як сказано в переказах? У точності?

— Мене вчили, що так повинно бути.

— Значить, він прийде до нас з Підземного світу? Насправді відродиться з мертвих?

Вона озирнулася через плече. Дідусь через її спини простягнув руку, шанобливо торкнувся кам'яного надгробка і урочисто кивнув.

— Так і буде.

— Тоді я буду його чекати, — сказала вона. — Жриця духів предків зустріне його і буде йому служити, коли він повернеться до життя.

Джилліан кинула швидкий погляд на хмару пилу на горизонті і знову повернулася до могильного каменю.

— Повертайтеся скоріше, — попросила вона мерця.

Під поглядом діда вона знову легенько провела пальцями по буквах, висіченим на надгробку.

— Без вас я не зможу керувати снами, — м'яко промовила Джилліан, звертаючись до імені, вирізаного на камені. — Поспішайте, Річард Рал, і скоріше повертайтесь у світ живих.

45

У покинутому місті було безлюдно. Удари копит Сайдина по бруківці тужливим луною віддавалися в ущелинах безлюдних вулиць. Різнокольорові віконниці на деяких будинках були закриті, на деяких — розчинені навстіж. У вікнах верхніх поверхів з крихітними балкончиками, що нависають над бруківкою, були видні щільно запнуті штори. Проїжджаючи по одній з порожніх вулиць Ніккі помітила забуті штани, що сумно звисали з мотузки, натягнутої між другими поверхами будинків. Їх власник давно вже був далеко звідси.

Тиша в місті була повною, важкою, зловісною. Залишене місто викликало моторошне відчуття — міські вулиці, де колись кипіло життя, тепер здавалися всього лише оболонкою, позбавленою змісту. Вид міста викликав у пам'яті картину смерті, коли померлий виглядає ще живим, ніби сплячим, але жахлива правда вже не викликає жодних сумнівів. Якщо жителі сюди не повернуться, місто дійсно незабаром помре, поступово перетворюючись на руїни.

На перетинах вузьких вулиць перед Ніккі мигцем відкривався вид на Замок Чарівників, що стояв на горі, і ніби нависав над мирним містом. Від величезної споруди виходило відчуття загрози. Темні башти тягнулися в небо, за них чіплялися обривки хмар. У неї виникло враження, що більш зловісної з вигляду споруди їй бачити ще не доводилося. Однак вона відмінно розуміла, наскільки це враження насправді оманливе, і з нетерпінням чекала, коли ж, нарешті, добереться туди.

Поїздка з глибини Старого Світу до Ейдіндріла була довгою і важкою. Часами вона боялася, що не зможе уникнути зустрічі з численними загонами солдатів Ордена, які траплялися їй на шляху — вона вже й так втратила достатньо часу, обходячи або вбиваючи їх. Хоча вона і знищила величезну кількість імперців, чисельність армій Ордена була така велика, що ці втрати не мали для них великого значення. Вона приходила в лють від необхідності ховатися, замість того, щоб знищувати їх, проте зараз важливіше було дістатися до Річарда. А війська Ордену — це лише перешкода на її шляху.

Через узи, що зв'язують її з Річардом, Ніккі знала, що вже близька до мети. Вона ще не знайшла його, але знала, що ось-ось знайде.

Одразу після його від'їзду з Алтур-Рангу у неї були серйозні сумніви, що вони коли-небудь зустрінуться знову.

Битва за Алтур-Ранг була по-звірячому жорстокою. Передовий загін Ордена, захоплений зненацька захисниками міста, зазнав поразки відразу після заходу сонця. Однак досвідчені воїни швидко прийшли в себе і, освітлюючи собі дорогу смолоскипами, спробували переламати хід бою на свою користь.

Ніккі, як нікому іншому було відомо, що збирався зробити Джеган з бунтівним Алтур-Рангом. Але навіть вона не очікувала такого озлоблення, з яким билися солдати Ордена. Деякий час, через те, що серед військ Ордену виявився третій чарівник, про якого городяни нічого не знали, здавалося навіть, що військо Джегана змете недосвідчених захисників міста. Це був момент похмурої безнадії, коли всі зусилля міського ополчення виглядали витраченими даремно. Перспектива поразки і наступної за ним різанини представлялася не просто реальної — неминучою. На якийсь час Ніккі і її соратники майже повірили, що не переживуть цієї ночі.

Ні щире бажання врятувати жителів Алтур-Рангу, ні думки про жахливу долю, яка чекає безневинне і безпорадне населення міста, не могли більше надати Ніккі нових сил. І тільки страх від думки про те, що в цьому випадку вона ніколи більше не побачить Річарда, немов оживляв її, додаючи бажання боротися. Вона скористалася цим страхом, щоб розпалити в собі нестримний гнів, який можна було погасити тільки потоками крові ворога, що стояв у неї на шляху.

У критичний момент бою, коли ворожий чарівник, різко освітлений ревучим полум'ям від палаючих будинків, стояв на гарматному лафеті, поширюючи навколо себе страждання і смерть, надихаючи своїх звірів рухатися вперед, Ніккі, немов дух помсти, раптово виникла серед атакуючих, прямо на узвишші поруч з ним. Це було настільки несподівано, що погляди імперців мимоволі звернулися на неї одну. І в цю коротку мить, коли всі застигли в приголомшеному здивуванні, вона різко розколола груди чарівника, голими руками вирвавши звідти ще живе серце. З гнівним криком Ніккі підняла свій кривавий трофей, щоб він був добре видимий усім солдатам Ордена, як обіцянка долі, яка чекає кожного з них.

В ту ж мить Віктор Касселл зі своїми людьми вдарив в самий центр загону загарбників. Коваль був охоплений власним гнівом, не тільки через те, що натовп головорізів мав намір грабувати і вбивати жителів його міста, але і через їх бажання забрати в нього з такими труднощами завойовану свободу. Один його палаючий гнівом погляд, здавалося, був здатний вбивати. Як би там не було, його смілива атака була настільки ж несподівана, наскільки і люта. Ці дві події, що послідували одна за іншою, розтрощили хоробрість нападників. Ніхто з них не хотів би опинитися на шляху розгніваного коваля з його булавою, так само, як і зустрітися обличчям до обличчя з збожеволілою чаклункою, яка, немов мстивий демон смерті, збиралася вирвати їх серця.

Елітні війська Ордену розвернулися і спробували втекти з міста, рятуючись від розлючених жителів. Але замість того, щоб дозволити городянам задовольнитися їхньою втечею, Ніккі наполягла, щоб ополченці переслідували ворога і знищили всіх, до останньої людини.

Вона єдина розуміла, наскільки було важливо, щоб жоден з імперців не вцілів, і не міг розповісти про поразку, завдану їм жителями Алтур-Ранга. Імператор Джеган очікував, що його рідне місто буде повернуто під правління Ордена, заколотники будуть схоплені і жорстоко страчені, а інші жителі поставлені на коліна. Він чекав, що ця різанина буде таким жорстоким уроком, який на довгі роки послужить застереженням для інших.

Ніккі знала, що замість очікуваної перемоги, Джеган дуже скоро отримає звістку про поразку його добірних частин. Він і раніше програвав битви — справа не в цьому. Але за кількістю втрат він зможе скласти уявлення про силу тих, хто йому протистоїть, і наступного разу просто-напросто пошле військо більш чисельне, достатнє, щоб виконати поставлене завдання. При цьому для нього буде однаково важливо і добитися перемоги, і покарати непокірних за те, що посміли чинити опір його влади.

Ніккі добре знала цю людину. Його не турбувало життя солдатів — як, втім, і життя всіх інших. Посмертна слава — достатня нагорода для тих, хто воював і помер за справу Ордена. У цьому світі від них вимагалося лише одне — віддавати свої життя задля слави Імператора.

А ось повна відсутність звісток про бій за Алтур-Ранг — це зовсім інша справа.

Ніккі знала, що брак інформації дратував Джегана більше, ніж будь-який ворог. Він терпіти не міг невідомості. Вона знала, що зникнення першокласного війська очолюваного трьома сильними чарівниками, від яких він більше не отримує жодної звісточки, остаточно виведе його з себе. Він буде знову і знову роздумувати над таємницею їх зникнення, із занепокоєнням розглядаючи проблему з усіх боків, немов роздивляючись на світло коштовний камінь.

В результаті, відсутність відомостей про результаті бою за Алтур-Ранг налякає його більше, ніж проста поразка. Він не побоювався втратити людей, їх життя для нього — лише засіб досягнення своїх цілей; з поразкою він теж міг змиритися; але невідомості він винести не зможе. І гірше того, його солдати, схильні до забобонів, можуть прийняти цей випадок за погану прикмету.

Крива вуличка, мощена кругляком, зробила черговий поворот. Ніккі, слідуючи її вигину, повернула за ріг, і в неї перехопило подих від виду, який відкрився між будинками, що ніби розступилися. На пагорбі, вкритому травою кольору смарагду, освітлений яскравим сонячним світлом, височів білокам'яний палац. Такої витонченості ліній їй не доводилося бачити ніколи в житті. Горда будівля немов пливла над навколишніми будинками, здавалося, вона володіла істинно жіночою привабливістю та витонченістю. Це і є Палац сповідниць, зрозуміла вона.

Витончені, чисті лінії палацу різко контрастували з піднесеною позаду нього горою, на якій стриміли вгору шпилі Замку Чарівників. Для Ніккі стало абсолютно ясно, що Палац сповідниць був палацом істинних правителів цих земель, але підтримувала їх сила магії.

Звідси сповідниці тисячоліттями керували Серединними Землями. Великі країни містили в місті палаци, в яких жили їхні посли і члени Ради. Матері-сповідниці управляли не лише іншими сповідницями, але також і Радою Серединних Земель; їм підпорядковувалися королі, королеви, правителі кожної країни, яка входила до складу Серединних Земель. З тієї вулички, де вона проїжджала, Ніккі не було видно палаців представників Серединних Земель, але вона не сумнівалася, що жоден з них не був настільки великий і прекрасний, як Палац сповідниць, і темний фон Замку Чарівників тільки підкреслював його красу.

Раптово увагу Ніккі привернуло якийсь рух між будинків неподалік. Помітивши піднятий в повітря пил, вона натягнула поводи і повернула Сайдина, направляючи його в провулок. Стиснувши п'ятами боки коня, Ніккі пустила його галопом і без зупинки пронеслася по вузькому брудному провулку. У просвітах між будівлями вона бачила, що запорошена хмара віддаляється. Хтось піднімався в гору до Замку Чарівників. Узи підказували їй, хто це повинен бути.

Ніккі постаралася усунути загрозу Алтур-Рангу якомога швидше, і перш за все через те, що поспішала приєднатися до Річарда. Це зовсім не означало, що доля городян або знищення брудних тварюк, посланих Джеганом, не хвилювала її, просто прагнення бути поруч з Річардом було сильніше. Спочатку вона збиралася нагнати його і Кару по шляху до відьми, однак дуже швидко зрозуміла, що у неї немає жодних шансів — настільки швидко рухався Річард. Коли він ставив перед собою мету і збирався всяку ціну досягти її, він не знав втоми.

Ніккі зрозуміла, що зможе перехопити його там, куди він попрямує після Землі Агада — це її єдина надія скоріше зустрітися з ним. Вона знала, що відьма не зможе допомогти йому в пошуках жінки, якої не існує, тому розсудила, що він рушить на північ. Туди, де зможе спробувати отримати допомогу від єдиного чарівника, якого знає — від Зедда, свого діда. Це значить в Ейдіндріл, в Замок Чарівників. І Ніккі попрямувала туди ж, вибираючи найкоротший шлях.

Виїхавши з вузькою вулички, Ніккі відчула, що її серце забилося швидше — вона зрозуміла, що була права. Вона, нарешті, побачила Річарда.

Він рухався вгору по дорозі, супроводжуваний вірною Карою, слідом за ними тягнувся довгий шлейф пилу. Ніккі пам'ятала, що, виїжджаючи з Алтура 'Рангу, вони вели з собою шість коней — зараз у них було лише три. Він рухався так, що Ніккі почала підозрювати, що знає причину — коли Річард налаштовувався на рішення якої-небудь проблеми, зупинити його було неможливо. Схоже, інших коней він загнав на смерть.

Ніккі виїхала з міста слідом за ними; помітивши її, Річард притримав коня. Сайдин стрімко біг в гору повз покинуті сараї і стайні, майстерні, кузні, ринкові площі, повз огороджені вигоні і хліви, в яких тепер не було тварин. Промайнули прямі стовбури сосен, і ось вона вже мчить під розлогими кронами дубів, що стоять уздовж дороги.

Ніккі не могла дочекатися, коли виявиться поруч з Річардом — в її житті раптово знову з'явився сенс. Її мучило питання: чи допоміг візит до відьми переконати його, що ніякої жінки його мрії, яку він вважає реальною, не існує. З'явилася навіть слабка надія, що він вилікувався від свого омани і все піде по-старому. Відчуття полегшення при вигляді Річарда, що сидить верхи на коні, пересилило занепокоєння від думок про те, чому він так поспішає потрапити до Замку Чарівників.

Поки вони були далеко один від одного, Ніккі не раз обдумувала все, що сталося, намагаючись визначити джерело появи його нав'язливої ідеї, і результати її налякали. У тисячний раз, відновлюючи в пам'яті всі деталі, Ніккі з жахом прийшла до висновку, що фактично, вона і була причиною цієї проблеми.

Того ранку вона намагалася врятувати йому життя, тому змушена була швидко прийняти рішення. Та й обстановка не сприяла спокою — вона хвилювалася, що вороги можуть в будь-який момент напасти знову, а тому поспішала зробити все, що можливо. І вона зробила те, чого ніхто ніколи ще не робив, та що там — ніхто навіть не замислювався про подібну можливість. Магія Збитку завжди використовувалася для вбивства — не для зцілення. Проробляючи все це, вона зовсім не була впевнена в успіху, але знала, що іншого способу врятувати його немає. А, отже, у неї зовсім не було ніякого вибору.

Вона дуже боялася, що, застосувавши настільки небезпечний метод, випадково могла якимось чином вплинути на пам'ять і розум Річарда. Якщо це так, вона ніколи не простить собі.

Якщо вона допустила помилку і за допомогою магії Збитку знищила якусь частину його свідомості, через що він тепер не може правильно сприймати дійсність — немає ніякої можливості відновити втрачене. Знищення чогось — чого завгодно — Магією Підземного Світу було необоротне, як сама смерть. Якщо вона пошкодила розум Річарда, він ніколи не стане колишнім, назавжди залишиться в похмурому світі своїх фантазій, ніколи не зможе прийняти правду світу навколо нього… І все це — з її вини.

В який уже раз від цієї думки вона опинялася на межі відчаю.

Річард і Кара зупинилися на узбіччі дороги, чекаючи на Ніккі. Навколо стелилися порослі травою пагорби, і коні скористалися перепочинком, щоб перекусити тим, що росло біля дороги.

При вигляді Річарда серце Ніккі наповнилося радістю. Його волосся стало довшим, після довгої дороги він весь був покритий пилом, але виглядав настільки ж зібраним, настільки ж сильним і красивим, настільки ж свавільним, владним і різким, настільки ж зосередженим, як і завжди. Все та ж наполегливість в очах — від цього погляду не могло сховатися нічого. Незважаючи на простий запилений від довгої дороги одяг, він до кінчиків нігтів виглядав лордом Ралом.

Але щось у його зовнішності було неправильним.

— Річард, — закричала Ніккі, наближаючись до нього і Кари, хоча й бачила, що вони вже помітили її. Вона нарешті під'їхала і зупинила коня, обдавши їх хмарою пилу. Річард і Кара чекали. Схоже, вони вирішили, що вона має намір повідомити їм щось-то термінове. Але вона всього лише була схвильована і рада знову бачити його.

— Рада, що з вами обома все гаразд, — вимовила вона.

Річард явно розслабився і поклав обидві руки на луку сідла. Його кінь відганяв мух, помахуючи хвостом. Кара сиділа в сідлі дуже прямо, її кінь стояв трохи позаду, сердито змахуючи головою через те, що його різко зупинили на повному скаку.

— Радий бачити, що у тебе теж все добре, — відповів Річард. Його тепла усмішка говорила, що він і справді має на увазі те, що сказав. При вигляді цієї посмішки Ніккі заповнила тепла хвиля радості, але вона стримала сміх і просто посміхнулася у відповідь.

— Як справи в Алтур-Рангу? — Запитав він. — Місто в безпеці?

— Вони розбили загарбників. — Ніккі міцно стиснула поводи, щоб заспокоїти схвильованого Сайдина. Вона поплескала коня по шиї. — Місто поки в безпеці. Віктор і Іцхак просили передати тобі, що вони вільні люди, і зроблять все, щоб вільними і залишитися.

Річард кивнув з мовчазним задоволенням.

— А як ти? Я турбувався про тебе.

— Чудово, — сказала вона, не в змозі стримати посмішку вдячності від думки про те, що він хвилювався за неї. Думки про шкоду, яку вона, можливо, завдала йому, випарувалися до останньої краплі. Нічого більше не мало значення. Вона знову поряд з Річардом.

Він виглядав втомленим, ніби вони з Карою зовсім не спали під час поїздки. Мабуть, вони сильно поспішали, раз покрили таку відстань за такий короткий час і, схоже, майже не відпочивали.

І тут Ніккі зрозуміла, чому він виглядає так дивно.

З ним не було його меча.

— Річард, а де…

Кара, зробивши страшні очі, кинула на Ніккі забороняючий погляд і провела пальцем по горлу, вимагаючи, щоб та не питала ні про що.

— … Інші коні? — Швидко закінчила Ніккі, щоб заповнити зловісну тишу, яка виразно відчувалася в короткій паузі.

Річард зітхнув, очевидно, не зрозумівши, про що вона збиралася запитати. — Боюся, їм міцно дісталося в дорозі. Двоє загинули, один зашкутильгав, і нам довелося їх залишити. Ми збиралися пошукати нових по шляху. А ось цих ми вкрали в таборі Імперського Ордена в Галеї. Їх війська розквартировані по всій Серединній землі. Всю дорогу ми користувалися їх кіньми і запасами продовольства.

Кара посміхнулася хитро й задоволено, але продовжувала мовчати.

Ніккі задумалася, як він обходиться без свого меча, але раптом зрозуміла, наскільки ця думка була дурною — не меч робив Річарда тим, ким він був.

— А Звір? — Запитала Ніккі.

Річард глянув поверх плеча на Кару. — Ми зіткнулися з ним… пару раз.

Чомусь Ніккі більше стурбував його голос, ніж слова.

— Пару раз? — Перепитала вона. — Як зіткнулися? Як це було? Що трапилося?

— Ми впоралися, ось і все. Поговоримо пізніше, коли у нас буде час. — За роздратовано виразом в його очах було видно, що у нього немає настрою це обговорювати — і пережити все це ще раз. Він натягнув поводи, відволікаючи увагу коня від трави під ногами. — Зараз мені потрібно потрапити у Замок.

— А що відьма? — Запитала Ніккі, пускаючи свого коня врівень з конем Ричарда. — Що вона сказала? Ти щось довідався?

— Те, що я шукаю, давно поховано, — пригнічено пробурмотів він сам до себе. Річард втомлено потер рукою обличчя і відірвався від своїх думок, спрямувавши на неї проникливий погляд. — Слова Вогняний Ланцюг говорять тобі що-небудь? Коли Ніккі заперечливо похитала головою, він знову запитав — А як щодо Долини Небуття?

— Долина Небуття? — Ніккі трохи подумала. — Ні. А що це?

— Поняття не маю, але мені необхідно це дізнатися. Сподіваюся, Зедд зможе пролити трохи світла на все це. Поїхали. Нам потрібно поспішати.

З цими словами він пустив коня галопом. Ніккі теж довелося пришпорити Сайдина.

46

Дорога йшла вгору, з неї відкривався чудовий вид на розкинутий біля її підніжжя Ейдіндріл. Хмари в післяполудневому небі немов дрімали в нерухомому повітрі, притулившись до схилів гори. Але все це абсолютно не обходило Ніккі. Вона, звичайно, знаходила, що з дороги до Замку відкривається один із найкрасивіших видів, які їй доводилося зустрічати. Але, хоча радість від споглядання краси була для неї почуттям зовсім новим, зараз вона сприймала цю радість тільки як ще одне з тих почуттів, які пробудив у ній Річард.

Зараз вона думала тільки про його божевільну ідею, про його нав'язливе бажанні розшукати жінку по імені Келен, про яку чомусь пам'ятав лише він один. З тих пір, як вони зустрілися, він поки що про неї не згадував, можливо, щоб не повертатися до їх минулих розбіжностей. Або, можливо, не хотів зайвий раз засмучувати себе даремністю чергової спроби переконати її в існуванні цієї жінки. Але Ніккі-то знала, що її не існує. Однак, незважаючи на його мовчання, Ніккі було абсолютно ясно, що він, серйозніше, ніж будь-коли, налаштований зайнятися пошуками цієї Келен. Всі її надії, що до цього моменту їхньої зустрічі Річарду стане краще, розтанули, мов дим. І ці думки заважали насолоджуватися прекрасним видом.

Однак зараз у його погляді було щось нове. Ніккі не могла б точно сказати, що саме, як не могла припустити, що це може означати. У нього завжди був особливий погляд — гострий, пильний, немов у хижака, але тепер… Здавалося, його погляд проникає всередину неї і дивиться прямо в душу. Правда, приховувати Ніккі було нічого, тим більше від Річарда. В глибині її душі не було нічого, крім теплих почуттів до нього. Вона не хотіла нічого для себе — тільки б він був щасливий, і готова була зробити все, щоб так воно і було.

Коли вона спробувала зрозуміти, чому він змінився, її настрій зіпсувався ще більше. Хоча він і виглядав рішучим, вона завжди помічала, коли в ньому починає наростати зневіра. Якщо Ніккі чим і дорожила, то тільки світлом життя в очах Річарда. Вона не хотіла бачити, як гасне цей світ.

Спроби не відставати вимагали уваги і поки не давали Ніккі можливості розпитати його про зустріч з відьмою. З мовчання Кари вона зрозуміла — щось сталося, все пішло не так, як очікував Річард; та це Ніккі не дивувало. Навіть якби відьма захотіла і погодилася допомогти, що вона могла б зробити, якщо зникла жінка існує тільки в уяві Річарда?

Ніккі поняття не мала, що таке Вогняний Ланцюг, але по нетерпінню в його голосі, з напруженого виразу його обличчя було ясно, що він не заспокоїться, поки не дізнається все. Проживши поруч з ним досить довго, Ніккі не потребувала слів, щоб знати про його почуття. Було очевидно, що він покладав величезні надії на той Вогняний Ланцюг, що б це не означало.

І ще її схвилювало питання, що сталося з його мечем; вона ніяк не могла уявити собі причину, по якій він міг би розлучитися зі зброєю. Її неспокій посилювався ще й через те, як поспішно Кара дала їй зрозуміти недоречність запитань на цю тему, і те, що Річард теж ні словом не згадав про нього. Але ж Меч Істини не та річ, про яку можна легко забути.

Дорога, що йшла все вище в гору, змінилася — тепер її обступали прямі високі дерева; далі вона переходила в довгий кам'яний міст, що з'єднував дві сторони глибокої прірви. Ніккі здалося, що хтось величезний розрубав гору дощенту, немов бажаючи відокремити від решти гори ту частину, на якій вони перебували. Проїжджаючи по мосту, вона заглянула за парапет і побачила кам'яні краї прірви, що линули далеко вниз, і пливучі між кам'яними стінами білі хмари, схожі на шматки вати. Від виду такої глибини у неї закрутилася голова, скрутило живіт і підступила нудота.

По руху Сайдина Ніккі розуміла, наскільки він втомився. Перетинаючи міст, він лише мляво повертав вуха з боку в бік. Коні Річарда і Кари теж важко дихали і були покриті піною. Ніккі знала, як дбайливо завжди Річард ставиться до тварин, і все ж зараз він не виявляв ніякого милосердя. Очевидно, його метою була якась більш висока цінність, ніж життя коней. Вона знала, що це за цінність: життя людини. Однієї конкретної людини.

Стіни Замку Чарівників з щільно підігнаних гранітних блоків піднімалися перед ними подібно кручі. З'їжджаючи з моста слідом за Річардом, Ніккі роздивлялася складний лабіринт кріпосних стін, бастіонів, веж, з'єднаних переходами і валами. Кара замикала їх маленький загін. Замок виглядав живим, він немов спостерігав за їх прибуттям. Дорога пірнала в арку і проходила крізь довгий тунель у зовнішній стіні.

Не сповільнюючи ходу, Річард спрямував коня під підняту масивну решітку; будь вибір у неї, Ніккі наближалася б до Замку більш обережно. Магія цього місця немов голками поколювала їй шкіру. Ніколи ще їй не доводилося відчувати таку сильну магію, сконцентровану в одному місці. Відчуття було таким, наче вона стоїть одна в грозу у відкритому полі, чекаючи, як у будь-який момент у неї може вдарити блискавка.

Її вразили щити, які охороняли Вежу. Судячи з того, що вона змогла помітити, щити в Палаці Пророків були дитячими іграшками в порівнянні з цими. Ті щити в основному складалися з Магії Приросту, та й Палац був побудований зовсім для іншої мети. Тут для створення щитів в рівній мірі використовувалася і Магія Приросту, і Магія Збитку. Вони таїли в собі хоч і приховану, але смертельну загрозу, правда, знали про це тільки ті, кому належало знати про такі речі.

Прозорі, майже непомітні хмари затягнули надвечірнє небо, роблячи його сірим, як сталь. Наступаючі сутінки робили камені Вежі більш темними, наче вона прагнула загорнутися в хмарне покривало для зустрічі з чарівником і чарівницею, здатними впоратися з силами, які наповнювали це місце.

Пройшовши крізь арку в зовнішній стіні, вони рушили по дорозі, що перетинала внутрішній двір Замку. Потім вони пройшли під аркою другої темної стіни через ворота, захищені ще одним бар'єром, ніби одного було недостатньо. Річард без зупинки минув і цей довгий і темний прохід. Стукіт кінських копит гучною луною ударявся у вологі кам'яні склепіння.

Нарешті вони в'їхали у дворик, порослий густою травою, там же росло кілька дерев. Доріжка, посипана гравієм, лежала направо вздовж стіни; в її кінці її розташовувалися двері, що вели у зал для відвідувачів. А можливо, припустила Ніккі, це був службовий вхід в Замок. З іншого боку від доріжки знаходився загін, задню його огорожу заміняла кріпосна стіна. У дальньому кінці двору розташувалася стайня.

Не кажучи ні слова, Річард відкрив ворота загону, завів туди коня, але розсідлувати його не став. Спантеличені Ніккі і Кара наслідували його приклад, і вони всі разом пішли через двір до гранітних сходів з дюжиною широких ступенів, стертих за тисячоліття багатьма парами ніг. Сходи вели на площадку, де вже скрипіли, відкриваючись, прості, але важкі, подвійні двері.

Старий чоловік, чиє хвилясте сиве волосся знаходилися в абсолютному безладі, і який виглядав господарем будинку, не чекав відвідувачів. Він задихався — схоже, навіть біг, коли зрозумів, що хтось приїхав. Безсумнівно, магічні щити давали мешканцям Замку змогу знати про всіх, хто насмілювався наблизитися до Замку. У колишні часи тут чергували солдати, які охороняли стіни, тепер тут був один тільки цей старий. Судячи по важкому диханню, він був досить далеко від входу, коли піднялася тривога.

Навіть крайнє здивування на худому зморшкуватому обличчі не завадило Ніккі побачити в його рисах щось знайоме. Вона знала, що старий не може бути ніким іншим, окрім Зедда, дідуся Річарда. Він був високим і тонким, як молоде дерево, з широко розкритими горіховими очима, в яких було занепокоєння і якесь дитяче невинне здивування. Простий, без прикрас балахон показував, що він чарівник дуже високого рангу. Для свого віку виглядав він відмінно. Це був приємний приклад того, як в тому ж віці може виглядати Річард.

Старий звів руки над головою.

— Річард! — Радісна посмішка освітила його обличчя. — О, духи! Це і правда ти, мій хлопчику?

Зедд вийшов із дверей і зробив кілька кроків у темряву.

Річард підбіг до діда, обійняв його, підняв у повітря, стискаючи в обіймах так, що міг би задушити старого. Вони обидва сміялися схожим сміхом, що зайвий раз підкреслював їх родинний зв'язок.

— Зедд, ти і уявити не можеш, як я радий тебе бачити!

— Я теж, синку, — говорив Зедд, і в голосі його відчувалися сльози. — Тебе довго не було. Занадто довго.

Він звільнив худу, як палиця, руку і взяв за плече Кару. — А як ти, люба? Ти чудово виглядаєш. Сподіваюся, з тобою все в порядку?

— Я — Морд-Сіт, — сказала вона з легким обуренням в голосі. — Звичайно ж, я у повному порядку. — І чого б це мені виглядати погано?

Зедд хихикнув і звільнився з обіймів Річарда.

— Нема чого, вважаю. Схоже, вам обом просто потрібно відпочити пару днів і як слід поїсти. Ось і все. Але ти, і правда, чудово виглядаєш, я страшенно радий бачити тебе знову.

Кара посміхнулася його словам.

— Я нудьгувала без вас, Зедд.

Зедд погрозив пальцем.

— Ви, Морд-Сіт, не дуже-то сумуєте без стариків. Рікка здивується, коли почує таке.

— Рікка? — Здивовано перепитала Кара. — Вона тут?

Зедд махнув рукою в напрямку прочинених дверей.

— Вона десь там… Думаю, патрулює коридори. Мені здається, у неї в житті дві турботи — охороняти Замок і виводити мене з себе. Кажу вам, через цієї жінки в мене немає ні хвилини спокою. Гірше того, вона занадто розумна. Набагато розумніше, ніж потрібно. Але, принаймні, вона — талановитий кухар.

Брови Кари злетіли вгору.

— Рікка готує?

Зедд здригнувся і повільно видихнув крізь зуби.

— Тільки не кажіть їй, що я так сказав. Інакше цьому кінця не буде. Ця жінка…

— Зедд, — перервав його Річард. — У мене неприємності, мені потрібна твоя допомога.

— Все добре? Адже ти не не захворів, так? Ти не схожий на себе, мій хлопчику. — Зедд притиснув руку до чола Річарда. — Найгірше це коли захворієш влітку, ти ж знаєш. Спека і висока температура — дуже погане сполучення.

— Та ні, це не те… Мені треба поговорити з тобою.

— Ну що ж, давай поговоримо. Пройшло вже багато часу, дуже багато. Коли ж це було? Минулої весни виповнилося два роки, якщо не помиляюся. — Зедд трохи відсунувся і взяв Річарда за руки, оглядаючи з ніг до голови. — Річард, а де твій меч?

— Про це ми поговоримо трохи пізніше, — Річард роздратовано звільнився з рук Зедда, намагаючись уникнути цієї теми.

— Ти ж сам хотів поговорити. Так говори, розкажи мені, де меч. — Зедд широко посміхнувся Ніккі. — І хто ця прекрасна чарівниця, що прийшла з тобою?

Річард, не звертаючи уваги на посмішку Зедда, глянув на Ніккі.

— Вибач, Зедд. Це — Ніккі. Ніккі, це…

— Ніккі! — Заревів Зедд і відступив на кілька кроків назад, немов побачивши гадюку. — Та сама Сестра Темряви, яка відвела тебе в Старий Світ? Та сама Ніккі? Чому ця мерзотниця з тобою? Як ти посмів привести її сюди?

— Зедд, — різко перебив його Річард. Ніккі — мій друг.

— Друг? Та ти при своєму розумі, Річард? Як ти можеш…

— Зедд, тепер вона на нашому боці. — Він підтвердив свої слова енергійним жестом. — Точно так само, як Кара або Рікка. Багато що змінилося. Адже раніше будь-яка з них…

Його голос стих, коли дід глянув на нього.

— Ти зрозумів, що я хочу сказати. Ти знаєш, що я повністю довіряю Карі, і вона виявилася гідною цієї довіри. Точно так само я довіряю Ніккі. Я готовий довірити їм обом своє життя.

Зедд, нарешті, взяв Річарда за плече і злегка підштовхнув.

— Схоже, я зрозумів, що ти хочеш сказати. З тих пір як я вручив тобі Меч Істини, ти дуже багато чого змінив на краще. Та я ж ніколи й уявити не міг, що буду з задоволенням їсти те, що приготує Морд-Сіт. А її кухарювання чудове. — Він зупинив свою промову і вказав на Кару. — Якщо ти передаси їй мої слова, я живцем здеру з тебе шкіру. Це неможлива жінка.

Кара тільки посміхнулась у відповідь.

Зедд направив пильний погляд на Ніккі. Він не був схожий на хижий погляд Ралів, але так само роззброював і змушував відчувати занепокоєння.

— Ласкаво просимо, чаклунко. Якщо Річард говорить, що ти — друг, значить, так воно і є. Вибач мене за нестриманість.

Ніккі посміхнулася.

— Я прекрасно вас розумію. Деякий час тому я і сама себе ненавиділа. Тоді я дуже помилялася, і абсолютно обгрунтовано отримала прізвисько Пані Смерть. — сказала Ніккі, глянувши в сірі очі Річарда. — Саме ваш онук показав мені красу життя.

Зедд гордо посміхнувся.

— Ось саме. Красу життя.

Річард вирішив знову перейти в наступ. — А життя і є те, що нас оточує. Послухай, Зедд, мені потрібно…

— Так, звичайно, — відповів Зедд, не звертаючи уваги на нетерпіння Річарда. — Тобі завжди щось потрібно. Ти був відсутній стільки часу, не встиг увійти в двері, і вже хочеш про щось дізнатися. Якщо пам'ять мені не зраджує, перше слово, яке ти вимовив, було «чому». Принаймні, зайди в будинок. Я хочу знати, чому в тебе немає з собою Меча Істини. Я знаю, що ти не допустив би, щоб з ним щось трапилося, але я хочу знати всю історію цілком, а не частинами. Заходь.

Запрошуючи всіх іти за собою, дід Річарда попрямував по сходах до дверей.

— Зедд, мені потрібно…

— Так, так, мій хлопчику, тобі щось треба. Я і в перший раз прекрасно тебе чув. Не варто повторювати це знову і знову, тим більше, що збирається дощ. Заходь всередину, там я вислухаю все, що ти хочеш сказати. — Голос Зедда почав віддаватися луною, коли він зник у темряві. — Схоже, вам не завадить поїсти. Хто-небудь ще погодиться розділити з нами обід? Радість зустрічей завжди пробуджувала у мене апетит.

Засмучений Річард розвів руками і з досадою ляснув себе по стегнах. Зітхнувши, він квапливо попрямував слідом за дідом. Ніккі знала, що, як і іншим, Річарду доведеться підкоритися. Близькі люди, ті, хто виховував вас, хто заспокоював, коли ви плакали, злякавшись гуркоту грому або завивання вовка, схильні піклуватися про вас, скільки б років вам не виповнилося. Вона бачила, що в цьому Річард не виняток. Його любов до діда зв'язала його думки повагою, яка була міцніше всяких мотузок.

Таким Річарда Ніккі ще ніколи не бачила, і знаходила цю сцену вельми зворушливою. Лорд Рал, повелитель Д'хари, Шукач Істини, людина, якій судилося врятувати світ, відступив перед спокійною доброзичливою одповіддю діда. Якби їх справа не була настільки серйозною, Ніккі не змогла б стримати усмішки при вигляді явної безпорадності Річарда перед кволим з вигляду старим.

У темній прихожій чулося дзюрчання води. Зедд недбало викинув руку в сторону, і лампи на стіні засвітились. У момент, коли вони запалилися, Ніккі вловила іскру магії, яка виділила одну лампу, як ключову. З легким свистячим звуком лампи спалахували парами одна за одною, світло рухався в обидва боки від входу по периметру величезного залу. Незабаром приміщення освітилося сотнями ламп, розташованих на стінах і в залі стало так само ясно, як в ясний сонячний день.

Посеред викладеного плиткою підлоги розташовувався фонтан у формі листа конюшини. Струмінь води бив високо вгору і каскадом стікав по чашах в круглий басейн. Край басейну був оформлений у вигляді широкої зручної лави.

Овальне приміщення було оточене балконом, підтримуваним високими колонами з полірованого червоного мармуру. У сотні футів над їх головами сяяв скляний дах, через який вдень проникало сонячне світло, що змагалося зі світлом ламп. А по ночах через цей дах проникало місячне світло, яке придавало кімнаті незвичайний вид. Погляд, кинутий Ніккі на небо, показав, що Зедд правий, було схоже, що з будь-який момент може початися дощ.

Всупереч першому враженню, виробленому Замком Чарівників, кімната всередині холодної і суворої споруди була красивою, теплою і затишною. Здавалося, тільки тут і збереглася життя. І згадавши про покинуте місто внизу в долині, Ніккі відчула сумну порожнечу.

— Ласкаво просимо в Замок Чарівників. Можливо, нам треба…

— Зедд, — прогарчав Річард, перериваючи діда, — я повинен поговорити з тобою. Прямо зараз. Це важливо.

Дідусь це чи ні, Ніккі ясно бачила, що терпінню Річарда настає межа. Білі суглоби різко виділялися на загорілій шкірі, напружені вени різко виділялися на зап'ястях над стиснутими кулаками. Судячи з того, як він виглядав, останнім часом він мало спав, та й їсти досхочу, схоже, доводилося не часто. Він тримався на межі своїх сил; таким Ніккі його ще ніколи не бачила. Кара теж виглядала сильно виснаженою, але вміло це приховувала — Морд-Сіт з дитячих років навчали терпіти фізичний дискомфорт. Незважаючи на радість зустрічі з коханим дідусем, бажання Річарда відшукати свою уявну кохану порушило радісний настрій.

То безумство, в якому він прокинувся після того, як ледь не помер від поранення стрілою, здавалося, в повній мірі проявилося в цей момент.

Зедд мигнув, в його очах було наївне здивування.

— Добре, Річард, звичайно. — Він розкинув руки і заговорив ніжним голосом. — Ти ж знаєш, що завжди можеш поговорити зі мною, що б не було в тебе на думці. Тобі це добре відомо…

— Що таке Вогняний Ланцюг?

Це було те саме питання, яке він задав Ніккі в перший же момент зустрічі.

Зедд стояв нерухомо, спантеличено дивлячись йому в обличчя. — Вогняний Ланцюг, — повторив він рівним тоном.

— Так, Вогняний Ланцюг.

З серйозним виразом обличчя Зедд зосереджено обмірковував питання, повернувшись у бік фонтану. Очікування тягнулася майже болісно. Тишу в кімнаті порушувало лише бурмотіння води у фонтані.

— Вогняний Ланцюг, — Зедд співуче повторював про себе ці слова, погладжуючи тонкими пальцями гладко поголене підборіддя і дивлячись на танець води, що спадала каскадом по рівнях фонтану. Ніккі крадькома глянула на Кару, але Морд-Сіт зберігала непроникний вираз обличчя. Вона виглядала настільки ж втомленою і голодною, як і Річард, але продовжувала стояти, висока і пряма, не даючи виснаженню отримати над нею верх.

— Правильно, Вогняний Ланцюг, — нетерпляче вимовив Річард, зціпивши зуби. — Ти знаєш, що це може означати?

Зедд обернувся до онука. Він виглядав спантеличеним і розвів руками, просячи прощення.

— Мені дуже шкода, Річард, але я ніколи раніше не чув цих слів.

Напруження так раптово покинуло Річарда, що, здавалося, він ось-ось впаде. В його очах виразно читалося розчарування, плечі різко опустилися, коли він видихнув. Кара швидко, але спокійно зробила крок до нього, готова підтримати, якщо ноги все ж не втримають його. Ніккі здавалося, що це більш ніж можливо.

— Річард, — різко запитав Зедд, — де твій меч?

Річард вибухнув. — Це всього лише шматок сталі!

— Шматок…

Лице Річарда густо почервоніло.

— Так, всього лише дурний шматок металу! Тобі не здається, що є більш важливі речі, про які варто хвилюватися?

Зедд підкинув голову.

— Більш важливі? Про що ти?

— Я хочу повернути назад своє життя!

Зедд мовчки витріщився на нього, але це виглядало, як наказ онукові сказати більше, пояснити свої слова.

Річард ступив від фонтану до широких східцях сходів між двома рядами червоних мармурових колон. Довга червона із золотом килимова доріжка з простим геометричним орнаментом покривала драбину, тікаючи між стовпами в темряву.

Річард запустив у волосся пальці обох рук.

— Яка різниця? Ніхто мені не вірить. Ніхто тепер не допоможе мені відшукати її.

Ніккі відчула всю глибину його горя. У цей момент вона пошкодувала про кожну різкість, яку говорила, намагаючись переконати його, що Келен — всього лише вигадка. Звичайно, потрібно було допомогти йому позбавитися від омани, але в цей момент вона була б щаслива допомогти йому триматися за цю оману, якщо вона здатна повернути світло життя в його очі.

Вона хотіла б підтримати його, сказати, що все в порядку, але не могла. І цьому була не одна причина.

Кара, поклавши руки на стегна, сумно дивилася на страждання Річарда якимось бездонним поглядом. Ніккі підозрювала, що в цей момент Морд-Сіт погодилася б з нею, що варто дозволити Річарду зберегти його красиву мрію про кохану жінку. Але таку реальну біль ніяка брехня заспокоїти не може.

— Річард, я не знаю, про що ти говориш, але як це пов'язано з Мечем Істини? — В голосі Зедда знову з'явилися різкі нотки.

Річард прикрив очі і голосно повторив те, що говорив вже багато разів. Дуже багато разів. І вже вкотре ніхто йому не повірив.

— Я повинен знайти Келен.

Ніккі бачила, як він напружився, готуючись до звичайних в цьому випадку питань: про кого він говорить, звідки у нього такі думки. Ніккі бачила, що для нього це буде вже занадто — почути таке від рідної людини, яка поставить під сумнів його розсудливість. Вона бачила, як він боїться почути все це від діда.

Зедд схилив голову.

— Келен?

— Так, — зітхнувши, і відвівши погляд, підтвердив Річард. — Келен. Але ти, звичайно ж, не знаєш, про кого я говорю.

Для інших людей Річард починав пояснення, але зараз він виглядав занадто пригнічений і, схоже, не хотів трудитися і пояснювати все знову і знову, щоб почути чергові скептичні, недовірливі питання.

— Келен. — Опустивши брову, обережно запитав Зедд. — Келен Амнелл? Це — та сама Келен, про яку ти кажеш?

Ніккі остовпіла.

Очі Річарда широко розкрилися.

— Що ти сказав? — Прошепотів він.

— Келен Амнелл? Це — вона?

Серце Ніккі билося через раз. Рот Кари розкрився.

Річард блискавично згріб в кулаки балахон Зедда і підняв старого в повітря. Вкриті потом м'язисті руки Річарда блищали в яскравому освітленні.

— Ти назвав її повне ім'я, Келен Амнелл. Я не говорив цього, ти сам назвав її. Ти знаєш Келен? Знаєш, про кого я говорю?

— Про Матір-сповідницю?

— Так, про Матір-сповідницю.

— Ну звичайно. Вважаю, її багато хто знає. Та що з тобою, Річард? Відпусти ж мене.

Ніккі відчула запаморочення. Вона не могла повірити власним вухам. Як таке можливо? Ні! Це було немислимо, неможливо настільки, що їй здалося що вона зараз зомліє.

Його руки затремтіли. Річард поставив діда на підлогу.

— Що значить, її багато знають?

Зедд поправив рукави, натягнувши їх на худі руки. Поправляючи розпатланий балахон на худих стегнах, він не спускав очей з внука. Поведінка Річарда дійсно здивувало його.

— Річард, що з тобою? Як же її можуть не знати? Вона ж — Мати-сповідниця, це ж всім відомо.

Річард сковтнув. — Де вона?

Зедд кинув швидкий збентежений погляд на Кару, потім на Ніккі, потім знову повернувся до Річарда.

— Де їй бути? У Палаці Сповідниць.

З радісним криком Річард обхопив діда руками.

47

Обхопивши худі плечі діда, Річард труснув його. — Вона тут? Келен у Палаці Сповідниць?

На зморшкуватому обличчі Зедда відбилося занепокоєння. Старий обережно кивнув.

Тильною стороною руки Річард витер сльози, що течуть по щоці.

— Вона тут, — повторив він, повертаючись до Кари. — Він обійняв її за плечі і міцно підштовхнув. — Вона тут, у Ейдіндрілі. Ти чула? Я це не придумав. Зедд пам'ятає її, він знає правду.

Кара дивилася на нього, докладаючи всіх зусиль, щоб приховати здивування. Вона дуже сподівалася, що ця новина не виявиться сумною.

— Лорд Рал, я… рада за вас… але не бачу, як…

Річард, не помічаючи невпевненості Морд-Сіт, знову повернувся до чарівника.

— Що вона там робить? — Запитав він повним хвилювання голосом.

Зедд виглядав серйозно стурбованим. Він подивився на Кару і Ніккі, потім ніжно взяв Річарда за плече.

— Річард, вона там похована.

Здавалося, весь світ завмер.

Під раптової спалаху розуміння Ніккі відкрилася правда.

В цю мить все стало ясно — поведінка Зедда тепер знайшла сенс. Жінка, про яку говорив Зедд, була Мати-сповідниця Келен, але це була не та жінка, яку придумав Річард, не та, на якій він у своїй уяві одружився, не та, яку він любив.

Реальна Мати-сповідниця.

Ніккі попереджала, що жінка, яку він любив в своїх мріях, може виявитися реальною людиною, відомою в Серединних Землях, чиє ім'я він колись міг випадково почути. Ця була реальна Келен Амнелл, справжня Мати-сповідниця, і вона була похована там, внизу, в Палаці Сповідниць, а зовсім не вигадана кохана Річарда. Ніккі завжди боялася, що дійсність одного разу грубо зруйнує світ фантазій Річарда.

Вона не раз попереджала, що це обов'язково станеться, рано чи пізно йому доведеться зустрітися з реальністю лицем до лиця. І ось настав цей момент, якому вона намагалася запобігти.

Однак вона не відчувала ніякої радості через те, що виявилася права, одне лише нищівне горе, і страждання за Річарда. Вона не могла навіть уявити, настільки він зараз повинен відчувати себе втраченим і збитим з пантелику. Для того, хто завжди твердо стояв на ногах, подібне випробування повинно було стати руйнівним.

Річард теперттільки дивився — мовчки і байдуже.

— Річард, — нарешті вимовив Зедд, ніжно беручи його за руку, — З тобою все добре? Що відбувається?

Річард повільно кліпнув з враженим виглядом.

— Що значить «похована»? — Запитав він тремтячим голосом. — Коли це сталося?

Зедд обережно облизав губи. — Я не знаю, коли вона померла. Просто там, внизу, коли армія Джегана осаджувала Ейдіндріл, я помітив могильний камінь. Я не був знайомий з нею, просто побачив могилу, ось і все. Цей камінь досить великий, його важко було не помітити. Всі сповідниці вбиті Кводами, посланими Даркеном Ралом. Напевно, вона загинула тоді ж, разом з іншими.

— Річард, ти не міг знати цю жінку; вона була мертва і похована ще коли ми жили в Вестланді, до того, як впали кордони. У той час ти ще був лісовим провідником в Хартленді.

Річард стиснув пальцями скроні.

— Та ні ж. Ти не розумієш. З тобою відбувається те ж, що і з усіма іншими. Це не вона. Ти ж знаєш Келен.

Зедд співчутливо протягнув до онука руки.

— Річард, це неможливо, всіх сповідниць вбили Кводи.

— Правильно, всіх сповідниць, але не її, не Келен. — Річард змахнув рукою, ніби намагаючись відмахнутися від такої думки. — Зедд, адже це вона прийшла до тебе і попросила назвати Шукача. Ти це зробив, і саме тому ми з тобою покинули Вестланд. Ти чудово знаєш Келен.

Зедд насупився.

— В ім'я духів, про що ти говориш? Ми змушені були виїхати, тому що на тебе полював Даркен Рал. Ми повинні були втікати, щоб врятувати свої життя.

— І тому теж. Але спочатку Келен прийшла, щоб відшукати тебе. Це вона розповіла нам, що Даркен Рал ввів у гру шкатулки Одена. Він же знаходився по інший бік кордону. Звідки б ми дізналися про це, якби не Келен?

Зедд дивився на Річарда з таким виразом, ніби той тяжко хворий. — Річард, якщо ввести в гру шкатулки Одена, виростає зміїна лоза. Так сказано в Книзі Зниклих Тіней — з усіх живих тобі відомо про це краще, ніж кому б то не було. Адже саме тебе вжалила ця лоза у Верхньому Лісі. Це викликало лихоманку, і ти прийшов до мене за допомогою. Так ми і дізналися, що шкатулки Одена в грі. Тоді ж в Вестланд з'явився Даркен Рал і напав на нас.

— Гаразд, в якомусь сенсі все це правильно. Але Келен розповіла нам про те, що відбувається в Серединних Землях — вона підтвердила наші здогади — прогарчав засмучений Річард. — І вона прийшла просити тебе назвати Шукача. Ти знайомий з нею.

— Боюся, що не знайомий, Річард.

— В ім'я духів, Зедд! Адже ти і вона всю минулу зиму провели з армією Д'хари. Коли Ніккі відвела мене в Старий Світ, Келен була там, і ти, і Кара. — Він наполегливо вказував на Кару, наче вона була доказом, здатним припинити цей кошмар. Вони з Карою всю зиму воювали разом з тобою.

Зедд подивився на Кару. За спиною у Річарда вона розвела руками і знизала плечима, показуючи, що знає про це не більше Зедда.

— Раз вже ми заговорили про Шукача, де твій…

Річард схопив його за руку, його обличчя раптово освітилося.

— Це могила не належить Келен.

— Звичайно ж їй. Помилки бути не може. Я чудово пам'ятаю, що на камені вирізано її ім'я.

— Ну так, ім'я — її, але не могила. Тепер я зрозумів, про що ти говориш. — Річард з полегшенням хихикнув. — Кажу ж, це не її могила.

Зедду все це не здавалося забавним.

— Річард, я бачив напис на камені. Це вона — Келен Амнелл, Мати-сповідниця.

Річард вперто хитнув головою.

— Ні, не вона. Це всього лише виверт.

— Виверт? — Зедд підняв голову і примружився. — Про що ти? Про який виверт?

— Вони полювали на неї — шпигуни Ордена полювали за Келен. За їх намовою Рада засудила її на смерть, і щоб припинити переслідування ти наклав на неї чари видимої смерті.

— Що? Чари видимої смерті, Річард? Та чи знаєш ти, що таке ці чари?

— Зрозуміло, знаю. Але ж так і було. Тобі довелося симулювати її смерть, щоб Орден повірив, що вони домоглися успіху, а вона змогла б спокійно втекти. Хіба ти не пам'ятаєш? Цей надгробний камінь був зроблений за твоїм наказом. Незабаром я приїхав в Ейдіндріл, щоб знайти її, але це заклинання обдурило навіть мене. Я тоді теж вирішив, що вона померла, але помилився.

Замішання пройшло, і тепер Зедд виглядав серйозно схвильованим.

— Річард, я не розумію, що з тобою відбувається, але це просто…

— Ви обидва тоді зникли, але залишили на надгробному камені повідомлення для мене, — кажучи це Річард тикав Зедда пальцем в груди при кожному слові. — Ви дали мені знати, що насправді вона все ще жива. Щоб позбавити мене від розпачу. Щоб я не подумав зробити з собою що-небудь. Треба сказати, поки я не зрозумів правди, я був дуже близький до такого рішення.

Зедд прямо виливав розлад, нетерпіння і занепокоєння. Ці почуття були дуже знайомі Ніккі.

— Про яке повідомленні ти говориш, мій хлопчику?

— Слова на надгробному камені. Напис. Це було повідомлення для мене.

Зедд уперся кулаками в стегна.

— Про що ти? Що за повідомлення? Про що в ньому йшлося?

Річард почав крокувати, притискаючи кінчики пальців до скронь. Він бурмотів щось про себе, мабуть намагаючись точно пригадати ту фразу.

Або ж, подумала Ніккі, він намагається вигадати пояснення, щоб воно відповідало його фантастичній історії, його придуманій правді. Вона знала, що цього разу він зробив помилку, і помилка ця зруйнує всі його фантазії. Реальність стискалася навколо нього, навіть якщо він не хоче цього визнавати. Але скоро повинен буде зробити це.

Ніккі побоювалася цього з'єднання правди і вимислу. Незважаючи на бажання Річарда розібратися зі своїми помилковими спогадами, вона боялася болю, який принесе йому зіткнення з реальністю. А ще більше вона боялася того, що буде, якщо він не побачить правди чи відмовиться бачити її, скочуючись все глибше в свій світ фантазій. Назавжди.

— Не тут, — бурмотів він. — Щось про те, що вона не тут. І ще щось про моє серце…

Зедд, підпираючи щоку зсередини язиком, намагався уявити, що могло статися, дивлячись на онука, який крокував взад і вперед.

— Ні, — сказав Річард, різко зупиняючись. — Ні, не моє серце. Там сказано не так. Це великий камінь. Тепер я згадав. Там сказало «Келен Амнелл, Мати-сповідниця. Вона не тут, а в серцях тих, хто любить її».

— Це було повідомлення для мене, щоб я не втратив надію, щоб не вирішив, що вона дійсно мертва. Насправді, її в тій могилі не було.

— Річард, — м'яко вимовив Зедд, намагаючись втішити його, — це досить поширені слова, на могилах часто пишуть щось схоже. Ймовірно, могильники заздалегідь готують камені зі словами, подібними цим.

— Але вона не була похована там! Не була! Там сказало «вона не тут»… І цьому була причина…

— Тоді хто ж похований в її могилі?

Річард сторопів.

— Ніхто, — нарешті відповів він. Його погляд блукав по боках, поки він обмірковував усе. — Пані Сандерхолт, кухарка з Палацу — її теж обдурило твоє заклинання, як і всіх інших. Коли я приїхав сюди, вона розповіла, що ти стояв біля ешафота, коли стратили Келен. Вона страшенно переживала з цього приводу. Але я зрозумів, що ти ніколи б не зробив нічого такого, значить це був один із твоїх трюків. Пам'ятаєш, що ти говорив мені? Іноді краща магія — це хороший трюк.

Зедд кивнув.

— Що ж, з цим я згоден.

— Пані Сандерхолт розповіла, що тіло Келен було спалено на похоронному багатті, і що Перший Чарівник особисто займався цим. Вона сказала, що попіл Келен був похований під цим величезним каменем. Пані Сандерхолт навіть особисто провела мене в той відокремлений дворик, де ховали сповідниць і показала мені могилу. Я думав, вона мертва, я був у розпачі — поки не прочитав повідомлення, висічене на камені, яке ви двоє залишили, коли їхали.

Річард знову схопив діда за плечі.

— Бачиш? Це був виверт, щоб збити зі сліду ворогів. Насправді вона не померла, і її не ховали там. У могилі нічого немає, крім, можливо, купки якогось попелу.

Ніккі вирішила, що Річард придумав досить зручне пояснення, що тіло було спалене, та й історія з чарами видимої смерті була відмінною. Попіл ідентифікувати неможливо. Його вигадки завжди дуже логічно пояснювали відсутність реальних доказів. Ніккі не знала, чи дійсно було прийнято кремувати сповідниць, але якби це було правдою, у нього з'явився би дуже зручний привід підтримати свою фантазію так, щоб ніхто не зміг би довести зворотного.

Якщо, звичайно, він не вигадав похоронне багаття, і сповідниць не прийнято було ховати інакше.

— Значить, ти пішов туди? — Запитав Зедд. — Вниз, де знаходилася могила?

— Так, а потім прийшла Денна…

— Денна померла, — сказала Кара, вперше перервавши його. — Ви вбили її, щоб звільнитися з Народного Палацу. Вона не могла бути там… якщо, звичайно, там не з'явився її дух.

— Правильно, — відповів Річард, повертаючись до Кари. — Так і було. Вона прийшла, як дух, і відвела мене до Келен, в якесь місце між світами, де ми були разом.

Кара коротко глянула на чарівника. Вона не змогла приховати сумнів у погляді, тому старанно відводила очі і чесала шию.

Ніккі захотілося кричати. Його історія ставала хитромудрою до безумства. Вона пам'ятала, як в дитинстві аббатиса сказала їй, що одного разу посаджене насіння брехні з часом виростає у величезне дерево, заплутане і неконтрольоване.

Зедд підійшов ззаду і м'яко обняв Річарда за плечі.

— Ходімо, мій хлопчику. Думаю, тобі треба відпочити, а потім ми можемо…

— Ні! — Викрикнув Річард, вивернувшись з його рук. — Це не мої фантазії. Я не вигадав все це!

Ніккі знала, що він тільки цим і займається. У певному сенсі, це було чудово. Він так уміло вигадував все нові і нові події на підтвердження своєї омани, наводив такі логічні пояснення, так спритно уникав пасток, що розставлялися правдою.

Але це не могло тривати постійно. Була справжня Мати-сповідниця, похована в цій могилі. І це було надто реально — якщо звичайно в Серединних Землях і правда не прийнято кремувати сповідниць. У цьому випадку Річард буде продовжувати чіплятися за свою фантазію, поки несподівано не виникне наступна проблема. Але рано чи пізно з'явиться щось, здатне зруйнувати його оману.

Зедд спробував знову.

— Річард, ти втомився. Схоже, ти весь цей час не злазив з коня…

— Я можу довести це, — зі спокійним викликом вимовив Річард.

Всі замовкли.

— Я знаю, що ви мені не вірите. Жоден з вас. Але я можу все довести.

— Що саме? — Перепитав Зедд.

— Пішли. Ходімо зі мною до могили.

— Кажу ж тобі, Річард, напис на могильному камені нічого не доводить, навіть якщо там написано те, що ти говориш. Це досить звичайна фраза, з тих, що часто пишуть на могилах.

— А те, що тіло Матері-сповідники спалено на похоронному багатті? Це ж було частиною твого виверту, ти не міг допустити, щоб тіло поховали цілком. У той день, коли ти інсценував її похорон.

По виду Зедда ставало ясно, що в ньому все більше наростає обурення. — За весь час, поки я живу, тіло Матері-сповідники ще жодного разу не піддавалося подібному оскверненню. Зазвичай, Матір-Сповідницю одягнену в її біле плаття клали в труну сріблястого кольору, і всі бажаючі могли в останній раз поглянути на неї і попрощатися, перш ніж труну опустять в землю.

Річард вп'явся поглядом у діда, потім у Кару, і нарешті в Ніккі.

— Добре. Якщо я повинен розкопати цю могилу, щоб довести мою правоту, я це зроблю. Я доведу, що під цим могильним каменем ніхто не похований. І ми повинні покінчити з цим, перш ніж вирішувати подальші проблеми. А щоб успішно вирішити їх, мені потрібно, щоб ви всі мені повірили.

Зедд розвів руками. — Річард, в цьому немає необхідності…

— Є! Є необхідність! Я хочу повернути моє життя!

На це ніхто не зміг заперечити.

— Зедд, я коли-небудь брехав тобі? Навмисно обманював?

— Ні, хлопчику. Такого ніколи не було.

— Зараз я теж не брешу.

— Річард, — втрутилася Ніккі, — ніхто не каже, що ти брешеш. Просто ти сприймаєш марення, викликане пораненням, за реальність. Це не твоя вина. Всі ми знаємо, що ти робиш це ненавмисно.

Він повернувся до діда. — Зедд, невже ти теж не бачиш? Подумай. У світі щось іде не так, як потрібно. Щось жахливо неправильно. З якоїсь причини, я — єдиний, хто усвідомлює це. Я не зміг з'ясувати, чому так відбувається. І я — єдиний, хто пам'ятає про Келен. За цим щось стоїть. Щось погане. Можливо, в цьому замішаний Джеган?

— Джеган створив Звіра, який полює за тобою, — сказала Ніккі. — На це пішли всі його сили. Він не міг робити щось ще. Крім того, навіщо йому це потрібно, якщо Звір вже переслідує тебе?

— Не знаю. Всіх відповідей у мене ще немає, є тільки частина фактів.

— І як вийшло, що правду знаєш тільки ти один. Чому всі раптом втратили пам'ять? — Запитав Зедд.

— Цього я теж не знаю. Але можу підтвердити свої слова — я можу показати могилу. Йдемо.

— Повторюю, Річард, на камені просто звичайні слова скорботи.

Вираз обличчя Річарда став небезпечним.

— Значить, тоді ми розкриємо могилу. Ви побачите, що вона порожня, і отже я — не божевільний.

Зедд простягнув руку до все ще відкритих дверей.

— Але скоро зовсім стемніє. Та й ось-ось може початися дощ.

Річард обернувся від дверей.

— У нас є запасна кінь. Ми можемо зробити все, поки ще досить світло. Якщо потрібно, давайте захопимо ліхтарі. А якщо ні — я згоден копати і в повній темряві. Це питання більш важливе, ніж невеликий дощ або темрява. Давайте покінчимо з цим прямо зараз, щоб нарешті почати вирішувати реальні проблеми. Щоб я міг знайти Келен, поки не стало надто пізно. Пішли!

Зедд гаряче змахнув руками.

— Річард, але це ж…

— Дозвольте йому зробити все, як він хоче, — сказала Ніккі, відводячи очі. — Ми почули достатньо. Для нього це важливо, тому дозвольте ж йому зробити те, що він вважає за необхідне. Схоже, це єдиний шанс, щоб, нарешті, владнати питання.

Перш ніж Зедд встиг відповісти, з-за червоних колон в протилежному кінці залу з'явилася Морд-Сіт. Її світле волосся було заплетене в косу, як у Кари. Вона була не настільки висока, як Кара, не така худорлява, як вона, але так несла себе, що здавалася величною. Вона ішла, ніби не боялася нічого на світі і в будь-який момент готова була довести це.

— Що відбувається? Я почула… — В її погляді з'явилося раптове здивування. — Кара? Ти?

— Рікка, — з посмішкою вклонилася Кара, — Як приємно знову бачити твоє обличчя.

Уклін Рікки був нижчим, ніж уклін Кари. І тут вона помітила Річарда. Вона зробила крок вперед.

Її очі розширилися.

— Лорд Рал, я не бачила вас з тих пір як…

Річард кивнув.

— З тих пір, як я був у Народному Палаці, в Д'харі. У той день, коли я закрив браму в Підземний Світ. Ти була серед Морд-Сіт, які провели мене в Сад Життя. Це ти тягла мене за лівий рукав, коли ви допомагали мені благополучно пробратися через палац. У ту ніч одна з ваших сестер загинула. Вона віддала своє життя, щоб я зміг виконати мою місію.

Рікка здивовано посміхнулася.

— Ви пам'ятаєте. Ми всі були одягнені в червону шкіру. Я й не припускала, що ви взагалі запам'ятаєте мене, тим більше те, що я була зліва від вас. — Вона вклонилася. — І ви поважаєте нас настільки, щоб пам'ятати всіх загиблих…

— У мене дійсно хороша пам'ять. — Річард кинув палаючий погляд на Ніккі, потім на Зедда. — Це було прямо перед тим, як я повернувся в Ейдіндріл, і знайшов той могильний камінь з ім'ям Келен на ньому. — Він обернувся до Рікки. — Постережіть Замок, Рікка. Нам потрібно з'їздити в місто.

— Звичайно, лорд Рал, — відповіла Рікка, знову схиливши голову. Вона виглядала трохи легковажною, хоча і перебувала в присутності Річарда.

Річард знову оглянув їх палаючим поглядом хижака.

— Пішли.

Коли Річард зник у дверному прорізі, Зедд спіймав Ніккі за рукав і зупинив.

— Він був поранений, так? — Коли вона завагалася, він продовжив. — Ти сказала, що його омани — через марення, після перенесеного поранення.

Ніккі кивнула.

— Він був поранений арбалетною стрілою і ледве не помер.

— Ніккі вилікувала його. — Кара нахилилася ближче, оскільки говорила пошепки. — Вона врятувала життя лорда Рала.

Зедд скинув брову.

— І правда, друг.

— Я зцілила його, — підтвердила Ніккі, — але це було найважче з того, що мені доводилося робити раніше. Можливо, мені й вдалося врятувати йому життя, але тепер мені здається, що це погано мені вдалося.

— Що ти маєш на увазі? — Запитав Зедд.

— Боюся, я якимось чином винна в його… омані.

— Це не так, — сказала Кара.

— Цікаво, — сказала Ніккі, — чи сталося б це, якби я діяла по-іншому.

Вона проковтнула клубок, що застряг у горлі. Вона дуже боялася, що права, і проблеми у Річарда з'явилися в результаті її помилки. Що вона діяла недостатньо швидко, або, можливо, зробила щось неправильно. Вона постійно переживала, що не потрібно було переносити Річарда в той жахливий ранок, перш ніж зайнятися його лікуванням. У той день вона боялася нового нападу, але можливо, якщо б вона взялася за лікування прямо на полі битви, Річарда тепер не переслідували б вигадані видіння.

Адже нападу тоді не відбулося, значить її рішення перенести Річарда в покинутий будинок виявилося неправильним. Так, в той момент вона не могла знати, що нападу не буде, але якщо б вона не поспішала, а розіслала людей Віктора на розвідку, у неї було б більше часу для його зцілення. Однак, якщо б вони виявили ворога, і Річарда все одно довелося б забирати звідти, вона могла б зовсім не встигнути нічого зробити.

У будь-якому випадку, саме вона приймала в той день рішення, і в результаті Річард зараз знаходиться у владі своїх фантазій. У ту жахливу ніч щось пішло не так.

Ніхто в світі не значив для неї більше, ніж Річард. Вона дуже боялася, що завдала йому непоправної шкоди. Шкоди, яка зараз руйнує його життя.

— Що саме сталося з ним? — Запитав Зедд. — Куди він був поранений цієї стрілою?

— У ліву сторону грудей, стрілкою від арбалета. Її вістря не пройшло наскрізь, а застрягло всередині. Він зміг злегка відхилити стрілу, тільки тому вона не пронизала його серце, але було пошкоджено легеню, і вона швидко наповнювалося кров'ю.

Зедд здивовано звів брови. — І ти змогла витягти стрілу і вилікувати його?

— Правильно, — гаряче підтвердила Кара. — Вона врятувала життя лорда Рала.

— Не знаю… — Ніккі насилу підбирала слова. — Ми розлучалися на деякий час, зустрілися вже тут. Тепер, побачивши його знову, я бачу, що він ще більше наполягає на своєму і абсолютно відмовляється визнавати правду, тому я не можу бути повністю впевненою, що моє лікування допомогло йому. Як він зможе жити далі, якщо не хоче бачити правду навколишнього світу? Може, я і зцілила його тіло, але не можу бачити, як він повільно гине від того, що його підводить розум.

Зедд по батьківськи поплескав її по плечу. Світло в його очах здалося Ніккі знайомим. Це була та ж сама іскра, що і у Річарда. Принаймні, та ж, що звичайно була в очах Річарда.

— Нам просто потрібно допомогти йому побачити правду.

— Навіть якщо це розіб'є йому серце? — Запитала вона.

Зедд посміхнувся. Ця посмішка нагадала їй посмішку Річарда, посмішку, по якій вона так сумувала.

— Тоді нам потрібно буде вилікувати його серце, чи не так?

Через сльози, що підступили, Ніккі змогла лише ледь чутно прошепотіти.

— І як ми це зробимо?

Зедд знову посміхнувся і стиснув її плече.

— Там буде видно. Спочатку ми повинні дозволити йому побачити правду, а тоді й будемо хвилюватися про лікування ран, нанесених його серцю.

Ніккі змогла тільки кивнути. Вона боялася бачити далі страждання Річарда.

— А що це за звірина, про яку ти згадала? Що таке створив Джеган?

— Зброю, — Сказала Ніккі. — Щось з часів Великої Війни.

Почувши таку новину, Зедд крізь зуби процідив прокляття. Кара зібралася було додати щось до розповіді про Звіра, але передумала і спрямувалася до дверей.

— Ходімо, я не хочу, щоб лорд Рал сильно випередив нас.

Зедд буркотливо погодився. — Схоже, сьогодні нам доведеться помокнути.

— Принаймні, цей дощ, — сказала Морд-Сіт, — хоч трохи змиє з мене запах коня.

48

Дощ почався раніше, ніж вони встигли вивести коней із загороди. Річард уже поїхав, і вони не могли сказати, як далеко він випередив їх. Кара хотіла пуститися навздогін, але Зедд зауважив, що раз вони знають, куди попрямував Річард, немає ніякого сенсу ризикувати кіньми і втомлювати їх ще більше, адже в будь-якому випадку після відвідин кладовища сповідниць належить ще довга дорога назад в Башту. А якщо один з коней зламає ногу, їм все одно доведеться слідувати за Річардом, тільки піша прогулянка по такій погоді задоволення не доставить.

— Крім того, — додав Зедд, — ти все одно не зможеш його наздогнати.

— Можливо, ви й маєте рацію, — сказала Кара, змушуючи коня рухатися легким галопом, — але я не хочу залишати його одного довше, ніж необхідно. Я — його захисник.

— Тим більше, що при ньому немає його меча, — похмуро пробурчав Зедд.

Вибір у них був небагатий, і вони поспішили слідом за Карою.

До того часу, як вони спустилися з гори і в'їхали в місто, денне світло остаточно згасло, а дощ посилився. Ніккі розуміла, що промокне значно раніше, ніж все закінчиться, але робити було нічого. На щастя було досить тепло — принаймні, їм не загрожує небезпека замерзнути.

Знаючи, куди попрямував Річард, вони поїхали прямо в Палац Сповідниць, де знайшли його коня, прив'язаного до одного з кілець, що утримували ланцюг, натягнутий між гранітними опорами. У цьому ланцюзі не було проходів, очевидно, він служив звичайною огорожею навколо могил. Прив'язавши своїх коней поруч з конем Річарда, Кара і Ніккі послідували за Зеддом, який попросту переступив через ланцюг.

Це місце не було призначене для відвідувань сторонніх — просто внутрішній дворик, захищений від решти території рядом високих в'язів і щільною стіною вічнозелених кущів ялівцю. Через товсті гілки дерев були видні виблискуючі білим стіни Палацу Сповідниць, що прикривали і захищали маленьке кладовище.

Ніккі очікувала, що приховане кладовище буде невеликим, але місце упокоєння сповідниць виявилося вельми просторим. Ряди дерев поділяли кладовище на невеликі, затишні ділянки. Все було влаштовано так, що потрапити сюди можна було тільки з боку палацу, через витонченої роботи засклені двері, що виходили на невелику повиту диким виноградом колонаду. У сірому сутінковому світлі це місце вселяло священний трепет.

Вони знайшли Річарда біля невисокого горбка. Він стояв перед полірованим могильним каменем, проводячи пальцями по вирізаному в камені імені: КЕЛЕН.

Десь у Палаці Річард відшукав кирку і кілька лопат, які вже лежали напоготові поблизу. Озирнувшись, Ніккі побачила неподалік господарські будівлі, частково приховані кутом Палацу; мабуть саме там Річард все і знайшов.

Наближаючись, Ніккі бачила, що він знаходиться на межі чогось дуже небезпечного… для нього самого. Вона склала руки в очікуванні, поки він ніжно водив пальцями по імені, висічені на камені. Келен.

— Річард, — нарешті м'яко вимовила Ніккі тим шанобливим тоном, який один, здавалося, був тут доречний. — Сподіваюся, ти пам'ятаєш про те, що я тобі казала: що б не сталося, ми завжди поруч, і в будь-який момент готові прийти на допомогу.

Він відвернувся від напису на камені.

— Не хвилюйся за мене, Ніккі. Під цим каменем нічого немає. Вона не тут. Я можу довести це, і вам доведеться мені повірити. Я маю намір повернути своє життя. І коли я зроблю це, вам необхідно буде усвідомити, що відбувається щось неправильне. Тоді нам доведеться багато в чому розібратися, зрозуміти, що трапилося, і, нарешті, почати пошуки Келен.

Не зводячи з неї пильного погляду, Річард очікував, чи посміє вона знову кинути йому виклик. Потім, не кажучи ні слова, він підняв лопату і допомагаючи собі ногою, встромив її в порослу травою землю перед кам'яним надгробком Матері-сповідниці.

Зедд стояв поруч і спостерігав, мовчки і нерухомо. Він приніс із собою два ліхтарі, які стояли на кам'яній лавці неподалік, випускаючи слабке, але рівномірне світло. Після дощу від землі піднімався сирий туман. Хоча небо було вкрите сталевого кольору хмарами, через них все ж пробивалося якесь світло — було ясно, що сонце ще не сіло. Враховуючи товстий шар сірих хмар, що приховував зірки, і відсутність місяця, ця ніч повинна була стати самою чорною з ночей.

Навіть не рахуючи дощу і наступаючої темряви, це був не найкращий час, щоб розкривати могили і тривожити мертвих.

Дивлячись, як люто працює Річард, якого направляв гнів, Кара, нарешті, не витримала і підняла лопату. — Думаю, що швидше ми з цим покінчимо, тим краще.

Вона встромила лопату в мокру землю і теж почала копати. Зедд з похмурим виглядом спостерігав за ними. Ніккі теж хотіла б допомогти, але сумнівалася, що три людини зможуть рити одну могилу, не заважаючи один одному. Вона могла б скористатися магією, щоб швидше прибрати землю з могили, але чомусь була впевнена, що Зедд цього не схвалить. Мабуть, йому було потрібно, щоб Річард добився всього сам, силою своїх м'язів, своїм потом. Самостійно.

Копати ставало важче, тому що Річард і Кара усе більше заглиблювалися в землю. Їм доводилося пробиватися через сплутані корені дерев, розрослися далеко за краї могили. За товщиною коренів Ніккі припустила, що могила повинна бути набагато старше, ніж це випливає зі спогадів Річарда. Якщо він і усвідомлював це, то не говорив нічого, вперто продовжуючи копати. Ніккі подумала, що він може виявитися правий, і товсті корені означають, що в цій могилі ніхто не похований. Якщо Річард правий, тут повинно було бути вирито лише невелике поглиблення, щоб у ньому помістилася церемоніальна урна з попелом. Але в таке чомусь не вірилося. Одна за одною лопати викидали грудки землі, і відрита могила ставала все глибше і глибше.

Зедд не говорив нічого, просто стояв і дивився. Кожна зморшка на його обличчі говорила Ніккі про те, що в ньому все більше розпалюється гнів за таку наругу над могилою Матері-сповідниці. Навіть якщо це допоможе залагодити всі питання. Схоже, він неймовірним зусиллям стримував бажання висловити все, що скипало в його душі. Ніккі сподівалася, що він почекає з висловлюваннями, поки Річард не знайде поховану тут правду, але, дивлячись, як люто стискуються щелепи чарівника, зовсім не очікувала, що сказані ним слова будуть приємними і розуміючими. Поведінка Річарда повністю знищувало таку можливість.

Коли голови Річарда і Кари, мокрі від дощу та поту, виявилися врівень з поверхнею землі, лопата Річарда різко вдарилась об щось тверде.

Він і Кара завмерли. Річард виглядав приголомшеним і збентеженим; по його теорії, у цій могилі не повинно було бути нічого, крім, можливо, маленькою урни з попелом. І ще більш важко було припускати, що ця урна буде похована так глибоко.

— Мабуть, це урна з попелом, — нарешті вимовив він, шукаючи очима Зедда. — Це повинна бути вона. Ти не став би висипати попіл прямо в землю. На похороні повинна була бути хоч якась урна. Потрібно було переконати всіх, що це і є попіл Келен.

Зедд нічого не відповів.

Кара на мить затримала погляд на Річарда і різко занурила лопату в землю. Знову пролунав гучний звук. Тильною частиною руки вона прибрала з обличчя пасмо світлого волосся і глянула на Ніккі.

— Ну, схоже, ви щось знайшли, — зловісний голос Зедда, здавалося, змішувався з туманом, заповнюючи всі цвинтарі. — Гадаю, нам теж варто подивитися на вашу знахідку.

Річард зміряв діда поглядом і знову взявся копати. Вони з Карою очистили від землі поверхню чогось плоского. Було надто темно, щоб розгледіти ясно, але Ніккі і без того знала, що це було.

Це була правда, що ось-ось розкриється.

Це був кінець помилкам Річарда.

— Нічого не розумію, — пробурмотів Річард, збентежений розмірами своєї знахідки.

— Розчистіть як слід кришку, — наказав Зедд зі стримуваним невдоволенням.

Річард і Кара ретельно зчистити землю; стало абсолютно ясно, що це був гріб. Коли вони очистили його повністю, Зедд встав на краю ями, виритої ними.

Старий чарівник підняв руки над відкритою могилою. Річард, Кара і Ніккі спостерігали, як важка труна почала підніматися вгору. Бруд відпадав, і довгий предмет з'явився з темної порожнечі. Зробивши крок назад, Зедд, використовуючи дар, м'яко поставив труну на траву біля відкритої могили.

Кришка труни була покрита майстерним різьбленням у вигляді гілок папороті і покрита сріблом. Це виглядало шанобливо, сумно, красиво. Річард в жаху дивився на труну, гадаючи, що вона може містити.

— Відкрий її, — скомандував Зедд.

Річард на момент підвів на нього погляд.

— Відчиняй, — повторив Зедд.

Нарешті, Річард опустився на коліна і кінцем лопати піддів кришку труни. Кара забрала ліхтарі з лави і вручила один Зедду. Другий ліхтар вона тримала над плечем Річарда, допомагаючи йому краще бачити.

Нарешті Річарду вдалося досить відокремити кришку, щоб вона зрушилася у бік.

Лампа Кари освітила висохлі кістки. Здавалося, стінки труни зберегли тіло від впливу вологи, і воно поступово висихає, перетворюючись на порох. Кістки місцями потемніли під впливом неминучого процесу розкладання. Довге волосся покривало череп, спадаючи на кістки плечей. Висохлі сухожилля ще скріплювали суглоби скелета, утримуючи їх разом — навіть після смерті пальці стискали майже розсипаний букетик квітів.

На тілі Матері-сповідниці ще збереглися залишки простої атласної білої сукні, через квадратний виріз якої виднілися голі ребра.

Залишки букета були обгорнуті в перламутровий папір, обв'язаний широкою золотою стрічкою. На стрічці срібною ниткою були вишиті слова: «Кохана Мати-сповідниця Келен Амнелл. Вона завжди буде в наших серцях».

Більше не могло бути ніяких сумнівів щодо справжньої долі Матері-сповідниці. Жодного сумніву щодо того, у що вірив Річард. Всі його спогади були лише фантазією. Всі його мрії обернулися в прах і лежали в труні, що стояла біля його ніг.

Груди Річарда важко рухалася, ніби він змушував себе робити зусилля, щоб дихати. Він дивився на висохлий скелет у відкритій труні, на залишки білої сукні, на золоту стрічку, обвиваючу почорнілі залишки того, що колись було букетом прекрасних квітів.

Ніккі відчула себе хворою.

— Тепер ти задоволений? — Запитав Зедд рівним тоном, під яким виразно відчувався тліючий гнів.

— Нічого не розумію, — прошепотів Річард, не в силах відвести очі від жахливої картини.

— Хіба? Мені здається, все досить ясно, — сказав йому Зедд.

— Але ж я знаю, що вона не похована тут. Я не можу пояснити… Чому все суперечить моїм спогадам? Суперечить істині?

Зедд стиснув його руку. — Тут нічого розуміти, тому що ніякого протиріччя немає. Його не існує.

— Але я точно знаю…

— Дев'яте Правило Чарівника: протиріччя в дійсності існувати не може. Ні частково, ні повністю. Вірити в суперечність — значить відмовитися від віри в існування світу навколо вас і природи речей у світі. Не можна назвати реальним щось, що вразило вашу уява, тільки тому, що вам хотілося б, щоб так було. Перед тобою факти. Тут не може бути ніяких протиріч.

— Але, Зедд, я вірю, що…

— Ах, ти віриш. Ти хочеш сказати, що існування цієї труни і давно похованого тіла Матері-сповідниці виявилося для тебе несподіванкою? Ти не хочеш цього приймати, а тому шукаєш притулку в сліпому тумані віри? Я правильно зрозумів?

— Ну, в такому випадку…

— Віра — це спосіб самообману, спритний трюк, створений зі словами і почуттями, заснованими на ірраціональних поняттях, які легко відмити. Віра — це спроба примусити істину підкорятися примхам. Простіше кажучи, це спроба вдихнути життя в брехню, підмінити дійсність прекрасними побажаннями. Віра — це притулок дурнів, необізнаних, введених в оману, не думаючих. Все це не для раціональних людей.

У реальному світі протиріч не буває. Щоб повірити в них, ти повинен відкинути найважливіше, що у тебе є — здоровий глузд. І ціна цієї угоди — твоє життя. При такому обміні ти завжди ризикуєш втратити все, що в тебе є.

Річард запустив пальці в мокре волосся, відкидаючи їх назад.

— Але, Зедд, тут все ж щось не так. Я впевнений, хоча не можу зрозуміти, що саме. Ти повинен мені допомогти.

— Саме це я і роблю. Я дозволив тобі представити нам докази, про які ти говорив. Вони тут, в цій труні. Вони виявилися не такими, як хотілося б тобі, але від дійсності втекти неможливо. Ось тут, перед тобою те, що ти шукав. Келен Амнелл, Мати-сповідниця, як і сказано на цьому могильному камені.

Зедд вигнув брову і схилився до онука.

— Якщо, звичайно, ти не зможеш довести, що все це — обман, що хтось зловмисно поховав тут якесь невідоме тіло, як частина складного плану, щоб змусити всіх повірити, що вони праві, в той час як ти — один! — помиляєшся. Якщо тобі цікава моя думка, це була б вельми тонка інтрига. Боюся, тільки, що тут перед нами досить ясний доказ, який ти шукав, і в ньому немає ніякого протиріччя.

Річард не зводив очей з давнього трупа, що лежав перед ним.

— Щось тут не так. Це не правда. Це не може бути правдою.

Щелепи Зедда стиснулися.

— Річард, я дозволив тобі зробити страшне святотатство. Тепер я маю право запитати, чому при тобі немає меча. Де Меч Істини?

Дощ м'яко пестив листя дерев. Чарівник чекав відповіді. Річард дивився на труну.

— Я віддав меч Шоті в обмін на інформацію, яка була мені потрібна.

Очі Зедда зробилися величезними. — Що ти зробив?

— Я повинен був, — сказав Річард, не дивлячись на діда.

— Повинен? Був повинен?

— Так, — лагідним голосом відповів Річард.

— І що за інформацію отримав ти натомість?

Річард сперся ліктями об край труни, сховавши обличчя в долонях. — Інформацію, яка допоможе мені розібратися в тому, що відбувається. Мені потрібні відповіді. Я повинен знати, як знайти Келен.

Зедд люто тицьнув пальцем у труну.

— Ось Келен Амнелл! Прямо під цим могильним каменем, як тут і написано! І це вся інформація, яку ти отримав від Шоти, коли вона виманила у тебе меч?

Річард і не намагався заперечувати, що меч у нього відняли обманом.

— Вогняний Ланцюг, — сказав він. — Вона сказала Вогняний Ланцюг, але вона й сама не знала, що це означає. Ще вона сказала, що я повинен знайти притулок предків у Долині Небуття.

— Долина Небуття! — Передражнив Зедд. Він довго й пильно дивився в чорне небо, потім зітхнув. — Я не думаю, що Шота пояснила тобі, що таке ця Долина Небуття?

Річард кивнув головою, не піднімаючи очей.

— Ще вона казала, що мені потрібно остерігатися гадюки з чотирма головами.

Зедд знову сердито зітхнув. — Тільки не кажи мені, що ні ти ні вона не знаєте, що це значить.

Річард знову кивнув, як і раніше не дивлячись на діда.

— І це все? Це і є та цінна інформація, за яку ти віддав Меч Істини?

Річард завагався.

— Було ще дещо. — Він говорив так тихо, що за ніжним пошепки дощу його слова були ледь чутні. — Шота сказала, що я шукаю… щось, давно поховане.

Тліючий гнів Зедда загрожував в будь-який момент перетворитися у вибух.

— Ось, — промовив він, показуючи пальцем, — ось, те, що ти шукав. Мати-сповідницю, Келен Амнелл, яка давно похована.

Річард мовчки опустив голову.

— І за це ти віддав Меч Істини. Безцінну зброю. Зброю, яка рівною мірою несе і добро і зло. Зброю, створену чарівниками давнини, яка вручалася тільки обраним. Ти був обраний.

І ти віддав його відьмі. Ти хоч уявляєш, чого мені коштувало минулого разу забрати цей меч у Шоти?

Річард похитав головою, втупившись в землю біля труни. Схоже, він сумнівався, що голос його послухається.

Ніккі знала, що Річард може багато що сказати на свій захист. Знала, що є безліч доказів, міркувань, що випливають з його вірувань і дій, але він не говорив нічого, навіть коли йому представилася така можливість. Поки його дід бушував, він мовчки стояв на колінах, опустивши голову, не зводячи очей з відкритого гробу, в якому лежала його розбита мрія.

— Я довірив тобі велику цінність. Я думав, що в твоїх руках небезпечна зброя не принесе шкоди, Річард. Ти розчарував мене — і підвів всіх інших, заради погоні за мерцем. Ну що ж, ось тобі те, що давно поховано. Можливо, ти і вважаєш, що здійснив вдалу оборудку, але мені зовсім так не здається.

Кара стояла неподалік, тримаючи ліхтар. Її волосся прилипло до голови, мокре від невеликого, але безперервного дощу. Видно було, що вона хоче сказати щось на захист Річарда, але нічого не могла придумати. У Ніккі було те ж почуття — вона боялася сказати що-небудь, бо відчувала, що якщо розкриє рот — зробить тільки гірше. Тишу туманною ночі заповнювало лише м'яке шипіння дощу та шелест листя.

— Зедд, — запинаючись сказав Річард, — я дуже шкодую.

— Жаль не забере меч з рук Шоти. Жаль не врятує тих, хто може постраждати від рук Самуеля, озброєного магічним мечем. Я люблю тебе, як сина, Річард, і завжди буду любити, але я ніколи не був так розчарований в тобі. Я й припустити не міг, що одного разу ти здійсниш щось настільки легковажне і необачне.

Річард кивнув, явно не бажаючи виправдовуватися.

Серце Ніккі розривалося від болю за нього.

— Залишайся тут і поховай Мати-сповідницю, як повинно. А я поки подумаю, як відібрати меч у відьми, яка виявилася набагато розумнішою, ніж мій онук. Ти повинен нарешті зрозуміти, що треба відповідати за результати своїх вчинків.

Річард кивнув.

— Добре. Я радий, що ти зрозумів більшу частину моїх слів. — Він повернувся до Кари і Ніккі, його погляд вселяв такий же жах, як і погляд Ралів. — Я хочу, щоб ви разом зі мною повернулися в Вежу. Мені потрібно знати все про Звіра. Все.

— Я повинна залишитися і охороняти лорда Рала, — сказала Кара.

— Ні, — відповів Зедд. — Ти підеш зі мною і розповіси мені все, що відбулося у відьми. Докладно. Я хочу знати кожне слово, яке вимовила Шота.

Кара виглядала змученою.

— Зедд, я не можу…

— Іди з ним, Кара, — тихо, але наполегливо сказав Річард. — Зроби, як він просить. Прошу тебе.

Ніккі розуміла, яким безпорадним відчував себе Річард у присутності діда, неважливо, наскільки він був упевнений у своїх діях, неважливо, що він думав, що вважав необхідним. Вона згадала, що завжди відчувала себе подібним чином в присутності своєї матері, коли та починала говорити про її неправильні вчинки. Ніккі ніколи не могла захиститися від її звинувачень, не могла протистояти уявленням матері про те, що і як вона повинна була робити. Її мати завжди могла представити дії Ніккі дрібними і егоїстичними. Незалежно від віку, вона завжди залишалася дитиною для тих, хто її виховував; навіть коли вона вже вчилася в Палаці Пророків, мати продовжувала вважати її десятирічною дурненькою дівчинкою.

Оскільки Річард любив і поважав свого діда, все, що відбулося, виявилося для нього набагато важчим тягарем, ніж для Ніккі. Незважаючи на все, чого Річард досяг, незважаючи на силу, знання, здібності, він не міг виправдатися, і усвідомлював, що дійсно розчарував діда. А оскільки дід його любив і поважав, його слова поранили ще болючіше.

— Іди, — сказала Ніккі, і м'яко провела рукою по спині Кари. — Роби, що він говорить. Я думаю, Річарду потрібно дати час побути одному, щоб подумати.

Кара перевела пильний погляд з Ніккі на Річарда, подумала, і мабуть зрозумівши що Ніккі зможе допомогти краще, згідно кивнула.

— Ти теж підеш з нами, — сказав Зедд Ніккі. — Спокій Матері-сповідники повинен бути відновлений; про це нехай подбає Річард. Я повинен знати твою роль у всьому цьому, кожну дрібницю, так, щоб я міг придумати як впоратися з цими неприємностями; не тільки через поранення, але й через цей новий винахід Джегана.

— Добре, — сказала Ніккі. — Ідіть до коней, я вас наздожену.

Зедд кинув заключний погляд на Річарда, все ще стояв на колінах біля труни, і кивком висловив свою згоду.

Як тільки вони з Карою зникли за туманом і ялівцем, Ніккі присіла біля Річарда і поклала руку йому на спину, між опущеними плечима.

— Все буде гаразд, Річард.

— Цікаво, чи буде хоч що-небудь колись знову в порядку.

— Можливо зараз тобі так не здається, але це обов'язково буде. Зедд впорається зі своїм гнівом і зрозуміє, що ти з усіх сил намагався діяти відповідально. Я знаю, що він любить тебе, і наговорив все це зовсім не для того, щоб образити.

Річард кивнув не дивлячись, він стояв на колінах перед відкритим гробом, у якому лежав труп жінки по імені Келен Амнелл, жінки, яка, як він уявив, була його любов'ю.

— Ніккі, — спитав він нарешті. За шумом дощу його голос був ледве чутний. — Ти могла б дещо зробити для мене?

— Що завгодно, Річард.

— Не могла б ти ще один раз… останній раз, побути Панною Смерть? Для мене.

Вона погладила його по спині і піднялася. Краплі дощу на її обличчі змішалися зі сльозами. Неймовірним зусиллям вона змусила свій голос не тремтіти.

— Не можу, Річард. Ти сам навчив мене цінувати життя.

49

Важкі, облицьовані панелями двері прочинилися. У дверному отворі показалася голова Рікки. — Хтось їде.

Ніккі відсунула крісло від полірованого бібліотечного столу. — Їде?

— Хтось приїхав до Замку.

— А ти знаєш, хто це може бути? — Запитала Ніккі, встаючи.

Рікка струснула головою. — Зедд сказав, що щити попередили про те, що хтось їде в Вежу. Він думав, що ти знаєш. Кажу вам, від всієї цієї магії, яка зібралася тут, у мене постійно мурашки по шкірі бігають.

— Піду, знайду Річарда.

Рікка кивнула і зникла за дверима. Ніккі поспішно засунула книгу на місце, на одну з полиць шафи червоного дерева, якими була заставлена тиха бібліотека. Книга містила нудний звіт про стан справ в Замку під час Великої Війни. Ніккі було досить дивно читати про всіх цих людей, які колись жили в Замку Чарівників тисячі років тому. Часом вміст книги здавався просто старовинними переказами, але вона нагадувала собі, що описувані події відбувалися тут, у тому самому місці, де вона знаходиться. Вона подумала про Палаці Пророків, який завжди був заповнений людьми, в якому багато століть кипіло життя, і не могла уявити собі його спорожнілим, в якому залишилося б лише кілька людей. А Замок Чарівників був значно більший за Палац Пророків. Вірніше, був більший, тому що Палацу Пророків вже не існує. А Замок все стоїть.

Книга виявилася нудною, але Ніккі було все одно. Це — всього лише спосіб убити час. Вона ніяк не могла змусити себе зосередитися на чому-небудь, що вимагало зусиль або напружених роздумів. Вона була занадто розсіяна.

Новий місяць, який зародився в ніч, коли вони розкрили могилу Матері-сповідники, виріс в повний місяць і вже наближався до своєї останньої чверті. Але мало що змінилося з тієї темної ночі. Декілька днів опісля Зедд поговорив з Річардом, сказав йому, що він дуже його любить і шкодує, що був такий строгий, хоча, можливо, повинен був краще розібратися у всьому, перш ніж говорити те, що сказав. Зедд пообіцяв, що вони разом пошукають спосіб повернути меч Річарду і все знову буде гаразд.

Можливо, ці слова були щирими, можливо, все сказане було абсолютно вірним, але удар нанесений Річарду був дуже сильний, і відмахнутися від цього факту було неможливо. Він не тільки розчарував і обурив дідуся, він не зміг довести свою правоту, не зумів нікого переконати, що його, як вони вважали, фантазії, були дійсністю. У цю спробу він вклав усі сили, які у нього ще залишалися. Він був упевнений у перемозі, але програв.

Річард тільки кивнув у відповідь на слова Зедда. Ніккі здалося навіть, що для нього не мала великого значення ця більш м'яка позиція діда. Всім його ідеям, надіям і зусиллям прийшов кінець. Більше нічого не могло йому допомогти. У ніч молодика життя пішло з нього.

Зедд розпитував Кару і Ніккі багато годин. Ніккі приголомшило те, що Кара з Річардом дізналися від Шоти про Звіра, який перетворився на гончу Крові. І це сталося тому, що Ніккі необережно дала Звіру спробувати смак крові Річарда. Вона була в жаху, що тільки вона одна несе відповідальність за ту небезпеку, якому піддається життя Річарда.

Зедд був дуже здивований способом, яким Ніккі врятувала Річарду життя, але чарівник спокійно запевнив її, що якби вона не зробила цього, Річард, швидше за все, помер би прямо там. Він м'яко пояснив, що вона дала Річарду шанс на життя, і тепер у них є час подумати, і зрозуміти, як можна впоратися зі Звіром, створеним Сестрами Джегана, а заодно розібратися з дивною маною Річарда і зайнятися поверненням його меча. З того, що Шота розповіла про Звіра, на додаток до того, що Ніккі вже було відомо, їй почало здаватися що в них майже немає шансів на успіх. Вона поняття не мала, як можна знищити таке створіння, породжене силами темряви.

Її дуже збентежила розповідь про те, як Шота виклала Річарду романтичний план Кари щодо Ніккі. На щастя Зедд не став коментувати цю частину історії Кари.

У ці дні Ніккі не покидало відчуття повної безпорадності і безнадійності. Імперський Орден безперешкодно розоряв Новий Світ, Звір переслідував Річарда, а сам Річард був, м'яко кажучи, не в собі.

В якійсь мірі поведінка Річарда нагадувала Ніккі її власний стан до зустрічі з ним. Її завжди вчили, що їй пощастило — вона народилася зі здібностями, і тепер зобов'язана присвятити себе всім нужденним. Як би важко вона не працювала, потреби нужденних завжди випереджали її здібності, її борги перед іншими весь час зростали, а її власне життя належало їй все менше і менше. Те, що відбувалося зараз з Річардом, не мало з її історією нічого спільного, крім такого знайомого їй почуття повної безнадійності.

Довгі дні після того, як відкрита могила показала Річарду правду про його фантазії, він цурався всіх мешканців Башти. Одна лише Кара, після того, як відповіла на всі виснажливі питання Зедда про відвідини Шоти, навідріз відмовилася дозволити йому залишатися одному. Оскільки Річард не був налаштований розмовляти з ким би то не було, Кара стала його мовчазною тінню.

Дивно було спостерігати, як ці двоє навіть зараз розуміють один одного. Вони здавалися Ніккі єдиним цілим, слова були їм не потрібні, їх цілком заміняли погляд, легкий потиск плечей, або… взагалі нічого. Здавалося, вони просто читають думки один одного.

Ніккі зрозуміла, що у своєму стражданні Річард сприймає її, як сторонню людину. Це відкриття не доставило їй задоволення, але вона підкорилася. Вона трималася неподалік на випадок нападу Звіра, але не лізла на очі і намагалася не порушувати його самотності.

Перші чотири або п'ять днів після приїзду в Вежу, Річард провів у Палаці Сповідниць, блукаючи по його прекрасних залах. Ніккі ховалася в кімнатах для гостей, намагаючись не потрапляти йому на очі, поки він безцільно бродив по порожніх приміщеннях. Після цього він близько тижня ходив по вулицях і провулках Ейдіндріла, ніби знову проживаючи життя, яке колись було там. У місті Ніккі було важче триматися ближче до нього, щоб він цього не дізнався. Потім Річард кілька днів провів у лісах, що оточували Ейдіндріл, іноді залишаючись там на ніч. У лісі Річард був як вдома, тому Ніккі вирішила не йти за ним туди, знаючи, наскільки для неї буде важко зробити так, щоб він про це не дізнався. Її трохи заспокоювали їх узи, які завжди дозволяли їй знати де і як далеко він знаходиться. Тим не менш, якщо він не повертався в Замок, Ніккі всю ніч крокувала з кутка в куток не в силах заснути.

Нарешті, Зедд попросив Річарда знаходитися поблизу від нього, щоб у разі нападу Звіра він і Ніккі могли б прийти на допомогу. Річард погодився без коментарів та заперечень. Після цього він проводив всі дні на зовнішніх валах Замку, дивлячись удалину.

Ніккі відчайдушно хотіла зробити для нього хоч що-небудь, але Зедд наполіг, що вони повинні просто чекати, поки не побачать, що настав час привести його до тями. Можливо, Річард сам зрозуміє, що його відносини з Келен — всього лише вигадка. Правда, Ніккі сумнівалася, що час здатний допомогти в цьому випадку. Вона була поруч з Річардом досить довго, щоб зрозуміти, наскільки глибоко вкоренилися його фантазії і як багато вони для нього означали. Вона відчувала, що йому потрібна допомога, але не знала, яку допомогу можна запропонувати в цьому випадку.

Ніккі швидко спустилася з бібліотеки в облицьований дерев'яними панелями зал; її ноги стрімко неслися по товстих килимах. Вона промчала по лабіринту сходів і коридорів, дозволивши узам вести її до Річарда, змушуючи чарівну нитку показувати дорогу замість того, щоб запам'ятовувати приміщення і знаходити дорогу самій.

Поки вона просувалася все ближче до нього, вона згадала про поцілунок, який перед розставанням зв'язав їх узами. Вона відчувала себе винуватою за той поцілунок, хоча це було чудово. Він тривав набагато довше, ніж було необхідно. Хоч вона могла б просто доторкнутися пальцем до його руки або плеча, щоб встановити цей зв'язок, вона обрала для цього такий чуттєвий спосіб.

Але прямо перед цим Кара сказала, що хотіла б, щоб він запам'ятав її, думав про неї, потягнувся до неї своїми думками. Цей поцілунок повинен був змусити його згадувати про неї. Тим не менш, вона відчувала, що все це було передчасно, враховуючи його стан — адже він любив іншу жінку, нехай навіть лише в своїх мріях, а Ніккі поставилася до цього без належної поваги. У певному сенсі вона шкодувала про той поцілунок. З іншого боку, вона дуже жалкувала, що торкнулася поцілунком всього лише щоки, а не губ.

За неї це зробила Шота.

Вона прийшла в лють, коли Кара розповіла, що Шота цілувала його і намагалася змусити залишитися з нею. Ніккі розуміла почуття відьми — проте розуміння зовсім не робило її щасливою.

Ніккі віддала б що завгодно, лише б мати можливість підтримати його, втішити, заспокоїти, сказати, що все буде в порядку, показати, що поруч із ним є люди, які піклуються і турбуються про нього.

Але знала, що для таких слів час ще не прийшов.

У той же час вона розуміла, що так тривати не може. Він не може більше залишатися таким. Його життя не може більше тягнутися так бездумно. Він зобов'язаний взяти себе в руки.

Ніккі бігла через нескінченну низку залів і величезних порожніх кімнат все прискорюючи темп, її підганяла раптова потреба якомога швидше опинитися поруч з ним.

Річард стояв на краю стіни, спираючись руками на масивні зубці й дивився вниз через просвіт між ними. Здавалося, йому доставляє дивне задоволення стояти ось так, на краю світу. Сірі тіні, які відкидали хмари, повільно повзли по пагорбах далеко внизу.

Здавалося, він зовсім втратив уявлення про час. Всі ці дні стали схожі один на інший, заповнені безглуздим, порожнім, монотонним існуванням. Він навіть не усвідомлював, як довго він стоїть тут, пильно дивлячись в нікуди.

Після смерті Келен більше нічого не мало значення. Йому важко було навіть уявити, що вона колись була. Тепер він не знав напевно, чи була вона коли-небудь насправді чи ні.

Була чи ні — тепер в будь-якому випадку все було скінчено.

Кара знаходилася поруч. Вона завжди була поруч. В дорозі це втішало, він знав, що може на неї розраховувати у всьому. Хоча те, що вона завжди поруч, іноді дратувало — він ніколи не міг залишитися дійсно наодинці.

Він задумався, а чи впевнена вона, що знаходиться досить близько, щоб встигнути схопити його, якщо він зробить крок в прірву.

Він знав, що не впевнена.

Дахи Ейдіндріла далеко внизу здавалися звідси зовсім крихітними. У певному сенсі він відчував дивну спорідненість з цим містом. Місто було порожнє. І він був порожній. Життя покинуло їх обох.

З того дня, як він розкопав могилу — він навіть подумки не міг назвати її могилою Келен, а не те, що вимовити вголос — він не бачив причин далі залишатися живим. Якби людина могла померти просто за власним бажанням, він вже давно був би мертвий. Але смерть, тепер, коли він так пристрасно закликав її, раптово стала дуже сором'язливою. Дні тяглися нескінченно.

Він був настільки приголомшений тим, що знайшов в могилі, що здавалося, його сплутані думки крутяться на місці, знову і знову повертаючись до одного й того ж. Схоже, він взагалі втратив здатність думати. Для нього більше нічого не мало сенсу. Те, що він вважав правильним, більше таким не було. Весь його світ перевернувся догори дном. Як міг він продовжувати жити, якщо й сам не знав, що в цьому світі було реальним, а що — ні?

Він не знав, що ще можна зробити. Вперше в житті він був настільки збитий з пантелику, що відчував себе переможеним. Він завжди знаходив безліч виходів з будь-яких положень, він завжди готовий був боротися, шукати нові рішення. Тепер він не бачив виходу. Він перепробував усе, що міг придумати. Жодна спроба не увінчалася успіхом. Він виявився в кінці шляху, не залишилося більше нічого.

І весь час внутрішнім поглядом він продовжував бачити в труні її тіло.

Він бачив, чув, відчував, але не міг думати, не міг зібрати воєдино свої почуття та думки. Похоронна процесія живих… Імітація смерті… Його невдача… а він був так впевнений… Божевільний невдаха. Що хорошого в житті, якщо відчувати таке. Він мріяв, щоб його забрала пітьма, мріяв опинитися в обіймах небуття.

Він був поза стражданням, поза печаллю, поза горем; була тільки ця бездумна, порожня, сліпа агонія, яка не давала ні секунди перепочинку. Він відчайдушно хотів уникнути цієї правди, відмовлявся визнавати її, але не міг, і це не давало йому дихати.

Вітер, який прилетів з гір, розтріпав йому волосся, поки він байдуже дивився на круті схили висотою в тисячу футів.

Що хорошого приніс він іншим? Він розчарував Зедда. Він віддав Шоті Меч Істини ні за що. Ніккі вважає, що він божевільний, марить. Тільки Кара повірила йому. Насправді, повірила. Вона була єдиною, а він помилився, коли розкопав могилу.

Він подумав, що Ніккі напевно права — він справді з'їхав з глузду. Всі вони мають рацію. Він просто все вигадав. Він бачив це в їхніх очах; всі вони дивилися на нього як на божевільного.

Річард не зводив пильного погляду з темних масивних каменів зовнішньої стіни Замку Чарівників. Вони спускалися на багато тисяч футів; біля підніжжя скелі починався ліс. Пориви вітру підштовхували його. Вид з висоти викликав запаморочення. Запаморочення падіння.

Що хорошого приніс він іншим, а найбільше собі?

Він крадькома глянув на Кару. Вона була близько. Але недостатньо близько.

Річард не бачив причин продовжувати терпіти цю муку. У нього більше не було розуму. А розум був його життям.

У нього більше не було Келен. Вона теж була його життям.

Судячи з того, що всі йому говорили, судячи з того, що він побачив у труні в ту жахливу ніч, у нього ніколи її не було. Це була лише омана безумства. Примха. Бажання, щоб так було.

Він знову кинув швидкий погляд на зовнішню стіну Вежі, на скелі і дерева внизу. Це буде дуже, дуже довгий шлях вниз.

Він згадував людей, які розповідали, що перед смертю кожен заново проживає своє життя.

Якби це було можливо, він знову пережив би кожну дорогоцінну мить, яку провів поряд з Келен.

Або думав, що провів.

Це буде довгий шлях вниз.

Досить довгий, щоб знову пережити такі чудові, романтичні часи, наповнені любов'ю. Досить довгий, щоб знову пережити кожну дорогоцінну мить поруч з нею.

50

Ніккі відкрила окуту залізом дубові двері і вибігла на яскраве денне світло. Пухкі білі хмари високо ковзали в блискучому блакитному небі — в будь-який інший день ця картина підняла б їй настрій. Порив вітру кинув волосся їй в обличчя; вона прибрала їх і уважно подивилася на вузький місток вдалині. На самому його кінці на дальній стороні валу стояв Річард, дивлячись вниз через просвіт між зубцями стіни. Кара, що стояла ближче, обернулася, почувши звук дверей.

Ніккі пробігла по містку; далеко внизу під нею розкинувся внутрішній двір. З висоти можна було розгледіти кілька кам'яних лав, рожеві кущі біля стіни Башти, місце, де сходилося кілька стін. Коли вона, нарешті, підійшла до Ричарда, він озирнувся і коротко посміхнувся їй. Навіть така посмішка зігріла її, незважаючи на те, що це була всього лише ввічлива формальність.

— Рікка говорить, хтось наближається до Вежі. Я подумала, що ти захочеш знати.

Кара, відстала на кілька кроків, підійшла трохи ближче. — А Рікка знає, хто це?

Ніккі похитала головою. — Боюся, ні, і це мене трохи хвилює.

Не рухаючись, не відводячи очей від віддалених пагорбів, Річард сказав.

— Це — Енн і Натан.

Брови Ніккі здивовано піднялися. Вона глянула через край стіни. Річард вказав на дальню ділянку дороги, що веде до Вежі.

— Там три вершники, — зауважила Ніккі.

Річард кивнув.

— Напевне, третій з ними — Том.

Ставши поруч з Річардом, Ніккі висунулася між зубцями трохи далі і оглянула зовнішню стіну. Картина була жахлива. Їй подумалося, як він взагалі може стояти тут.

Поклавши руку йому на плече, щоб утримати рівновагу, Ніккі знову виглянула назовні, роздивляючись трьох вершників на конях, що тягнули по освітленій сонцем дорозі. Часом вони зникали під деревами, щоб за мить з'явитися знову, і продовжували неухильно наближатися до Вежі.

Раптовий порив вітру змусив її втратити рівновагу. Перш ніж вона встигла злякатися, рука Річарда обхопила її за талію і втримала. Вона інстинктивно відсунулася подалі від краю. Як тільки вона опинилася в безпеці, його міцна рука звільнила її.

— Ти, і правда, можеш розгледіти звідси, що приїжджі це Енн і Натан? — Запитала вона.

— Так.

Перспектива знову зустрітися з аббатисою зовсім не привела Ніккі в захват. Проживши в Палаці Пророків в якості Сестри більшу частину життя, вона добре знала їх керівницю. Аббатиса для багатьох з них майже заміняла матір, підтримуючи їх, навчаючи, наставляючи на істинний шлях, допомагаючи тим, хто цього потребував.

У дитинстві, коли у Ніккі з'являлися особисті бажання, мати завжди готова була зробити їй різку догану за це. Пізніше, коли в життя Ніккі увійшла аббатиса, вона вказувала їй на ті ж помилки, тільки доброзичливо і з посмішкою. Удар або посмішка значили одне і те ж — рабство, нехай навіть під більш милозвучною назвою.

Інша справа Натан Рал. Фактично, вона зовсім не знала пророка. Деякі Сестри, особливо новенькі, тремтіли при одній згадці його імені. Судячи з того, що про нього говорили, він був не просто небезпечний, він був божевільний, а для Річарда в його теперішньому стані це не дуже підходяща компанія.

Пророк все своє життя прожив в секретній частині Палацу під наглядом Сестер, які стежили, щоб він не втік, а тому виконували всі його забаганки. Жителів Танімури, де розташовувався Палац Пророків, в рівній мірі збуджувала і приводила в жах думка про пророка, про те, що він міг би розповісти про їхнє майбутнє. Будь-яка незвичайна здатність завжди пробуджує лють людей, особливо коли людину, що володіє цією незвичайною здатністю, нелегко змусити виконувати чужу волю.

Тепер Ніккі не дуже хвилювали роздуми про Натана. У житті їй довелося зустріти багато дійсно небезпечних людей — і Джеган очолював цей моторошний список.

— Нам краще спуститися, — сказала Ніккі Річарду і Карі.

Річард оглянув пагорби, що оточують Вежу.

— Ви можете йти, якщо хочете.

Здавалося, його зовсім не турбують відвідувачі, і не цікавить, хто вони такі. Було ясно, що думки його витають десь в іншому місці, він просто хотів, щоб його залишили в спокої.

Ніккі прибрала пасмо волосся, що впало на обличчя.

— А хіба ти не хотів би дізнатися, що їм потрібно? Зрештою, щоб дістатися сюди вони пройшли довгий шлях. Впевнена, вони приїхали не для того, щоб привезти тобі пиріжок і молока.

Річард смикнув плечем, ніяк не реагуючи на її незграбну жарт.

— Зедд сам може зустріти їх.

Ніккі так нудьгувала по світлу в його очах. Її терпінню наступала межа.

Вона глянула на Морд-Сіт і тихо, але чітко скомандувала.

— Кара, чому б, тобі не прогулятися трохи? Прошу тебе.

Кара, здивована незвичайним тоном Ніккі, подивилася на Річарда, який дивився вдалину із самого краю стіни, і змовницьки злегка кивнула чаклунці. Ніккі простежила, як Кара спустилася по валу вниз, і обернулася до Річарда, дивлячись йому прямо в очі.

— Річард, ти повинен припинити це.

Він продовжував роздивлятися безкраї пагорби і нічого не відповів.

Ніккі відчувала, що не може дозволити собі зазнати невдачі, вона повинна висловитися, достукатися до нього. Вона зробила б багато чого, щоб її присутність у житті Річарда хвилювала його, але не хотіла домогтися цього за всяку ціну. Вона не хотіла б стати другою, стати заміною мертвої ілюзії, заміною фантазії, яка ніколи не стане дійсністю. Якщо їм коли-небудь судилося бути разом, це повинно статися тому, що він вибрере її, а не через те, що йому не залишилося нічого іншого. Був час, коли вона погодилася б і на це, але не тепер. Зараз в ній було більше самоповаги, ніж за все її попереднє життя. І це відбулося завдяки Річарду.

Однак, зараз перед нею стояв не той Річард, якого вона знала і любила. Навіть якщо вона ніколи не зможе любити його так, як хотіла, вона все одно не дозволить йому скотитися в цю похмуру безодню. Вона допоможе йому повернутися до життя, навіть якщо це буде єдине, що їй доведеться зробити.

Якщо їй доведеться стати його ворогом, щоб змусити вибратися з безодні відчаю — значить, вона стане ворогом.

Вона поклала руку на один з зубців стіни і, дивлячись прямо йому в обличчя, заговорила, відрізаючи собі всі шляхи до відступу.

— Значить, ти більше не збираєшся боротися за те, у що віриш?

— Вони можуть боротися самі, якщо захочуть. — Його голос був не просто голосом зневіреної людини. Це був голос мерця.

— Я говорю не про те. — Ніккі схопила його за руку і м'яко, але твердо потягнула, змушуючи повернутися до себе, змушуючи відвернутися від прірви. — Хіба ти не збираєшся боротися за самого себе?

Він витримав її пильний погляд, але не відповів.

— Це через слова Зедда, що він розчарований в тобі?

— Думаю, могила, яку я розкопав, теж має до цього відношення.

— Ти можеш так думати, але не я. Чому? Згадай, що було раніше. Я захопила тебе і відвела в Старий Світ. І що ж? Ти витримав все, діяв у відповідності зі своїми переконаннями, незважаючи на те, що я тобі цього не дозволяла. Будучи тим, хто ти є, ти кожним своїм вчинком проявляв любов до життя, і це змінило й моє життя теж. Ти показав мені справжню радість життя, показав, що це означає.

Ти трохи не помер, але уникнув смерті. Ти прокинувся на руках у мене і Кари, серед тих, хто не вірив твоїм спогадам про Келен, але це ніколи не зупиняло тебе. Ти продовжував стояти на своєму, незважаючи на всі наші заперечення.

— Що особливого було в тій труні, якщо тобі все одно ніхто не вірив? Ну, виявився там скелет. І що з цього?

— Як це що? — На його обличчя наповзло занепокоєння. — Ти в своєму розумі? Що значить «що з цього»?

— Я зовсім не збираюся доводити те, в що не вірю, але я також не буду переконувати тебе, що всі мої слова — чиста правда, яка не підлягає сумніву. Я хотіла б переконати тебе, але аргументовано, а не на підставі цього несерйозного доказу.

— Що ти хочеш сказати?

— Ну, наприклад. Хіба ти бачив обличчя Келен, хіба можеш стверджувати, що це вона? Ні. Ти не бачив обличчя. Тільки череп, в якого немає шкіри, немає очей, немає нічого, що допомогло б упізнати конкретну людину. Скелет одягнений у сукню Матері-сповідники. Ну і що? Я була в Палаці Сповідниць — там повно таких суконь.

Виходить, напису на золотий стрічці для тебе виявилося достатньо, щоб відразу повірити? Настільки, щоб кинути пошуки і відвернутися від своїх переконань? Після всіх аргументів, які не раз приводили і я, і Кара, ти раптово прийняв це не надто переконливе свідчення як доказ свого безумства? Виходить, скелета в труні, стрічки з її ім'ям виявилося достатньо, щоб переконати тебе в тому, що все це — твої вигадки? Ми ж весь час говорили тобі про це, і ти завжди відмовлявся вірити! Хіба стрічечка здатна переконати тебе більше, ніж наші слова?

Річард похмуро дивився на неї.

— Чого ти прагнеш?

— Я не вірю, що все, що ти пам'ятаєш, дійсно сталося з тобою. Я думаю, ти помиляєшся і приймаєш фантазії за правду. Але того Річарда, якого я знаю, не можна було б переконати сумнівними доказами з тієї могили. І це навіть не через те, що Зедд вірить твоїм спогадам не більше ніж я або Кара.

— Тоді в чому справа?

— Це все через твою впевненість в тому, що труп у труні належить їй. Ти боїшся, що це правда, особливо після того, як дідусь сказав, що розчарувався в тобі, і що ти підвів його.

Річард спробував відвернутися, але Ніккі схопила його за сорочку і втримала, змушуючи дивитися на неї.

— Ось що я про це думаю. — Жорстко і рішуче промовила вона. — Ти просто дуєшся, бо хтось сказав, що ти неправий. Тому що твій дід вважає, що ти його підвів.

— Можливо, так і є.

— Ну і що?

Особа Річарда скривилося в замішанні.

— Що значить «ну і що»?

— Ну і що, якщо навіть він і розчарований. Ну і що, якщо він вважає, що ти зробив дурість. Ти — самостійна людина. Ти зробив те, що вважав за потрібне зробити. Те, що вважав за необхідне, те, чого вимагали твої переконання.

— Але я…

— Що — ти? Розчарував його? Він розсердився на твоє рішення? Він думав про тебе краще, а ти його підвів? Впустив себе в його очах?

Річард сковтнув, намагаючись зробити це не дуже голосно.

Ніккі взяла його за підборіддя і змусила дивитися собі в очі.

— Річард, ти не зобов'язаний відповідати нічиїм очікуванням.

Він моргнув, немов втративши дар мови.

— Це — твоє життя, — наполягала вона. — Ти сам навчав мене цьому. Ти зробив те, що, на твою думку, повинен був зробити. Хіба ти відхилив пропозицію Шоти тому, що з тобою не погодилася Кара? Ні. І хіба ти змінив би своє рішення віддати меч Шоті, скажи я, що ти чиниш нерозумно? І хіба змінив би ти своє рішення, якби ми обидві сказали, що ти будеш дурнем, якщо не приймеш її пропозиції? Думаю, ні. І чому ж? Та тому, що ти вважав, що чиниш правильно. Ти сподівався, що, врешті-решт, ми погодимося з тобою, а те, що ми думаємо, не мало великого значення. Ти діяв у відповідності зі своїми судженнями. Ти зробив те, до чого тебе підштовхували твої власні почуття. Ти прийняв рішення, грунтуючись на тому, у що вірив, з причин, які відомі тільки одному тобі. Ти зробив те, що повинен був зробити. Я не права?

— Ну… так.

— Тоді яка різниця, вважає твій дід тебе правим чи ні? Хіба він був там? Хіба він знає те, що відомо тобі? Звичайно, було б добре, якби він підтримав тебе, сказав, що все правильно. Але він цього не зробив. Хіба від цього твоє рішення раптом стало помилковим?

— Ні.

— Тоді ти не можеш дозволити комусь пригнічувати твій розум. Іноді люди, які люблять нас, покладають на нас великі надії. Часто їх очікування ідеалізовані. Ти зробив те, що повинен був робити, щоб знайти відповіді на свої запитання. Ти повинен був вирішити свою проблему, навіть якщо весь світ вважає, що ти помиляєшся. Якщо ти вважаєш, що ти правий, то ти повинен діяти так, як вважаєш за потрібне. Число тих, хто з тобою не згоден, не може змінити фактів, і ти повинен знайти ці факти. А щоб їх знайти, необхідно діяти. Але не заради задоволення оточуючих, не заради задоволення когось, нехай навіть самої близької тобі людини. Ти не зобов'язаний відповідати чиїмось очікуванням — тільки своїм власним.

Слабкий відблиск колишнього світла з'явився в його зосереджених сірих очах.

— Це значить, Ніккі, що ти мені віриш?

Вона сумно похитала головою.

— Ні, Річард. Я думаю, що твоя віра в існування Келен — це результат поранення. Я думаю, що ти її вигадав.

— А могила?

— Сказати правду? — Коли він кивнув, Ніккі глибоко зітхнула. — Я думаю, що там справжня Мати-сповідниця, реальна Келен Амнелл.

— Зрозуміло.

Ніккі знову вхопила його підборіддя і змусила дивитися на неї.

— Але це зовсім не означає, що я права. Я обгрунтовую свою впевненість на тому, що я знаю. Але я не думаю, що побачила в тій труні хоч якийсь доказ. У минулому я часто помилялася. А ти вважаєш, що зараз неправа я. Але ти ж ніколи не припиняв шукати правду, навіть якщо хтось говорив, що ти помиляєшся. Так навіщо ж зараз поводишся так?

— Але це так важко, коли ніхто тобі не вірить.

— Не сумніваюся. Ну і що ж? Це не означає, що вони без сумніву праві, а ти помиляєшся.

— Але коли кожен стверджує, що ти не правий, мимоволі почнеш сумніватися.

— Так, іноді життя, справді, важке. У минулому сумніви завжди змушували тебе подвоїти зусилля для пошуку істини, переконуватися в своїй правоті, тому що знання істини дає силу для боротьби. На цей раз удар, коли ти побачив мертве тіло там, де не очікував його знайти, виявився занадто сильний. А несподівано різкі висловлювання твого діда в цей важкий момент остаточно розтрощили тебе. Я можу зрозуміти, що це виявилося останньою краплею, і в тебе не залишилося більше сил боротися з цим. У кожного може настати момент, коли його сила досягає своєї межі, навіть у лорда Рала. Ти — людина, і твої сили теж мають межу, як і у всіх інших. Але ти повинен впоратися з цим і рухатися далі. На якись час ти кинув все, але тепер знову повинен взяти своє життя під контроль.

Вона бачила, що він починає розмірковувати, розум його знову запрацював, і це був хвилюючий момент. Тим не менш, він все ще вагався. Вона не хотіла, щоб він, просунувшись так далеко, знову скотився в прірву.

— Мабуть, люди і раніше в чомусь не вірили тобі. — Сказала вона. — Чи не траплялося так, що твоя Келен теж не вірила тобі? Реальна людина не може погоджуватися з іншими завжди і у всьому. Люди сперечаються, сумніваються. І що ти робив, коли це відбувалося? Адже могла вона думати, що ти помиляєшся, що ти не правий, можливо навіть, божевільний? Ну ж бо, Річард, я і сама не раз думала, що ти збожеволів.

Річард коротко посміхнувся, обдумуючи її слова. Потім дурна посмішка розповзлася на його обличчі.

— Звичайно, були часи, коли Келен мені не вірила.

— Але ти продовжував діяти, тому що вважав що правий?

Все ще посміхаючись, Річард кивнув.

— Тоді не дозволяй своїй сварці з дідом зруйнувати твоє життя.

Він підняв руку і знову впустив її.

— Але це занадто…

— Ти кинув все через слова Зедда, навіть не намагаючись зрозуміти те, що сказала Шота.

Він направив на неї уважний погляд. — Про що ти?

— В обмін на Меч Істини Шота дала тобі інформацію, щоб допомогти знайти правду. І в тому числі вона сказала «те, що ти шукаєш, давно поховане».

— Але це ще не все. Кара розповіла нам з Зеддом, що сказала Шота. Очевидно, найважливішим в її словах були слова «Вогняний Ланцюг». Правильно?

Річард кивнув, уважно слухаючи.

— Вона сказала, що ти повинен відшукати кістки в Долині Небуття. А ще Шота порадила остерігатися гадюки з чотирма головами.

— Що таке Вогняний Ланцюг? Де знаходиться Долина Небуття? Що ще за гадюка з чотирма головами? За цю інформацію, Річард, ти заплатив високу ціну. І що ти зробив з нею? Ти запитав Зедда. Він сказав, що не знає, зате сказав, що розчарований в тобі. Так що? Через це ти збираєшся відкинути все інше? Просто тому, що старий, який не уявляє, що значить для тебе Келен, який не знає, як ти провів останні роки, сказав, що ти діяв по-дурному? Ти ж не хочеш залишатися тут і стати його кімнатною собачкою? Чи ти хочеш перестати думати, і в своїх роздумах залежати від його думки?

— Звичайно, ні.

— Біля могили Зедд був дуже сердитий. Ми з тобою не можемо навіть уявити, через що він пройшов, щоб забрати у Шоти меч. Ти ж не очікував, що він зрадіє? Не чекав, що він скаже «так, Річард, це була прекрасна думка, віддати меч цій жінці». Повернення меча коштувало йому чималих зусиль, і, звичайно ж, він вирішив, що ти вчинив дурницю. Ну і що? Це — його думка. Можливо, він навіть правий. Але ти вважав, що можеш пожертвувати тим, що він тобі дав, чимось цінним, щоб отримати щось ще більш цінне. Ти-то думав, що це була справедлива угода. Кара розповідала, що спочатку ти вирішив, що Шота тебе обманула, але потім повірив, що отримав щось цінне. Це правда?

Річард кивнув.

— А що сказала Шота про вашу угоду?

Річард пильно дивився на високі вежі позаду Ніккі. Він згадував.

— Шота сказала: «ти хотів знати те, що відомо мені і допоможе віднайти правду. Я дала тобі це: Вогняний Ланцюг. Усвідомлюєш ти це зараз чи ні, але це справедливий обмін. Я дала відповіді, які були тобі потрібні. Ти — Шукач, або, принаймні, був ним. Ти повинен сам відшукати значення цих відповідей».

— І ти їй повірив?

Кілька митей Річард думав, його пильний погляд ковзав по сторонах.

— Так. — Коли він знову поглянув на неї, в його очах знову виблискувала іскра життя. — Я дійсно їй повірив.

— Тоді ти зобов'язаний сказати мені, Карі, своєму дідові, кому б то не було, що якщо ніхто з нас не має наміру допомагати тобі, ми всі повинні забратися з дороги і дозволити тобі діяти так, як ти вважаєш за потрібне.

Він посміхнувся, хоча і трохи сумно.

— Ти — чудова жінка, Ніккі. Ти переконуєш мене продовжувати боротися, навіть коли сама не віриш в те, за що я борюся. — Він нахилився і поцілував її в щоку.

— Мені дуже шкода, що я не вірю, Річард… заради тебе.

— Я знаю. Спасибі тобі, друже. Мало кого турбувала б допомога другові більше, ніж істина. Він потягнувся і узяв її за підборіддя, змахнувши великим пальцем сльозу з її щоки. — Ти зробила для мене більше, ніж ти думаєш, Ніккі. Спасибі.

Ніккі відчула легковажну радість, змішану з тривогою. Схоже, вони повернулися туди, звідки почали.

Їй дуже хотілося обійняти його, але замість цього вона взяла в долоні його обличчя.

— А тепер, — сказав він, — нам варто піти назустріч Енн і Натану. Можливо я дізнаюся, що таке Вогняний Ланцюг, і яка його роль у всій цій історії. Ти мені допоможеш?

Ніккі посміхнулася і кивнула, занадто зворушена, щоб говорити. Потім, не в змозі більше стримуватися, обняла його і сильно притиснулася до нього.

51

Вираз на обличчі Енн, коли вона побачила ідучу між колон Ніккі, був невимовним. Ніккі могла б голосно розреготатися, не будь вона такою виснаженою після важкої розмови з Річардом.

Наскільки Ніккі знала, пророк був дуже старий, але той зовсім не виглядав немічним. Високий, широкоплечий, біле волосся вишуканими хвилями спадає на плечі — він справляв враження людини, ще здатної гнути підкови, і зовсім не з допомогою магічного дару. Пильний погляд темно-голубих очей нагадував погляд хижака, лякаючий і звабливий одночасно. Погляд Рала.

Очі Енн були величезними.

— Сестра Ніккі…

Аббатиса не сказала нічого на кшталт «приємно бачити тебе знову» або чогось настільки ж сердечого. Схоже, вона не могла знайти слів. Ніккі здивувалася, що колись ця низенька жінка, що стояла поруч з рослим пророком, так довго здавалася їй величною. Сестри в Палаці Пророків, особливо новенькі, дуже рідко бачили аббатису. Тепер Ніккі розуміла, як багато така недоступність додавала до її міфічної величі.

— Аббатиса. Рада бачити вас у доброму здоров'ї, особливо після вашої смерті та похорону. — Ніккі озирнулася на Річарда і продовжила. — Я чула, що всі вважають вас померлою. Дивно, які переконливі були ваші похорони, і все ж ось ви перед нами — жива і здорова.

Швидка посмішка Річарда показала, що він зрозумів її натяк. Зедд, що стояв на сходах, які вели до залу з фонтаном, кинув на Ніккі цікавий, похмурий погляд. Йому натяк був теж зрозумілий.

— Ну… загалом… на жаль, це було необхідно, дитя моє. — Лице Енн потемніло. — Адже серед наших Сестер Світла були і Сестри Тьми. Вона коротко глянула на Річарда, Кару і Зедда, різкий вираз обличчя пом'якшав. — Однак, дивна у вас тут зібралася компанія. Сестра Ніккі, рада бачити, що ви повернулися до Світла. Не можу висловити, як я рада. Думаю, що сам Творець, напевно, приклав руку до порятунку вашої душі.

Ніккі склала руки за спиною. — Ну, думаю, Творець тут зовсім ні при чому; адже коли я була змушена служити кожному, хто жадав крові, ваш Творець був, мабуть, дуже зайнятий. Вважаю, його не турбувало, коли мене використовували істинно віруючі чоловіки, які пояснювали, що мій обов'язок в тому, щоб принижуватися перед ними і вбивати тих, хто виступає проти шляхів Творця. Сподіваюся, почуття гумору не змінювало Творцеві, коли його прихильники мене гвалтували. Вистачить. Річард допоміг мені усвідомити цінність мого власного життя. І тепер я більше ні Сестра Світла ні Сестра Тьми. Ні Пані Смерть, ні Королева Рабів. Тепер я — просто Ніккі. Подобається це комусь… чи ні.

Обличчя Енн, на якому вираз скептичної недовіри змінювався обуренням, пішло червоними плямами.

— Але Сестра — завжди Сестра. Ти прекрасно зробила, коли зреклася Володаря, і значить, знову стала Сестрою Світла. Але ти не можеш відректися від своїх обов'язків перед Творцем.

— Якщо в нього є якісь заперечення, нехай він сам скаже мені про це. — Луна гнівних слів поступово затихла, тишу порушував тільки плескіт води у фонтані. Вона обережно озирнулась, ніби чекала, що Творець ховається в темряві між колон і в будь-який момент може з'явитися перед ними, щоб повідомити про свою волю.

— Ну? — Вона знову склала руки. В її усмішці була непокірність. — У такому разі, якщо у нього немає заперечень, вважаю, я можу залишатися просто Ніккі.

— Зате заперечення є в мене…

— Досить, Енн, — глибоким владним голосом промовив Натан. — Зараз нам не до цього, у нас є більш важливі справи. Ми зобразили твою смерть не для того, щоб подорожувати по світу, навертаючи до Світла Сестер Тьми.

Ніккі була здивована, почувши від пророка розумне висловлювання. Мабуть, колись вона наслухалася дуже багато порожніх пліток.

Енн покірно зачинила рот і машинально поправила волосся, зібране в пучок на потилиці.

— Думаю, ти правий. Боюся, через всі ці неприємності у мене поганий настрій. Будь ласка, прости мої різкі слова, Ніккі.

Ніккі нахилила голову.

— З радістю, аббатиса.

Енн посміхнулася, як здалося Ніккі, більш щиро.

— Я тепер просто Енн. Аббатиса тепер — Верна. Я ж померла, пам'ятаєш?

Ніккі посміхнулася.

— Значить, Енн. Верна — це мудрий вибір. Сестра Цецилія завжди говорила, немає ніякої надії змусити тих, хто віддався Володарю, змінити свої переконання.

— Коли-небудь — коли зможемо дозволити собі таку розкіш — ми знайдемо час, і ти розповіси мені про Сестру Цецилію, та й про інших вчительок Річарда. — Вона задумливо зітхнула. — Я ніколи напевно не знала, що ви всі п'ятеро були Сестрами Тьми.

Ніккі кивнула.

— Я буду щаслива розповісти про них. Принаймні про тих, які ще живі. Адже Ліліана і Мерісса вже мертві.

— Том, а як там моя сестра? — Запитав Річард, скориставшись короткою перервою в бесіді. Ніккі зрозуміла, що він слухав досить довго, і тепер давав зрозуміти, що хотів би перейти до більш важливих питань.

— Вона в повному порядку, лорд Рал, — відповів високий білявий хлопець, який стояв біля дверей.

— Отже, Натан, що відбувається? — Річард з тривогою перейшов до найголовнішого. — Про які неприємності ви тут згадували?

— Ну… в тому числі неприємності з пророцтвами.

Річард явно розслабився.

— Що ж… в цьому питанні від мене мало пуття.

— Я б не був такий упевнений, — загадково вимовив Натан.

Зедд зійшов з червоного з золотом килима і спустився до них.

— Дозволю собі припустити, що мова йде про чисті сторінки в книгах пророцтв.

Ніккі змушена була повторити про себе слова Зедда, щоб переконатися, що зрозуміла їх правильно.

Натан кивнув.

— Ти тільки що потрапив у саму середину цієї купи лайна.

— Про які це чисті місцях в книгах пророцтв ви говорите? — Раптово Річард насторожився. — Які ще чисті місця?

— Великі шматки пророцтв — в сенсі, того, що було записано в книгах пророцтв — незрозумілим чином пропали зі сторінок книг. І це у всіх книгах, які ми переглянули. — Брови Натана похмуро зійшлися. — Ми попросили Верну перевірити, і вона підтвердила, що з книгами пророцтв в Народному Палаці Д'хари відбулося те ж саме. Нас це турбує. Ми приїхали у тому числі і тому, що хотіли подивитися, чи пошкоджені книги пророцтв тут, в Замку Чарівників.

— Боюся, так і є, — сказав Зедд. — Тут з книгами відбувається те ж.

Натан з силою провів долонею по втомленому лиці. — Добрі духи, — пробурмотів він. — Ми так сподівалися, що зникнення пророцтв не торкнулося книг в тутешній бібліотеці.

— Ви хочете сказати, що пропадають лише частини пророцтв? — Запитав Річард, виходячи на середину кімнати.

— Саме, — підтвердив Натан.

— А між зниклими пророцтвами немає нічого спільного? — Запитав Річард, починаючи вибудовувати ланцюжок міркувань. Ніккі знала, що так чи інакше він хоче пов'язати те що відбулося з власним пошуком. Ще недавно її засмутила або розлютила б його нездатність думати про щось інше, окрім впертого бажання відшукати зниклу жінку. Але цього разу вона з радістю спостерігала повернення колишнього Річарда.

— Чому ж, є. Все це були пророцтва, що відносилися до часу після твого народження.

Річард дивився, приголомшений. — А це якісь певні пророцтва? Я хочу сказати, вони пов'язані з якимись конкретними подіями, або їх об'єднує просто період часу?

Обдумуючи питання, Натан гладив себе по підборіддю. — Ось в цьому-то вся дивина. Багато пророцтв ми мали б пам'ятати, але вони зникли з нашої пам'яті точно так само, як і зі сторінок книг. Ми не можемо згадати з них жодного слова. А раз так, я не можу сказати, говориться в них про конкретні випадки, або ж що спільного в них — тільки описуваний ними час. Ми знаємо, що їх немає, і це все.

Річард скосив очі на Ніккі, ніби хотів запитати, чи вловила вона зв'язок. Його голос залишався рівним, але Ніккі знала, який гарячий інтерес ховається за словами.

— Досить неприємно усвідомлювати, що події вашого життя пропадають з вашої пам'яті, чи не так?

— Зрозуміло, — відповів Натан. — Є якісь думки на цю тему, Зедд?

Зедд, який мовчки пильно спостерігав за Річардом, кивнув.

— Ну… схоже я знаю, чому це відбувається. Якщо це може допомогти.

Він невинно посміхнувся. Ніккі помітила, що Рікка, що стояла в тіні за червоними колонами, теж посміхалася. Спочатку приголомшений, Натан зацікавлено пожвавився.

Річард обережно потягнув Зедда за рукав балахона.

— Ти знаєш?

— Справді? — Натан м'яко відсторонив Річарда і підійшов ближче. Енн пролізла попереду нього.

— І що ж це? Що трапилося? Розкажи ж нам.

— Боюся, що це — пророчі черв'яки.

Натан і Енн одночасно моргнули. Їх зблідлі обличчя показали, що їм все зрозуміло.

— Що? — Нарешті насторожено, якщо не з підозрою, виголосив Натан.

— Зникнення текстів може бути викликано пророчим хробаком. Якщо розвилка пророцтва виявляється зараженою, черв'як проходить через всю гілку, знищуючи її повністю. Так як пророчий черв'як вбиває пророцтво, значить він знищує всі записи, що відносяться до нього, а також будь-які спогади про нього. Пророчі черв'яки досить небезпечні.

— Так, мабуть, можна сказати і так, — сказав Натан.

— Зедд, це ж дуже важливо, — сказав Річард. — Чому ти нічого не сказав?

Зедд ласкаво поплескав його по плечу, відсторонюючи.

— Ну, бачиш, хлопче, коли ти приїхав, ти був зовсім не в настрої слухати хоч про що небудь. Пам'ятаєш? Ти наполегливо твердив лише про свої неприємності і про те, що нам потрібно поговорити. Але говорити ти не бажав. Швидше, ти був… зайнятий якимись своїми думками.

— Вірно, так і було. — Річард спіймав діда за руку і зупинив, не даючи піти. — Послухай, я повинен сказати тобі дещо про все це… І про ту ніч теж.

— І що ж, хлопчику мій?

— Я знаю, що протиріччя в реальності існувати не може.

— Я ніколи навіть уявити не міг того, що ти зробив, Річард.

— Але тієї ночі так і було. Порушено було не правило, про яке говорив ти, а зовсім інше. Я порушив правило, яке свідчить: люди часто вірять брехні, якщо бояться, що вона виявиться правдою. Правило несуперечливості реальності — один із способів, яким можна було перевірити мої припущення. Я так не зробив, і в цьому полягає моя помилка.

— Я розумію, як жахливо все повинно було виглядати, адже ти не міг знати про те, що сталося. Але це зовсім не означає, що я повинен припинити шукати істину заради бажання доставити тобі задоволення або через острах засмутити тебе. — На мить він зловив пильний погляд Ніккі. — Ніккі допомогла мені зрозуміти, якою неправильною була моя поведінка.

Він знову обернувся до діда.

— Думаю, ти хотів показати мені, що правило, на яке ти посилався, все ж головніше. Це значить, не можна мати цінності або цілі, які суперечать одна одній. Наприклад, ти не можеш стверджувати, що чесність — представляє значну цінність, і в той же час брехати всім. Ти не можеш оголосити своєю головною метою правосуддя, але відмовлятися нести відповідальність за свої злочинні дії.

Якщо в основі нашої боротьби лежить факт, що суперечності не можуть існувати, тоді чому ж режим Імперського Ордена настільки сильний. Вони оголошують своєю вищою метою служіння людині, але заради самовідданого порятунку однієї людини, вони легко жертвують життям інших. А кровопролиття пояснюють тим, що така жертва є моральним обов'язком самої жертви. Насправді це все — не що інше, як організований грабіж, турбота про щастя вбивць і злодіїв, і повна байдужість до їх жертв. Спроби досягти мети, залежної від такого протиріччя ведуть тільки до загального страждання і смерті. Це все одно що захищати право на життя, використовуючи смерть в якості засобу досягнення мети.

Це правило доводить, що я, подібно послідовникам Джегана, кажу про пошуки істини, а потім не перевіряючи своїх припущень, охоче повірив в брехню, побоюючись, що це і є правда. І цим порушую правило, про яке ти казав. Я повинен був розібратися в причинах протиріччя і знайти правду, яка була у мене прямо перед очима. Ось де я підвів сам себе.

— Ти хочеш сказати, що тепер вважаєш, що там і правда була похована Келен Амнелл? — Запитав Зедд.

— А хто сказав, що скелет належить жінці? Там не було ніяких доказів, здатних переконати мене, що це — її тіло. Я тільки припустив, що це так і є з побоювання, що припущення виявиться бути вірним. Але ж це не так.

Зедд глибоко вдихнув і повільно видихнув. — Твої міркування виглядають притягнутими за вуха, Річард.

— Хіба? Ти б зрадів моїм поясненням, якби я вирішив довести, що пророцтв не існує. Як доказ я міг би використовувати чисті сторінки в книгах, і зробив би висновок, що ваша віра в існування пророцтв абсолютно помилкова. Для тебе, який вважає, що існування пророцтв — незаперечний факт, не є протиріччям те, що сторінки в книгах пророцтв порожні. Ти намагаєшся пояснити цю незвичайну ситуацію за допомогою якихось фактів. Ти не складаєш певну думку без достатньої інформації, не закінчивши своє дослідження.

Яким би Шукачем я був, якби чинив так? Зрештою Шукачем людину робить її розум — а не меч. Меч — це просто інструмент, і ти сам не раз повторював мені це.

У випадку з Келен поки ще залишається дуже багато питань, щоб повірити, що бачене нами в ту дощову ніч — дійсно правда. Поки це не доведено так чи інакше, я збираюся продовжувати шукати відповіді — заради істини — тому що вважаю, що відбувається щось небезпечне, але, схоже, крім мене цього не розуміє ніхто. Я не кажу вже про необхідність відшукати жінку, яку я люблю, і якій потрібна моя допомога.

Зедд посміхнувся, як добрий дідусь.

— Чудово сказано, Річард. ясно і чітко. Але я чекаю доказів. Поки я чую тільки слова.

Річард рішуче вклонився дідові.

— Для початку, думаю, ти повинен визнати, що пророцтва, пов'язані з моїм життям і життям Келен, відсутні. І це досить підозріло. Навіть пам'ять про неї зникла. А тепер зникають пророцтва, в яких містилися посилання на неї. В обох випадках пам'ять про реальну людину і про пророцтва, що стосуються її була стерта. Ти розумієш, до чого я веду?

Ніккі з невимовним полегшенням бачила, що Річард знову почав мислити раціонально. І дивна річ: те, що він говорив, мало певний сенс.

— Так, хлопчику мій, я розумію твою думку, але, бач, в твоїй теорії є деякі прогалини.

— І які ж?

— Ми всі пам'ятаємо тебе, чи не так? А пророцтва про тебе пропадають. Як бачиш, в цьому випадку проблема з пророцтвами жодним чином не доводить існування Келен Амнелл.

— Чому ж не доводить? — Запитав Річард.

Зедд зробив кілька кроків.

— Це пов'язано з природою того, що я дізнався, коли проводив моє власне дослідження проблеми з книгами пророцтв. Ти ж знаєш, я страшенно цікавий.

— Так, Зедд, я це знаю. Але це може бути пов'язано. — Наполягав Річард, крокуючи поруч з дідом.

Ніккі поспішила відправитися слідом. Всім іншим нічого не залишалося, як рушити слідом.

— Так, таке враження цілком могло б виникнути, хлопчик мій. Але в твоїй теорії є тріщина, адже не всі факти відповідають твоєму висновку. Ти пробуєш натягнути черевики, які виглядають міцними, але тобі вони занадто малі. — Зедд ляснув Річарда по плечу. — У бібліотеці я покажу тобі, що я мав на увазі.

— Хто це — Келен? — Запитав Натан.

— Жінка, яка пропала, і я досі її не знайшов, — пояснив через плече Річард. — Але обов'язково знайду.

Призупинившись, Річард повернувся до Енн і Натана. — Хтось із вас знає, що таке Вогняний Ланцюг? — Вони обидва негативно похитали головами. — А гадюка з чотирма головами, або Долина Небуття?

— Боюся, що не знаємо, Річард, — сказала Енн. — Зрозуміло, це дуже важливо, але нам необхідно поговорити з тобою про дійсно серйозні речі.

— Після того, як побачимо дослідження Зедда про пророцтва, — сказав Натан.

— Тоді не барімося, — сказав їм Зедд. Він так стрімко рушив вперед, що його балахон майорів за спиною, подібно до крил.

52

У розкішній бібліотеці Річард встав позаду діда, дивлячись через його кістляве плече, як той розкриває величезну книгу в потертій коричневій шкіряній обкладинці. Кімната була освітлена безліччю ламп з срібними відбивачами, закріплених на п'яти товстих стовпах з червоного дерева, що стояли в один ряд посеред залу; вони ж служили опорою антресолям, що проходили уздовж всього довгого приміщення. Важкі поліровані столи з темного дерева стояли між колонами. Біля зовнішньої сторони кожного столу купчилися безліч стільців. Багаті килими з майстерно витканим візерунком навіть з вигляду були дуже м'якими і приглушували всі звуки. Перпендикулярно до довгих стін стояли ряди полиць, доверху заповнених книгами, утворюючи прохід посередині. На балконі теж стояли ряди шаф, зайнятих стародавніми томами.

Через єдине високе вікно падав сіро-блакитний стовп сонячного світла, в задушливому повітрі кружляли порошинки. Від недавно запалених ламп виходив запах олії. В кімнаті було тихо, як у склепі.

Кара і Рікка трималися віддалік у ніші вікна, залишаючись у тіні. Склавши руки, вони схилили голови один до одного і тихо розмовляли. Ніккі стояла поруч з Зеддом в палаючому прямокутнику сонячного світла. Енн і Натан нетерпляче переступали поряд, очікуючи пояснень Зедда про зникаючі пророцтва. Знаходячись осторонь світла вся решта кімнати здавалася зануреною в похмуру тінь.

— Ця книга була написана, думаю, відразу після закінчення Великої війни, — сказав їм Зедд, проводячи пальцем по розкритій книзі, на обкладинці якої значилося: Відносини Континууму і Життєздатність Пророкувань.

«Обдаровані із запізненням виявили, що з якоїсь причини чарівників народжується все менше і менше. А які все ж народжуються, не володіють обома сторонами дару, як майже завжди було колись. Вони володіють тільки Магією Приросту. Магія Збитку зникає».

Енн глянула з-під насуплених брів.

— Навряд чи це новина для нас. Єдиний чарівник, народжений з обома сторонами дару, це той хлопчисько, який стоїть поруч з тобою. Нам все це давно відомо. Ми присвятили цій проблемі велику частину наших життів. Продовжуй.

Зедд прочистив горло.

— Ну, в загальному… як ви розумієте, це означає, що пророків теж народжується все менше.

— Просто чудово. Чудова історія. — піддразнила Енн. — У житті не змогла б припустити нічого подібного.

Натан роздратовано заспокоїв її.

— Продовжуй, Зедд.

Зедд поправив рукави, кинувши на Енн похмурий погляд.

— Вони розуміли, що через зменшення числа чарівників, здатних до передбачень, поступово зникає і сама магія пророцтва. Щоб зрозуміти, що несуть такі зміни, вони вирішили глибше вивчити пророцтва, як напрямок магії, поки ще є така можливість і у них ще залишаються чарівники, які володіють обома сторонами магії. Вони підійшли до проблеми під усією серйозністю, розуміючи, що це, можливо, останній шанс людства осягнути майбутнє самого поняття пророцтва, шанс зберегти для майбутніх поколінь те, що одного разу може бути спотворено або навіть втрачено.

Зедд глянув на Енн, очікуючи від неї нових принизливих зауважень. Їх не послідувало. Очевидно, це було те, чого вона ще не знала.

— А тепер, — сказав він, — докладніше про їхню роботу.

Річард підійшов до столу, зупинився поряд з Ніккі і пальцем перегорнув сторінку, продовжуючи слухати Зедда. Він тут же побачив, що книга написана тою дивною мовою, якою зазвичай в давнину писали магічні книги і пророцтва. Він майже не розумів змісту. Втім, зрозуміти було складно тому, що книга була написана на одній із стародавніх мов.

Ще однією несподіванкою виявилося те, що книга містила ряд складних математичних формул, перемежованих графіками руху місяця і зірок із зазначеними кутами нахилу. Річарду ще не доводилося бачити книг про магію, в яких зустрічалися б рівняння і астрономічні спостереження — правда, і самих магічних книг йому доводилося бачити не так вже й багато. Хоча в Книзі Зниклих Тіней, яку він пам'ятав напам'ять, згадувалися положення сонця і розташування зірок, які необхідно було враховувати, щоб відкрити шкатулки Одена.

Безліч формул було також надряпано по краях листів різними почерками, немов хтось за допомогою обчислень намагався перевірити висновки автора книги. Або, можливо, намагався розглянути її зміст у світлі власних нових ідей. В одному випадку числа у стовпцях були закреслені; стрілки вказували на нові цифри, написані поряд з закресленими. Іноді Зедд утримував руку Річарда, не даючи перегорнути сторінку, щоб вказати на рівняння і пояснити, які символи залучені в обчислення.

Натан не зводив зі сторінок темно-блакитних очей, немов собака, що побачила кістку, в той час як Річард просто гортав сторінки, не знаходячи в їх змісті нічого, здатного донести до нього сенс пояснень Зедда. Чарівник монотонно говорив щось про частковий збіг переміщених вилок; потрійне дублювання сполучених коренів, поставлених під загрозу прецесією і послідовними, пропорційними, подвійними інверсіями; замаскованих помилкових розгалуженнях, доведених цими формулами, які могли бути виявлені тільки за допомогою магії Збитку.

Натан і Енн дивилися на нього, боячись моргнути. Натан в здивуванні ловив ротом повітря. Лице Енн було блідо-попелястого кольору. Навіть Ніккі, здавалося, слухала незвично уважно.

Від безлічі незрозумілих понять у Річарда закрутилася голова. Він ненавидів це почуття безпорадності, коли немов тонеш в інформації, яку не можеш зрозуміти. І відчуваєш себе німим. Він щосили намагався тримати голову над цим темним потоком повного хаосу.

Час від часу Зедд згадував числа і рівняння з книги. Натан і Енн вели себе так, немов Зедд тільки що повідомив їм про кінець світу, і назвав точний день і годину, коли це станеться.

— Зедд, — нарешті спитав Річард, перериваючи діда на середині фрази, яка, здавалося, ніколи не закінчиться. — Чи є спосіб перетворити все це кипляче вариво в невелику кількість м'яса, яке можна з'їсти?

Здивовано закривши рот, Зедд мить розглядав Річарда, потім підштовхнув книгу до Натана.

— Почитай сам.

Натан з побоюванням взяв книгу, ніби чекаючи появи з неї самого Володаря.

Зедд обернувся до Річарда.

— Висловлюючись простіше, щоб ти міг зрозуміти, я сказав би, що пророцтво схоже на дерево з корінням і гілками. І, подібно до дерева, воно безперервно росте і змінюється. Головне, що хотіли сказати ці чарівники, це що дерево пророцтва поводиться, як живе. Це зовсім не означає, що воно і справді живе, просто його існування багато в чому має всі ознаки живого організму. І ця особливість давала їм можливість узагальнити ряд параметрів, за якими можна судити про вік і здоров'я пророцтва, подібно до того, як це можна зробити щодо живого дерева. І це дає можливість робити висновки про майбутнє, яке пророкує таке пророцтво.

— У давнину, коли пророків і чарівників у світі було багато, дерева пророцтв, їх гілки росли дуже швидко. Всі існуючі пророки були тією родючим грунтом, на якому росли і глибоко вкорінювалися нові і нові дерева. З народженням нових пророків, постійно привносилось нове бачення, з'являлися все нові вилки, з яких виростали нові гілки пророцтв, які швидко набирали силу, оскільки нові пророки додавали в них нові пророцтва, додаючи їм сили. Безперервні дослідження, спостереження і тлумачення дозволяли відсікати хибні гілки, зберігаючи дерева пророцтв здоровими і сильними.

— Але з часом число народжуваних пророків почало скорочуватися досить різко. З кожним роком їх ставало все менше і менше, і вони вже не могли як слід виконувати свої обов'язки. Через це зростання дерева пророцтва поступово почало сповільнюватися.

— Щоб тобі було зовсім зрозуміло, дерево пророцтва стає старим і трухлявих, подібно до дерев у лісі. Чарівники усвідомлювали, що старе дерево в будь-який момент може впасти і перетворитися на гнилі уламки.

— Подібно як у всьому світі, дерево пророцтва не може існувати вічно. Приходить час, події, які передрікалися пророцтвами, відбуваються, гілки його, не замінені новими, перетворюються в непотрібне сухе гіляччя. З плином часу їх стає все більше. Іншими словами, без появи нових пророцтв, все, передбачене раніше, обов'язково знайде своє місце в потоці часу. І як тільки це відбудеться — магія пророцтва зникає, тому що попросту вичерпала сама себе.

— Ось тому була зібрана група чарівників, що вивчала цю проблему. Вони і виявили, що без підтримки пророчого дару, який живить гілки древа пророцтва, воно, в кінцевому рахунку, загине. Їх завдання, мета цієї праці, званого Відносини Континууму і Життєздатність Пророкувань полягає в тому, щоб спробувати зрозуміти, коли і як це станеться.

— Кращі уми серед пророків вивчали цю проблему, намагаючись зрозуміти, як врятувати древо пророцтва. За допомогою відомих їм формул і передбачень, заснованих на ослабленні зростання древа пророцтва і зниження числа народжуваних пророків, вони намагалися зрозуміти, скільки ще воно може витримати. Вони намагалися передбачити, коли древо магічного знання може звалитися під вагою помилкових пророцтв із закінченими термінами, коли ті досягнуть справжніх розгалужень. У той же час тяжкість помилкових розвилок все більше тиснула на все ще життєздатні розгалуження, які вже не могли бути відібрані істинними пророками — вони могли тільки передбачати, що древо стане все більш сприйнятливим до розпаду, подібно старому дереву в лісовій гущавині.

— Вони виявили, що вже довгий час пророцтва виявилися вразливими для виниклих проблем, число яких все зростало. Слабкість його, уклали вони, можна виразити у вигляді, що найбільше нагадує хробака. Вони припускали, що це явище прийметься руйнувати ще живі частини древа, починаючи з гілок, які найбільш життєздатні, подібно деревному черв'якові, що харчується живим деревом. Вони назвали це явище пророчим хробаком.

У тиші повітря, здавалося, тисне нестерпно.

Засунувши руки в задні кишені, Річард знизав плечима.

— І як це можна вилікувати?

Здивований його питанням, Зедд втупився на внука, немов він запитав, як можна вилікувати грозу.

— Вилікувати? Річард, чарівники, які вивчали цю проблему, передбачили також, що зупинити цей процес буде неможливо. В кінці своєї роботи вони прийшли до висновку, що без підживлення новими силами знову народжених пророків, древо пророцтва, в кінцевому рахунку, згниє і загине.

Вони пишуть, що здорове і сильне древо відродиться тільки тоді, коли у світі з'являться нові пророки. Тільки тоді проросте нове насіння пророцтв. Старі дерева завжди помирають і звільняють місце для нових паростків. Ці чарівники прийшли до висновку, що доля пророцтва в нинішніх умовах — старість, безсилля і швидка смерть.

Річарду доводилося мати справу з величезним числом проблем, викликаних пророцтвами, похмурий настрій, що панував в бібліотеці, заразив і його. Він кожну хвилину чекав, що з сусідньої кімнати вийде цілитель, щоб оголосити про кончину їх старіючого родича.

Він думав про всіх чарівників, обдарованих магією передбачення, відданих своїй справі, які намагалися внести посильний внесок у роботу, яка тепер гинула на їхніх очах. Він згадував про статую, яку створював тяжкою працею, і що відчув, коли вона була знищена.

Він думав про саме поняття смерті, яке було похмурим, яку б форму не прийняло. І це нагадало йому про те, що і сам він смертний… як і Келен.

А ще він подумав, що це найкраще, що могло б статися. Зрештою, якби люди перестали вважати, що пророцтво обумовило те, що відбувається з ними, вони, можливо, зрозуміли б, що повинні думати самостійно, і приймати рішення виходячи з власних інтересів. Можливо, звільнившись від влади пророкувань, люди краще могли б зрозуміти, що тільки вони самі керують власними долями. А, осягнувши це, люди збагнули б і ту загрозу, яка нависла над ними. І тоді вже усвідомили би цінність особистого вибору, який стоїть перед кожним, замість того, щоб безглуздо очікувати передбачені події.

— Судячи з того, що виявили ми з Енн, — слова Натана важко розірвали густе повітря бібліотеки. — Зникаюча гілку пророцтва відноситься до часу, що починається приблизно через рік після народження Річарда. Те, що ти розповів, звичайно ж, вказує на деякий сенс у тому, що відбувається, оскільки це — найбільш активна частина древа пророцтва. Але мені все ж здається, що пророцтва зникають не тільки з цієї причини.

Зедд кивнув.

— Звичайно ж, гілки відмирають, але починаючи з коренів, тому частина гілок ще жива. Деякі частини пророцтва ще живі і в досить хорошому стані.

— Правильно, в частині описів сьогодення і майбутнього. Здається, ти припускаєш, що черв'як напав на частину, що проявилася двадцять-тридцять років тому, і поки не дістався до майбутніх подій.

— Живі ті частини пророцтва, які відносяться до тебе, — вимовив пророк, спершись на руки і нахиляючись до Річарда. — Але як тільки вони помруть, ми втратимо не тільки пророцтво, але й пам'ять про нього, втратимо навіть усвідомлення, наскільки вони важливі.

Річард перевів погляд з похмурого обличчя Натана на серйозне обличчя Енн. Він зрозумів, що вони, нарешті, дісталися до основної мети їхнього приїзду.

— Саме тому ми приїхали сюди. Ми шукали тебе, Річард Рал. — Серйозно сказала Енн. — Поки не стало надто пізно. Існує пророцтво, яке поки ще живе, і яке попереджає про саму серйозну кризу, перед якими опинявся наш світ з часів Великої Війни.

Річард насупився, відчуваючи себе нещасним, тому що пророцтва все ще не залишали його в спокої, продовжуючи доставляти неприємності.

— Яке ще пророцтво?

Натан витягнув з кишені невелику книжку і розгорнув її. Тримаючи її обома руками, він пильно дивився на Річарда, щоб переконатися, що він уважно слухає.

Переконавшись, нарешті, в загальній увазі, Натан почав читати.

— У році цикад, коли захисник принижених і страждаючих під прапором Світла і людяності, нарешті…. розколе зграю, це послужить знаком того, що пророцтво пробуджено і вирішальна заключна битва близька. Будьте обережні, всі істинні вилки та їх похідні в цьому корені поплутані. Істинним є тільки основний стовбур цього пророцтва. Якщо fuer grissa ost drauka не очолить цей фінальний бій, світ, який вже стоїть на краю тіні, впаде в жахливу темряву.

— Добрі духи, — прошепотів Зедд. — Fuer grissa ost drauka — це зв'язок з пророцтвом, що впирається в основну вилку. З'єднання її з цим пророцтвом встановлює подвійне розгалуження.

Натан вигнув брову.

— Точно.

Річард не зовсім зрозумів сказане Зеддом, але основну думку вловив. І він не потребував їх пояснень, щоб зрозуміти, хто такий fuer grissa ost drauka, — «несучий смерть». Це був він.

— Джеган розділив свої сили. — Тихо, але владно сказала Енн, не зводячи з Річарда пильного погляду. — Він привів армію в Ейдіндріл, сподіваючись завершити завоювання Серединних Земель тут, але сили Д'хари і жителі міста за зиму встигли вислизнути з лещат Джегана і піти в Д' Хару.

— Я знаю, — відповідав Річард. — Келен наказала зробити це. І вона ж розповіла про це мені.

Кара виглядала здивованою, видно було, що вона збиралася щось сказати, але, глянувши на Ніккі, промовчала… поки що.

— У всякому разі, — продовжувала Енн, розсерджена тим, що її перервали, — Джеган не зміг скористатися чисельною перевагою своєї армії, щоб прорватися через перевали. Тепер він вирішив розділити армію. Залишивши частину її охороняти проходи, він направив головні сили в обхід гір Ранг-Шада, щоб підійти до Д'хари з півдня.

— Наша армія рухається через Д'хару назустріч їм. Також ми отримали повідомлення від Верни з Народного Палацу. Вона поїхала вперед, щоб оглянути пророцтва, що зберігаються там. Вона бачила їх своїми очима.

— Цикади повернулися в цьому році, — сказала Ніккі. Вона виглядала стривоженою. — Я сама бачила їх.

— Правильно, — вимовив Натан, все ще спираючись на руки. — Це означає, що хронологія встановлена. Зв'язок частин пророцтва встановлено, всі його частини встали на свої місця. Пророцтво запущено. — Він по черзі пильно глянув на кожного, що знаходився в кімнаті. — Це — кінець.

Зедд тихенько свиснув.

— Але що важливіше, — авторитетним тоном сказала Енн, — це означає, що лорду Ралу настав час приєднатися до армії Д'хари, щоб вести її в заключний бій. У пророцтві ясно сказано, Річард, що станеться, якщо тебе там не буде — ми втратимо все. Ми приїхали, щоб супроводжувати тебе до твоєї армії, простежити, щоб ти так і вчинив. Затримка означає великий ризик; ми повинні виїхати відразу.

Вперше, після того, як почалася розмова про пророцтва, у Річарда ослабли коліна.

— Але я не можу, — сказав він. — Я повинен знайти Келен.

Це було все одно, що просити бурю.

Енн глибоко зітхнула, немов прикусила язик, поки шукала в собі залишки терпіння, а може, шукала слова, які переконають його і залагодять питання раз і назавжди. Дві Морд-Сіт перезирнулися. Зедд напружено стиснув тонкі губи, розглядаючи його. Натан роздратовано кинув книгу, що впала на стіл і провів долонею по обличчю, уперши в стегно кулак другої руки.

Річард не знав, що їм сказати, щоб змусити зрозуміти, що в світі щось глибоко неправильно, і що Келен — всього лише частина цієї загадки. Безумовно, важлива частина, але тільки частина чогось набагато більшого. З того самого ранку, коли вона пропала, він багато думав про необхідність знайти її, але ніколи не міг нікого переконати, що він чудово знає, про що говорить. Він не хотів знову і знову витрачати сили на одні й ті ж безплідні пояснення.

— Ти — що? — Перепитала Енн. Її роздратування виривалося на поверхню, немов бульбашки в котлі. У цей момент вона знову стала аббатисою. Невисока повна жінка, яка якимось чином вміла здаватися високою і величною.

— Я повинен знайти Келен, — повторив Річард.

— Не знаю, про що ти говориш. У нас немає часу на дурниці. — Енн помахом руки відкинула його бажання, інтереси і потреби; все, у що він вірив, які б важливі і розумні причини ним не рухали. — Ми приїхали простежити, щоб ти відправився до армії Д'хари негайно. Всі чекають тебе. Все залежить від тебе. Прийшов час, коли ти повинен вести наші сили в заключному бою, який швидко насувається.

— Я не можу, — тихо, але твердо сказав Річард.

— Цього вимагає пророцтво, — Енн майже кричала.

У цей момент Річард зрозумів, що Енн змінилася. В тій чи іншій мірі всі змінилися після зникнення Келен, але зміни у Енн проявилися найбільш відверто. В останній раз, коли вона спробувала змусити Річарда діяти по-своєму, Келен кинула у вогонь її подорожній щоденник і заявила, що не пророцтво показує події, а аббатиса намагається змусити людей слідувати за пророцтвом. Це вона змушує пророцтво здійснюватися. Келен сказала, що саме вона — Енн — фактично сприяє здійсненню пророцтва, тим самим, підштовхуючи світ до краху. Слова Келен змусили Енн переоцінити деякі свої дії, що зробило її більш раціональною, змусило зрозуміти, що Річард поступає так, як вважає правильним, і до цього слід ставитися шанобливо.

Тепер, разом з пам'яттю про Келен, зі спогадів Енн стерлися і зміни, що відбулися під впливом Келен. Це становило для Річарда головну трудність, коли він повинен був враховувати, що люди не просто не пам'ятають про Келен, але зникають і ті зміни, які відбувалися з ними під її впливом. І це слід було брати до уваги. З деякими, наприклад з Шотою, це допомагало, оскільки відьма, втративши пам'ять про Келен, забула і про свій намір убити його, якщо він знову з'явиться в Землі Агада. Але з іншими, такими як Енн, мати справу було набагато важче.

— Келен кинула у вогонь ваш подорожній щоденник, — нагадав він. — Вона була сита по горло вашими спробами керувати моїм життям. Як і я, втім.

Енн насупилася.

— Я сама випадково упустила щоденник в вогонь.

Річард зітхнув.

— Зрозуміло. — Він не хотів сперечатися, бо знав, що результат все одно буде один і той самий. Із присутніх у цій кімнаті ніхто йому не вірив. Кара зробила б все, що він накаже, але все ж не вірила. Ніккі теж не вірила, хоча і хотіла, щоб він діяв так, як вважав за потрібне. Фактично, саме Ніккі найбільше підтримувала його після зникнення Келен.

— Річард, — Натан заговорив більш ласкаво й доброзичливо. — Все не так просто. Ти народжений у відповідності з пророцтвом. Світ стоїть на краю пітьми, на краю загибелі. Один ти в змозі запобігти настанню цієї жахливої ночі. Пророцтво говорить, що тільки ти здатний врятувати нас — всіх нас — і нашу справу, в яку ти теж віриш. Ти повинен виконати свій обов'язок. Ти не можеш дозволити всім нам загинути.

Річарду до смерті набридло, що події підштовхують його. Він втомився бути на крок позаду іншої частини світу і на два — того, що сталося з Келен. Його дратувало, що кожен вважав своїм обов'язком нагадати йому, що необхідно робити, але нікого не цікавило, чого хоче він сам, що відчуває, що важливе особисто для нього. Вони не хотіли надати йому можливість самостійно прожити власне життя. Вони вважали, що за нього вже все вирішило пророцтво.

Нічого воно не вирішило.

Він повинен дізнатися правду про те, що трапилося з Келен. Він повинен знайти Келен і розібратися з заклинанням. Він був ситий по горло тим, що змушений марно витрачати час на те, щоб здійснювати пророкування якогось термінового пророцтва. Всі, хто не допомагав йому, в дійсності заважали виконати те, що було життєво важливо особисто для нього.

— Я не зобов'язаний діяти згідно пророкування, як хтось чекає від мене, — відповів він Енн, беручи в руки книгу, кинуту Натаном.

Енн і Натан здивовано дивилися на нього.

Він відчув на спині руку Ніккі. Можливо, вона і не вірить в його спогади про Келен, але, принаймні, саме вона допомогла йому зрозуміти, що він повинен залишатися вірним своїм принципам. Вона не дозволила йому змиритися з поразкою. Вона виявилася безцінним порадником в іншому, вона підтримала його в той момент, коли він найбільше потребував підтримки.

Єдина людина, яка чинила так само, підтримуючи його в хвилини відчаю — була Келен.

Він перегорнув чисті сторінки в книзі, яку дав Натан. Річарду було цікаво, а змінилася б картина, якби вони сказали, що вірять йому, вірять тому, що він говорив? Він дуже хотів знайти що-небудь — що завгодно — що допомогло б зрозуміти, що відбувається.

Адже щось і справді відбувалося. Пояснення Зедда про пророчих черв'яків було переконливим, але щось Річарда все ж непокоїло. Зедд пояснив відсутність текстів в книгах пророцтв, і пояснення задовольнили всіх цих людей, тому що вони хотіли вірити їм. Це було дуже зручно, і гірше того, це було занадто великим збігом.

А до збігів Річард завжди ставився з підозрою.

Ніккі теж була права; здавалося занадто зручним, що на тілі, похованому там, у могилі, була знайдена стрічка з вишитим на ній ім'ям Келен… На випадок, якщо виникнуть сумніви, і хто-небудь викопає це тіло…

Перегортаючи чисті сторінки, Річард побачив напис. Все було написано точно так, як це прочитав Натан.

«… У році цикад, коли захисник принижених і страждаючих під прапором Світла і людяності, нарешті, розколе зграю, це послужить знаком того, що пророцтво пробуджено і вирішальна заключна битва близька. Будьте обережні, всі істинні вилки та їх похідні в цьому корені поплутані. Істинним є тільки основний стовбур цього пророцтва. Якщо fuer grissa ost drauka не очолить цей фінальний бій, світ, який вже стоїть на краю тіні, впаде в жахливу темряву…»

В уривку було кілька речей, які спантеличили Річарда. По-перше, посилання на цикади. Ця істота навряд чи була гідна згадки в пророцтвах, не кажучи вже про їх центральну роль в пророцтві, яке, як стверджувала більшість, має важливе значення для долі світу. Він припустив, що це був ключ, що дозволив встановити хронологічну приналежність. Він уже знав, що встановлення хронології було найбільшою проблемою при тлумаченні пророцтв.

По-друге, його турбувало інше пророцтво, яке він прочитав у Палаці Пророків, яке, здавалося, не мало відношення до цього, але яке теж називало його fuer grissa ost drauka. Він припускав, що вони все ж можуть бути пов'язані, оскільки Зедд вважав саме так. І це означало щось дуже важливе.

Але то пророцтво, бачене ним у Палаці Пророків, що містило посилання на fuer grissa ost drauka, було пов'язано ще з дечим. Зі скриньками Ордена.

У старовинному пророцтві, що називало Річарда «несучий смерть», ці слова мали три значення, в залежності від контексту. Смерть у них означала Підземний Світ, світ мертвих; закликання духів, душі померлих; та звичайну смерть, людину, яка вбиває. Ці значення були різні, але в його випадку, вони всі означали одну людину. Його, Річарда.

Третє значення мало відношення до того, що він носив Меч Істини і змушений був вбивати. Але в перше значення були залучені шкатулки Ордена.

У контексті того, про що свідчила книга у нього в руці, здавалося очевидним, що на перший план виходить третє значення — очевидно, що він повинен був вбивати ворога. І назва fuer grissa ost drauka знаходило свій буквальний зміст. Знову все виглядало надзвичайно зручним.

Всі ці зручні пояснення та збіги зробили Річарда ще більш підозрілим. Вперше після зникнення Келен йому здавалося, що він підійшов ближче до того, що відбувалося.

Він повернувся на кілька сторінок назад. Вони були чистими.

— Ось в цьому-то й проблема, — сказав він, дивлячись по черзі на присутніх, які не зводили з нього очей.

— І яка ж? — Запитала Енн, складаючи руки. Вона говорила з ним тим тоном, який використовувала для розмов з новачками, хлопчиками, нещодавно приведеними у Палац Пророків, яким ще тільки належало навчитися використовувати свій дар.

— Ну, тут же нічого немає, — сказав він. — Усі сторінки чисті.

Натан прикрив очі рукою, Енн сплеснула руками з видом абсолютно розстроєного людини.

— Ну, зрозуміло, немає. Слова в цій книзі пропали, як і в багатьох інших. Ми тільки що багато говорили про це. Говорили, тому що це дуже важливо.

— Але, не знаючи повного тексту, ви не можете знати, наскільки це важливо, чи не так? Щоб зрозуміти уривок, потрібно знати текст повністю.

На противагу Натану і Енн, Зедд посміхався про себе, згадуючи про уроки, які він давав Річарду колись давно.

Натан підняв очі.

— І яке відношення це має до пророцтва?

— Ну, можливо, в зниклому тексті, що передував цьому, або в тексті після збереженого уривка, могло міститися те, що пояснило би або змінило його значення. Без зниклого тексту як ми можемо це знати? Можливо, це пророцтво закінчується якось інакше.

Зедд посміхнувся.

— А хлопчик говорить діло.

— Ніякий він не хлопчик, — загарчала Енн. — Він — чоловік, Магістр Рал, владика Д'харіанської імперії, яку сам же і створив, щоб боротися з Імперським Орденом. Він повинен вести армії в битву. Наші життя залежать від того, зробить він це чи ні.

Гортаючи сторінки книги, Річард побачив напис, якого в перший раз не помітив. Він розкрив книжку на потрібній сторінці.

— Ось ще, що не зникло.

— Що? — Скептично перепитав Натан, обертаючись, щоб подивитися. — Там не було більше нічого. Я в цьому впевнений.

— Ось тут, — сказав Річард, тицяючи пальцем в слова. — Тут написано «Я йду. Я вже близько». Що це значить? І чому ці слова не зникли?

— Я йду. Я вже близько. — Лице Натана спотворилося, у погляді відчувалася розгубленість. — Раніше я ніколи цього не бачив.

Річард перегорнув ще кілька сторінок. — Подивіться. Ось тут, знову. Ті ж слова. «Я йду. Я вже близько».

— Можливо, я і пропустив їх. — Сказав Натан, — але неможливо, щоб я не помітив цих слів двічі. Напевно, ти помиляєшся.

— Ні. Подивися сюди. — Сказав Річард, розгортаючи книгу, щоб пророк теж міг бачити сторінки. Він погортав книгу назад, поки не наткнувся на рядки. — Ось тут, знову ці ж слова. Ціла сторінка була заповнена цими словами. Вони повторювалися багато разів.

Рот Натана розкрився в безмовному подиві. Ніккі заглянула через плече Річарда. Зедд підскочив ближче, щоб теж побачити їх. Навіть двоє Морд-Сіт зробили крок ближче, намагаючись теж глянути.

Річард перегорнув назад сторінку, яка за мить до цього була абсолютно чистою, і яка тепер була заповнена однією і тією ж фразою, повтореною безліч разів.

«Я йду. Я вже близько».

— Я бачила, як ти гортав книгу. — У шовковистою голосі Ніккі явно чувся нотка неспокою. — Можу поклястися, що мить тому сторінка була чистою.

Руки Річарда вкрилися гусячою шкірою. Волосся на потилиці стало дибки.

Він подивився і побачив темну тінь там, куди опускався стовп сонячного світла, що проникав в високе вікно кімнати.

Занадто пізно згадав він про попередження Шоти не читати пророцтва, щоб не принадити гончу Крові.

Він потягнувся за своїм мечем.

Меча на звичному місці не було.

53

Пролунав крик, що нагадував стогін тисяч грішників. З усіх кутків понеслися крутячись, немов у вирі, смуги темряви.

Люта сила перевернула догори ногами столи в дальньому кінці кімнати, через них пробиралася темрява. У повітря злетіли безліч дерев'яних уламків, трісок, шматки меблів.

Згустки тіней проламували собі дорогу через кімнату, рухаючись у бік Річарда.

Запорошене повітря тихої бібліотеки наповнився гуркотом і тріском розколюваного дерева.

Кара і Рікка стрибнули вперед, затиснувши в кулаках ейджі, і спробували закрити собою Річарда. Він дуже добре знав, що з ними буде, якщо вони зіткнуться зі Звіром. Думка про Кару, поранену Звіром, розпалила його гнів. Перш ніж вони встигли перепинити шлях темному згустку, він схопив обох жінок за довге біляве коси і з гнівним ревом відкинув назад.

— Не стійте у нього на шляху, — заволав він обом Морд-Сіт.

Енн і Натан витягнули руки в сторону тіні, закликаючи магію, з їх пальців зірвалося ревуче полум'я, освітивши кімнату. Річард знав, що вони намагаються стиснути саме повітря, відбиваючи напад. Їх зусилля ніяк не вплинули на вузол тьми, який котився по кімнаті, руйнуючи все, що зустрічалося у нього на шляху. Вони почали відступати, намагаючись утримати загрозу на відстані.

Річард ухилився — довгий уламок столу просвистів поряд з його головою і розбився об колону. Одна з ламп розбилася, масло вихлюпнулося на підлогу, підпаливши килим. За їхніми спинами піднімався сірий дим, а спереду насувався Звір, що прийшов за Річардом.

Зедд направив вогненну блискавку, яка пройшла через самий центр згустку тіні, немов через порожнечу, і вразила книжкову полиці біля дальньої стіни. Палаючі листи книг злетіли в повітря. Хмари пилу і диму наповнювали кімнату, нічого не було чутно через гуркіт вибуху.

Стогони та завивання приречених душ долинали з самої глибини Підземного Світу, поки Звір — породження світу мертвих — рухався вперед, трощачи товсті дерев'яні колони. Лампи, обертаючись, полетіли в різні боки; їх срібні відбивачі відкидали відблиски світла, створюючи тіні, які зливалися разом, стаючи ще більш темними і щільнішими.

Магічні снаряди, які використали Натан і Енн, невидимі Річарду, проходили крізь Звіра, немов його не існувало, а згусток тьми далі легко ламав міцні столи і товсті колони на своєму шляху. Під його ударами величезні колони з тріском ламалися, немов сірники. Край балкону осів, ніби п'яний. Ще одна колона вибухнула під натиском темної сили; балкон опустився нижче. Книжкові полиці висковзнули зі своїх пазів, потім звалилися вниз, обрушивши лавину книжок на підлогу бібліотеки.

Серед усього цього безладу, гуркоту і руйнування, всі відступили на середину кімнати, намагаючись придумати щось, щоб врятуватися. Річард виявив, що хтось схопив його за рукав сорочки. З дивовижною силою Ніккі штовхнула його в дверний проріз. Том, що стояв на варті за дверима, схопив його за другу руку і висмикнув з бібліотеки. Кара і Рікка прикривали відступ.

Звір продовжував рухатися вперед, розбиваючи все на своєму шляху, розвертаючись у бік дверей. У бік Річарда.

Енн, Натан і Зедд продовжували викликати сили, які Річард не міг навіть побачити, він тільки відчував їх по гулу в повітрі і по неприємних відчуттях, що хвилями пробігали в животі. Він відчував, як ущільнювалося повітря в момент магічного удару.

Але всі удари були зовсім марні. Жоден з них не шкодив тіні.

Ніккі повернулась до дверей і направила кулак у бік клубка темряви. Раптовий вибух змусив всіх здригнутися і нахилити голови, потім з її руки вирвався магічний снаряд, що складався з сліпучих вогняних ниток і крижаних ниток темряви, сплетених воєдино. Невідома сила змусила підлогу похитнутися, струснула стіни так, що з кожної тріщини піднялася пилюка. Магічний жгут розпався на складові частини. Злива іскор обрушилася на кімнату, важкі полиці розлетілися в різні боки. Сотні книг були розірвані на дрібні клаптики, в повітря злетіли тремтливі обривки, які повільно осідали на підлогу. Вид кімнати нагадував картину сніжної бурі.

Оглушливе заклинання Ніккі пробило кам'яну стіну, немов папір. Через пролом в стіні раптово хлинули промені сонячного світла, блакитні від пилу і попелу, що клубився в повітрі. В яскравому світлі ставав видніший темний згусток тіні, який неухильно рухався крізь безлад і руйнування.

Всі закрили вуха від жахливих криків. Здавалося, число втрачених душ збільшилося, ніби сила Ніккі, потрапивши в Підземний Світ, розбудила нових грішників в їх темному притулку.

Хоча вона не дуже розраховувала, що зможе зупинити Звіра, все ж здавалося, Ніккі змогла привернути його увагу. Все одно, більше нічого не залишалося.

Ніккі вискочила через двері і пхнула Річарда, змушуючи його спускатися вниз по східцях. Він упирався, не бажаючи залишати Зедда в небезпеці, але розумів, що Звір прийшов за ним, а не за його дідом. Далеко від нього Зедд буде в більшій безпеці. Але зовсім не був упевнений, що втеча може врятувати його самого.

— Не стій у нього на шляху, — сказав Річард Тому. — Він розірве тебе на шматки. Вас це теж стосується, — звернувся він до Кари і Рікки, які тягли його вниз по сходах.

— Ми знаємо, лорд Рал, — відповіла Кара.

— Як ми будемо вбивати це? — Запитав Том, поки вони бочком пробиралися по залу, не зводячи очей з дверей в бібліотеку.

— Ми не зможемо, — відповіла за Річарда Ніккі. — Воно вже мертве.

— Чудово, — пробурмотів Том і обернувся подивитися, чи не потрібна Ріккі, Карі і Ніккі допомога, і упевнитися, що Річард теж на ногах. Сам Річард зовсім не вважав, що йому необхідна фізична підтримка. Криків тисяч душ було достатньо, щоб переконати його бігти геть.

Спалахи світла і страшні крики наближалися до дверей бібліотеки. Очевидно його друзі, всередині, все ще продовжували боротися, намагаючись знищити повзучу тінь. Річард точно знав, що вони даремно витрачають сили, адже для створення Звіра застосовували Магію Збитку, а у них не було зброї проти неї. Вони вже могли б переконатися в цьому, але можливо, вони і самі це знали, просто намагалися відвернути загрозу, щоб дати Річарду час піти подалі. Поки що така тактика не давала жодних результатів. Шота попереджала, що так і буде.

На перетині коридорів Річард повернув направо в облицьований панелями зал. За ним послідували його охоронці. Вони бігли по анфіладі невеликих кімнат, в яких стояли стільці, кушетки і дивани. Лампи тут не горіли. Напевно, колись тут приймали гостей за теплою дружньою бесідою.

Коли вони повернули в більш широкий коридор, стіни якого були пофарбовані в жовто-коричневий колір і оброблені позолоченими дубовими панелями, стіна попереду них немов вибухнула. Пил і уламки піднялися прямо у них на шляху. Річард заковзав по полірованій підлозі і різко змінив напрямок, оскільки попереду з білої хмари пилу показався темний клубок тіней. Всі інші оточили його так, щоб куди б він не попрямував, в будь-якому випадку виявився прикритим.

Здавалося, згусток тьми вбирає в себе всю тінь, яка трапляється йому на шляху, з'єднуючи її в один великий туманний сутінок. Тіні постійно рухалися, скручувалися між собою, оберталися, немов вири. Навіть недовге спостереження за ними викликало запаморочення.

І все ж, дивлячись через плече, крізь тінь можна було розгледіти сонячне світло, що лилося у вікна позаду Звіра. При цьому він легко йшов за ними. Поки вони огинали кути на поворотах коридорів, Звір рухався по прямій, однаково легко розбиваючи дерево, штукатурку або камінь, немов бик, що проходить через кущі ожини.

Річард поняття не мав, як зупинити згусток тьми, який легко пробивався через твердий камінь, навіть не сповільнюючи руху.

Він згадав загін Віктора, люто розірваний на шматки в тому лісі. Його мучило питання, що за жахлива доля поставила цих людей на шляху Звіра, коли він прийшов за ним, Річардом.

Два чарівника та дві чарівниці намагалися зупинити створеного Джеганом Звіра, і не добилися успіху. А Ніккі була більше ніж просто чарівниця — в обмін на темні клятви їй дали змогу користуватися Магією Збитку. Річард зі страхом думав про те, що навіть сила Ніккі не зупинила Звіра, хоча, здавалося, він відреагував на її напад.

Ніккі зупинилася і повернулася до скупчення тіней, яке обвивало облицьований дубовими панелями зал позаду них. Схоже, вона вирішила знову застосувати силу. Наздогнавши її, Річард стрімко підхопив її, звалив на плече і побіг, тягнучи її, немов мішок з зерном.

Зали освітив спалах білого світла, коли Ніккі — оговтавшись від несподіванки — вдарила магічним снарядом, поки Річард тягнув її геть з залу. Підлога здригнулася, ледь не втікши з-під ніг Річарда. На мить їх накрив спалах темряви, коли Ніккі випустила страшну силу, вдаривши по переслідувачу. Різкий крик частою луною прокотився по залу. Річарду здалося, що, і на цей раз, Ніккі знову вдалося чогось досягти.

Вона затисла в кулаках його сорочку і спробувала вирватися. — Відпусти мене, Річард! Я піду сама! Я тільки заважаю тобі, і Звір може нас наздогнати! Швидше!

Річард швидко перехопив її правою рукою і поставив на ноги. Він притримував її за талію, поки не переконався, що вона тримається на ногах і може рухатися з тією ж швидкістю, що й інші.

Праворуч від нього біглала Ніккі, поряд з нею знаходилися Том і Кара, Рікка рухалася попереду. Вони бігли по залах, вже не розуміючи куди. Вони без будь-якої системи повертали на перетинах коридорів, іноді повертаючись туди, де вже були, знову повертали і знову бігли. І весь час за спиною лунав гуркіт — це Звір ламав перепони, переслідуючи їх. Іноді він слідував за ними по коридорах, іноді розбивав стіни, пробуючи скоротити відстань, щоб дістатися до нього. Камінь, дерево, метал — для Звіра не було ніякої різниці, через все це він проходив з однаковою легкістю. Річард знав, що Звір, створений Сестрами Тьми, пов'язаний з підземним світом, володіє здібностями, якими не може володіти жодна звичайне істота, тому поняття не мав, які можуть бути межі його можливостей.

На бігу він прокричав двом Морд-Сіт і Тому. — Ви троє біжіть прямо! Спробуйте змусити його слідувати за вами!

Не сповільнюючи ходу, вони обернулися і кивнули у відповідь.

— Він не буде слідувати за ними, — тихенько сказала Ніккі, нахилившись до нього на бігу.

— Знаю. У мене є ідея. Тримайся поруч — я збираюся піднятися он по тій драбині.

На сходовому майданчику Річард вхопився рукою за чорну кам'яну сферу, яка вінчала перила, і різко повернув праворуч. Ніккі зробила те ж саме. Вони обидва на повній швидкості полетіли вниз по сходах. Звір спробував зрізати кут і розгромив гранітну колону, яка підстрибнула і впала туди, де тільки що знаходився Річард. Кам'яні осколки дощем полетіли в різні боки. Кара, Рікка і Том, які вже подолали сходи, зупинилися, заковзавши по мармуровій підлозі. Зруйнована колона спіймала їх у пастку трохи вище того місця, де знаходився Звір.

Річард і Ніккі кинулися вниз, стрибаючи через три-чотири сходинки зараз. Пекельні крики лунали прямо позаду них. Здавалося, він потилицею відчуває дотик світу мертвих — так близько був Звір.

На нижній площадці сходів Річард повернув праворуч в видовбаний прямо в скелі прохід. Звір, переслідуючи його, перетворював грубо оброблені стіни в поліровану поверхню. З гуркотом звалилася кам'яна плита, але Звір продовжував неухильно рухатися вперед. Коридор закінчувався сходами — Річард помчав униз. Один проліт, другий, третій…

Широкий коридор, що веде від сходів, був вистелений килимом, який утримували кріплення, розташовані через рівні проміжки. На гладких стінах у власниках розташовувалися скляні сфери, які яскраво загоралися, коли Річард пробігав повз них. Він біг з усією швидкістю, на яку тільки був здатний, Ніккі бігла поруч, тінь рухалася за ними, буквально хапаючи їх за п'яти.

Вийшовши на гвинтову залізну драбину, Річард скочив на перила і з запаморочливою швидкістю поїхав по спіралі вниз, в темряву. Ніккі обхопила рукою його шию і зробила те ж саме. Разом вони стрімко полетіли вниз, вигравши невелику відстань у свого переслідувача.

Перила закінчилися, вони звалилися на холодну викладену плитами підлогу і покотилися по гладких зеленим плитках, поступово уповільнюючи швидкість. Річард скочив на ноги і вихопив з скоби палаючу сферу.

— Тікаймо, швидше, — сказав він, поки Ніккі піднімалася з підлоги.

Вони мчали через нескінченні кімнати і коридори, вибираючи якомога більш заплутаний маршрут, намагаючись збити переслідувача з сліду. Іноді вони відривалися досить далеко. Іноді, особливо у великих залах, Звір наздоганяв їх і навіть трохи наближався до них. Деякі приміщення були затишно облицьовані набірними панелями. Здавалося, Звір висмоктує тьму з холодних темних каменів, проходячи повз них. Сфера, яку вони несли, розливала тепле світло на килими зі складними візерунками, і стільці, оббиті дорогою тканиною. У книжкових шафах виднілися шкіряні корінці книг. Річард випадково звалив одну шафу, але втримався на ногах і продовжив біг.

Чим нижче вони спускалися по сходах, які все більше нагадували вузькі шахти, тим більше приміщення втрачали свою велич, стаючи все простішими. Деякі зали були повністю покриті просто різномастими кахельними плитками. Один був абсолютно порожнім, всю його обстановку становили товсті кам'яні колони, рівномірно розподілені по всьому приміщенню. Вогню від їх сфери було недостатньо, щоб освітити далекі куточки приміщення. Іноді коридори представляли собою просто видовбані в скелі проходи.

Кімнати і зали були захищені магічними щитами; Річард спеціально йшов так, щоб пройти їх усі. Він не хотів, щоб Кара, Рікка і Том піддалися небезпеці, яку ніс переслідуючий його Звір. Він не хотів для них тієї долі, яка спіткала загін Віктора. Він знав, що Кара буде в люті, коли його від неї відріжуть непрохідні щити. Він сподівався, що буде живий і ще почує від неї не одну догану.

Вони пройшли в приміщення, яке нагадувало комірчину для будівельних матеріалів, де уздовж стін лежали мішки і запаси каменю. Камінь здався Річарду знайомим, він нагадував про час, коли він працював на будівництві палацу для Імператора Джегана. А тепер Звір Джегана вистежував його.

У дальнійій стороні приміщення вони вибігли в довгий коридор, підлога якого була покрита сланцевими плитами. Гладенькі кам'яні стіни піднімалися вверх на висоту щонайменше сто п'ятдесят футів, створюючи вузьке вертикальне приміщення. Стоячи біля підніжжя цих стін, Річард відчував себе мурахою.

Він швидко побіг далі, у величезний коридор направо. Тупіт каблуків барабанним дробом заповнив все навколо, поки вони бігли щосили. Однак незабаром він був змушений трохи сповільнити біг через Ніккі. Обидва вони були вже на межі своїх сил, а крики грішних душ все лунали позаду, не виявляючи ніяких ознак втоми.

Річард не міг розгледіти кінця високого коридору, по якому вони бігли. І це був всього лише один коридор з багатьох — до нього поступово починало доходити, наскільки жахливо великий Замок Чарівників.

Добігши до перетину, Річард різко повернув ліворуч і кинувся туди, де виднівся залізний сходовий майданчик. Намагаючись віддихатися, він озирнувся і помітив за рогом вузол тіней. Підштовхуючи Ніккі попереду себе, він почав спускатися по сходах.

Спустившись, вони опинилися в маленькій квадратній кімнаті, яка була лишетрохи більшою, ніж перетин кам'яних проходів, які розходилися в трьох напрямках. Річард швидко оглянув проходи, витягнувши в прохід руку зі світної сферою. Як йому здалося, в одному з коридорів щось мерехтіло. Він і раніше стикався з дивними місцями, коли обстежував підвали Замку, і зараз йому потрібно було одне з таких місць.

Разом з Ніккі вони помчали по проходу. Прохід здався йому не дуже довгим, хоча досить довгим, щоб провести його під колосальним коридором і далі, туди, де відкрилося приміщення, стіни якого були прикрашені химерними візерунками, викладеними зі шматочків скла. Світло палаючих сфер спалахувало в осколках різнокольоровими іскрами, наповнюючи всю кімнату чарівним мерехтінням. Тут був тільки один вихід, розташований в далекій стіні навпроти.

Річард завагався, уповільнивши хід. У цій дивній блискучій кімнаті його шкіру почало досить сильно поколювати, наче на неї потрапило безліч ниток павутини. Ніккі ж відкинула голову, ніби щось ударило її в обличчя. Він знав, що їх відчуття були попередженням про присутність в приміщенні сильного і дуже небезпечного магічного щита.

Тонкі поліровані колони з каменю з вкрапленнями золота стояли по боках відкритого виходу в протилежній стіні, підтримуючи перекриття. Прохід між стовпами, складений з простих квадратних каменів, виявився вищим, ніж спочатку здалося Річарду. Інший кінець проходу приховувала темрява. Для звичайного залу, прихованого в надрах гори, цей вхід виглядав занадто складним і значним.

Річард дуже сподівався, що правильно розумів причину цього.

Коли вони перетнули зал і наблизилися до проходу, стовпи почали випускати слабкий червонуватий жар. Повітря навколо них неспокійно задзижчало.

Волосся Ніккі піднялися навколо голови, наче вона вся наповнилася електрикою. Вона схопила руку Річарда, утримуючи його.

— Це — щит.

— Я знаю, — відповів Річард і повільно повів її за собою, міцно стиснувши руку.

— Річард, це неможливо. Це — не звичайний щит, тут використана не тільки Магія Прирости. У нього додана Магія Збитку. Такі щити смертельно небезпечні, особливо цей.

Він озирнувся на двері, через які вони увійшли, і побачив, що згусток тіні з'явився з проходу. — Знаю. Я вже проходив такі раніше.

Він дуже сподівався, що правий, і що цей щит схожий на ті, з якими він мав справу раніше. Йому потрібен був такий щит, який охороняв найбільш закриті приміщення Башти. Якщо цей щит виявиться менш потужним, ніж потрібно, або навпаки, виявиться більш потужним і не пропустить їх — значить, у них великі неприємності.

Єдиний вихід із залу, де вони перебували, перекривав Звір. Не залишилося нічого іншого, окрім як пройти вперед, крізь щит.

— Пішли. Швидше.

Груди Ніккі важко піднімалася, поки вона з усіх сил намагалася заспокоїти дихання. — Річард, ми не зможемо пройти там. Цей щит здатний відразу відокремити плоть від кісток.

— Кажу ж, я вже робив це колись. Ти володієш Магією Збитку, значить у тебе теж є шанс обминути його. — Він побіг до проходу. — Крім того, навіть якщо ми не підемо туди, то все одно загинемо. Так що це — наш єдиний шанс.

Приречено загарчавши, наче здаючись, вона побігла за ним через зливу різнокольорових іскор, що відкидалися скляними мозаїками на стінах. — Ти просто зобов'язаний виявитися правим.

Він схопив її за руку і міцно стиснув, на всякий випадок, якщо для проходу через цей щит необхідно було народитися з даром Магії Збитку. Адже у Ніккі цей дар не був природженим — їй його перелили. Він не так багато знав про магію, але з того, що дізнався, зрозумів, що між вродженим даром і набутим існує досить велика різниця. Раніше він допомагав проходити через щити людям, зовсім не володіючим даром, тому припускав, що, тримаючи її, володіючу певними здібностями, за руку, зможе провести її і тут. Якщо, звичайно, пройде сам.

Повітря навколо них перетворився на густий темно-червоний туман. Не зупиняючись, він забрав вправо у дверний отвір, тягнучи за собою Ніккі.

Раптово навалився тягар, який, здавалося, здатний розчавити їх. Ніккі задихалася.

Річард повинен був докладати колосальних зусиль, щоб долати вагу і рухатися вперед. Коли вони зробили крок у прохід, обрамлений кам'яними колонами, що перетиналии площину стіни, їх обдало нестерпним жаром, обпалюючи тіло. Жар був таким, що на мить Річарду здалося, що він зробив фатальну помилку, що Ніккі була права, і вони ось-ось згорять.

І в той момент, коли він здригнувся від раптовогї спеки, його ніби щось проштовхнуло далі через дверний проріз. Він з подивом виявив, що не тільки живий і здоровий, але і знаходиться з іншого боку щита. Озирнувшись, вони виявили, що знаходяться в коридорі, складеному з необроблених кам'яних блоків, однак виявилося, що це полірований камінь з сріблястою поверхнею, яка злегка мерехтіла у світлі їх лампи.

Поглянувши назад, він побачив клубок тіней, який знаходився вже біля входу в їх притулок. Все ще тримаючи Ніккі за руку, Річард повів її далі по іскристому проходу.

Він був занадто виснажений, щоб бігти.

— Тут ми або виживемо, або загинемо, — сказав він їй, намагаючись віддихатися.

54

Тінь з глухим гуркотом врізалася в дверний проріз; Річарду навіть здалося, що вона зараз рознесе не тільки проріз, але й стіну. Але те, що хвилину тому було зв'язаною докупи туманною формою, раптово розкололося на шматки, немов склянка, що впала на гранітну плиту, і розлетілося на безліч темних осколків. Болісні крики луною рознеслися і обірвалися під кам'яними склепіннями, немов осліплюючий спалах світла в темно-червоних сутінках. Чорні обривки тіней, крутячись, розлетілися по кімнаті, наповненій іскристим мерехтінням скляних мозаїк. Немов комета, що вибухнула, темні згустки змішалися з відблисками світла, і канули в небуття.

Раптово стало дуже тихо, було чути тільки тяжке дихання Річарда і Ніккі.

Звір пішов. У всякому разі, поки.

Річард випустив руку Ніккі, вони важко плюхнулися на підлогу і відкинулися на спину до стіни, що переливалася сріблом. Обидва задихалися.

— Ти шукав один з таких щитів, так? — Запитала Ніккі, коли вже досить віддихалась, щоб говорити.

Річард кивнув.

— Ні Зедд, ні Натан, ні Енн, не могли зробити нічого, щоб зупинити Звіра. Твій удар, принаймні, мав нехай і невеликий, але ефект. Ось я і подумав, що в Башті можна знайти щось, здатне протистояти йому. Нехай не постійно, нехай хоча б тільки на цей раз.

— Я подумав, що чарівники того часу, коли будувався Замок, могли стикатися з чим-небудь подібним — в кінці кінців, опис Звіра Джеган знайшов в старих книгах. Тому й припустив, що будівельники Замку повинні були брати до уваги можливість такого нападу.

— Потрібна деяка частина Магії Збитку, щоб пройти через такий щити. Але, оскільки вороги теж володіли Магією Збитку, я подумав, що творці щитів повинні були враховувати природу того, що спробує пройти через них. Можливо, таким чином вони намагалися передбачити рівень потенційної загрози. А можливо, коли ми проходили через щити, вони зібрали інформацію не тільки про нашу природу, але і про природу Звіра, щоб більш сильні щити змогли, в кінцевому рахунку, зупинити його.

Ніккі, прибираючи зі спітнілого лиця прилиплі біляві пасма волосся, обдумала його слова.

— Зараз ми мало що знаємо про чарівників давнини. Але, думаю, в твоїх словах є певний сенс. У давнину така загроза була більш ніж реальною. — Вона зрушила брови, обдумуючи нову ідею. — Можливо, такі щити зможуть захистити тебе і в майбутньому.

— Безсумнівно, — відповів він, — якщо я вирішу жити тут, як кріт.

Вона озирнулась. — А ти знаєш, де ми знаходимося?

— Ні, — знесилено зітхнув він. — Думаю, потрібно це з'ясувати.

Вони насилу піднялися на ноги і побрели далі по проходу, який привів їх до невеличкої кімнати із стінами, складеними з кам'яних блоків. Колись ці стіни були поштукатурені, але тепер штукатурка місцями обсипалася. Кімната була не більше п'ятнадцяти кроків у довжину, і приблизно такої ж ширини, по лівій стіні у всю її довжину тяглися книжкові полиці.

Хоча тут і знаходилися книги, це не було схоже на бібліотеку, яких в Башті було безліч. З одного боку, приміщення було занадто маленьким для цієї мети. З іншого боку, його не можна було назвати ні витонченим, ні навіть затишним, до нього швидше підійшло б визначення «прагматичне». Крім полиць, тут був лише досить широкий стіл, що стояв у протилежному кінці приміщення, де теж були двері, що вели кудись. Поруч зі столом стояв табурет, на столі була приготована товста свічка. Прохід в далекій стіні був дуже схожий на той, через який вони увійшли.

Заглянувши в інший прохід, Річард побачив точно такі ж мерехтливі стіни і ще один щит, який виглядав точно таким же, як і той, який вони минули. На відміну від інших приміщень Башти, в цю кімнату неможливо було увійти ніяким іншим шляхом, крім як через потужні щити. Існувало тільки два способи потрапити сюди.

— Скільки пилу, — сказала Ніккі. — Схоже, тут вже тисячу років ніхто не бував.

Вона була права. Все в кімнаті мало брудний сірий колір пилу, що покривав все навколо. Волосся на потилиці Річарда встали дибки, коли він усвідомив, чому так сталося.

— Сюди вже тисячі років ніхто не входив.

— Справді?

Він вказав на дальній прохід, який тільки що оглянув. — Тут тільки два входи, і обидва закриті щитами, які створені із застосуванням Магії Збитку. Навіть Зедд, Перший Чарівник, ніколи не міг увійти сюди. Він не може долати щити, створені Магією Збитку.

Ніккі склала руки.

— Особливо такі. Більшу частину мого життя я мала справу з різними щитами. Судячи з того, що я відчула, проходячи через цей, він смертельно небезпечний. Підозрюю, що без твоєї допомоги, я не пройшла б через них з навіть величезним бажанням.

Річард нахилився, щоб прочитати назви книг, що стояли на полицях. На деяких корінцях взагалі не було назв. Деякі були написані на невідомих мовах — не було ніякої можливості прочитати їх. Деякі, мабуть, були щоденниками. Тим не менше, кілька книг здалися йому цікавими. Одну з них він вже бачив у бібліотеці Д'хари. Вона називалася Gegendrauss, що означало Контрзаходи. Він узяв з полиці ще одну невелику книгу, на якій значилося: Теорія Тіней Ордена. Напевно назва притягнула його увагу через співзвуччя з знайомою йому Книгою Зниклих Тіней. Скриньки Ордена. Його зацікавило, чи був тут якийсь зв'язок, окрім співзвуччя назв.

— Річард, поглянь на це, — покликала його Ніккі з іншого кінця кімнати.

Річард кинув книжку на стіл і ступив убік щита. — Що це?

— Не знаю. — Луна повторила її голос, потім він побачив, що темно-червоний жар зробився світлим і, нарешті, зовсім зник.

Напевно вона вийшла за межі щита. Річард спочатку стривожився, але потім з полегшенням побачив, що це не привело ні до яких страхітливих наслідків. Ніккі була досвідченою чарівницею. Він підозрював, що пройшовши якось через щит, вона зрозуміла, яких небезпек слід уникати, щоб наступного разу пройти щит самостійно. Він припускав, що коли допоміг Ніккі, то послужив для неї свого роду ключем, що давав щиту дозвіл пропускати її в подальшому.

Подолавши жахливий тиск і жар, він теж вийшов у маленьку кімнатку з скляними мозаїками, схожу на зал, який вони подолали на шляху сюди. Обидві кімнати служили свого роду майданчиком, попереджуючи проходячих тут про наявність щитів; а можливо, вони служили попереджувальними майданчиками для самих щитів. Ніккі стояла біля розкритих залізних дверей, спиною до нього, густе волосся спадало на плечі і спину.

З платформи, де вони опинилися, Річард побачив нутро круглої вежі близько ста футів в поперечнику. Сходи йшли вгору, слідуючи вигинам внутрішньої поверхні стіни. Вежа піднімалася над ними більш ніж на двісті футів. Час від часу сходи переривалася невеликими платформами, подібними тій, на якій стояли вони. Скрізь на ці платформи виходили дверні отвори. Похмурий простір шахти ледве освітлювали промені світла, що проникали через дах.

Пахло гниллю. Трохи нижче їх платформи, де вони стояли, він розгледів перила, які йшли вздовж внутрішньої частини стіни. Дощ, який проникав через відкритий верх башти, і стічні води утворили на дні велику калюжу. Одні комахи роїлися над чорною застояною водою, інші ковзали по її поверхні.

— Я знаю, де ми знаходимося, — сказав Річард, озираючись навколо.

— Знаєш?

Він почав спускатися сходами вниз.

— Так. Йдемо.

Спустившись вниз, він попрямував уздовж залізних поручнів до широкої платформі біля пролому, де, очевидно, колись були двері. Цю двері, здавалося, вибило жахливим вибухом, утворивши прохід, який мало не вдвічі перевищував початкові розміри. Рвані краї пролому місцями почорніли, місцями камінь оплавився, немов віск. Смуги на поверхні каменя показували напрямки, в яких розліталися жахливі блискавки, залишаючи випалені сліди.

Ніккі з подивом дивилася на руйнування. — Що, в ім'я духів, тут трапилося?

— Колись давно ця кімната була запечатана. Це було в той час, коли був відокремлений Старий Світ. Коли я зруйнував Великий Бар'єр, то зруйнував і цю печатку.

— Але чому? Що тут було?

— Колодязь Сильфіди.

— Ти говориш про Сильфіду, за допомогою якої стародавні чарівники могли переміщатися на великі відстані? Ти теж подорожував в ній?

— Вірно. — Вимовив він, переступаючи пролом, який колись був дверима.

За проломом знаходилася кругла кімната, діаметром близько шістдесяти футів. Її стіни теж були оплавлені, наче тут металася оскаженіла блискавка. Посередині кімнати стояла кругла кам'яна кладка, висотою приблизно їм по пояс, що нагадувала величезний колодязь.

Куполоподібна стеля висотою була приблизно в ширину кімнати, де не було більше ніяких вікон і дверей. У дальньому від входу кінці, біля стіни стояв стіл і кілька книжкових полиць. Тут Річард колись знайшов останки чарівника, який залишився в кімнаті, коли запрацював Великий Бар'єр. Спіймана в пастку, ця людина померла тут, в надовго запечатаній кімнаті. Він вів щоденник, який зараз знаходився у Бердіни, Морд-Сіт, яка допомагала Річарду перевести його з древньої мови. У минулому вони почерпнули з цього щоденника чимало цінної інформації.

Через важливість цієї інформації, Річард з Бердіною прозвали автора щоденника Koloblicin, що на мові стародавньої Д'хари означало «головний радник». Врешті-решт вони стали називати безіменного чарівника просто Коло.

Ніккі підняла вище палаючу сферу і заглянула в колодязь. Світло осяяло гладкі кам'яні стіни на сотню футів вниз що продовжувалися у бездонну чорноту.

— І ти кажеш, що занурив Сильфіда в сон?

— Так, ось цим. — Річард обвів пальцем срібні символи, що прикрашали з внутрішньої сторони браслети, які він носив на зап'ястях. — Вона розповідала, що коли вона «спить», вона може возз'єднатися зі своєю душею. Вона сказала, що це для неї насолода — спати.

І ти можеш викликати її? Використовуючи браслети?

— Так. Щоб зробити це, я повинен використати свій дар, точно так само, як і для того, щоб занурити її в сон. Але я не хотів би робити цього. Мені зовсім не хочеться знаходитися в приміщенні з одним виходом, коли Гонча Крові теж відчує мій дар.

Ніккі кивнула, погоджуючись.

— Думаєш, Звір може послідувати за тобою через Сильфіду?

Річард трохи подумав над цим припущенням.

— Напевно сказати не можу, але, думаю, таке можливо. А навіть якщо і ні, він в будь-якому випадку завжди може з'явитися там, де я перебуваю. Не думаю, що йому потрібна допомога Сильфіди. З того, що я дізнався про нього від тебе і Шоти, та й з власного досвіду, я думаю, він легко переміщається в підземному світі.

— І що, — запитала Ніккі. — Будь-хто може скористатися Сильфідою?

— Щоб подорожувати в Сильфіді, необхідно володіти елементами обох сторін магії. Під час Великої Війни це було головною проблемою, саме тому хтось із чарівників завжди чергував в цій кімнаті. Саме тому кімната була запечатана, щоб вороги не могли проникнути прямо в серце Башти.

Але тепер, через зникнення більшості чарівників, обдарованих обома сторонами магії, мало хто може користуватися Сильфідою. Кара одного разу захопила магію чарівника, який, як розповідала Келен, володів елементами Магії Збитку. Цього виявилося достатньо, щоб Кара отримала можливість подорожувати в Сильфіді. Влада сповідниць теж має елемент магії Збитку, тому Келен теж може переміщатися в ній. Ось і всі, кого я знаю, хто здатен користуватися Сильфідою. Правда, є ще Сестри Тьми. Одна з моїх викладачок, Мерісса, одного разу пішла за мною в Сильфіду. Ти теж можеш так подорожувати. Ось і все. Однак, все ж існує небезпека, що Джеган може відправити через неї одну з Сестер Тьми. Теоретична небезпека.

— А що станеться, якщо в людини немає необхідної магії? — Запитала Ніккі. Якщо, наприклад, Зедд, обдарований тільки Магією Приросту, спробує скористатися Сильфіда?

Річард випростався й поклав руку туди, де повинен був знаходитися меч, якого там не було. Він знову з болем згадав, що своїми руками віддав його Шоті — фактично, віддав Самуелю. Від цієї думки його постійно долав неспокій.

— Ну, Сильфіда може швидко переносити на величезні відстані. Але це — не миттєва процедура, переміщення займає деякий час. Думаю, час змінюється у відповідності до відстані, але все ж займає кілька годин, мені так здається. Сильфіда виглядає, як жива ртуть. Щоб вижити, поки вона переносить тебе в потрібне місце, ти повинна вдихнути її. Ти вдихаєш Сильфіду, і це якимось чином підтримує тебе. Якщо ти не володієш обома сторонами магії, це не спрацює, і ти помреш. Все просто.

У якийсь момент Річарду захотілося розбудити Сильфіду, щоб запитати, чи пам'ятає вона Келен. Але володіючі приголомшливими здібностями чарівники давнини створили Сильфіду з дорогої повії. Вона загрузла в політичних інтригах, які, в кінцевому підсумку коштували їй життя. Природа цієї жінки частково збереглася в Сильфіді; вона ніколи не розповідала про свої «клієнтів».

— Добре б нам піти наверх і сказати Зедду, що з нами все гаразд. — Думки Річарда повернулися до насущних проблем. — Кара, напевно, готова розібрати Вежу по камінчику.

— Річард, — м'яко окликнула Ніккі, коли він попрямував до виходу.

Він обернувся, і побачив, що вона пильно дивиться на нього.

— Так?

— Що ти будеш робити з Енн і Натаном?

Він знизав плечима.

— Нічого. А що?

— Я маю на увазі, що ти думаєш про їх словаа? Що ти думаєш про війну? Час прийшов. Думаю, ти і сам це знаєш. Ти не можеш продовжувати шукати свою мрію, в той час як весь світ стоїть на краю тьми. Це ж кінець всього, кінець всіх надій і мрій.

Він якусь мить пильно дивився на неї. Вона не ухилялася від його погляду.

— Ти сама сказала, що тіло у труні нічого не доводить.

— Звісно що ні. Але все ж це — доказ того, що ти помилявся в тому, що саме ми можемо там знайти. Розкопавши могилу, ти не зміг підтвердити, принаймні, свої твердження. Виникає питання, чому так сталося. Чому ти знайшов не те, що очікував? Єдино можлива відповідь — хтось підклав тіло в могилу, щоб ти його знайшов. Але навіщо?

З тієї ночі на кладовищі минув певний час, і ти не добився нічого. Можливо, настав час подумати про більше. І пророцтво ясно дає зрозуміти, про що слід думати. Я розумію, що життя коханої жінки — навіть будь вона реальною — для тебе представляє більшу цінність, ніж все інше. Але хіба одне єдине життя коштує більше, ніж життя всіх інших?

Річард повільно крокував, ведучи пальцем по каменю колодязя Сильфіди. Останній раз він подорожував в Сильфіді, коли вони з Келен відправилися в плем'я Людей Тіни на власне весілля.

— Я повинен знайти її. — Він озирнувся на Ніккі. — Я — не знаряддя в руках пророцтва.

— І куди ти підеш? Що будеш робити потім? Ти вже побував у Шоти, приїхав сюди, до Зедда. Ніхто нічого не знає ні про Келен, ні про Вогняний Ланцюг, та й ні про що інше. Ти вичерпав усі свої ідеї, всі варіанти. Якщо не зараз, то коли ж ще глянути в очі реальності?

Річард почухав брову. Як не хотілося йому допускати цього, він боявся, що Ніккі виявиться права. Що робити далі?

Він не міг уявити, що робити далі, куди йти. У всякому разі, нічого певного зараз в голову не приходило. Та й нічого доброго не вийде, якщо він почне блукати у пошуках Келен без жодного плану, без мети.

В кімнаті панувала мертва тиша. Колодязь Сильфіди виглядав порожнім. Сильфіда була десь далеко, там, де перебувала її душа. Він гадав, чи жива ще Келен. Сковтнувши, він постарався відігнати від себе погані думки — наступав один з тих жахливих моментів, коли він мимо волі починав сумніватися, а чи була вона насправді. Він так втомився від цих сумнівів. Чи не сумнівів в існуванні Келен, сумнівів у самому собі.

У той же час на його плечі давив страшний тягар провини за те, що він нехтує своїм обов'язком, уникає свого призначення вести армії вільних людей проти страшної загрози. Він часто думав про всіх хороших людей, яких він навіть не знав, тих, над чиїми улюбленими теж нависла страшна загроза. Смертельна загроза опинитися під владою Імперського Ордена. І він може покинути їх усіх, щоб все життя шукати Келен?

Ніккі ступнула ближче.

— Річард, — м'яко заговорила вона шовковистим голосом, повним співчуття. — Я знаю, як важко зважитися… сказати собі, що все… скінчено. Як важко зрозуміти, що потрібно рухатися далі.

Річард перший відвів погляд.

— Не можу, Ніккі. Я розумію, що у мене не виходить пояснити так, щоб всі зрозуміли. Просто не можу, і все. Я хочу сказати, якщо б вона захворіла і померла, я страждав би, але, в кінцевому рахунку, повинен був би продовжувати жити. Але тут є різниця. Це, як якщо б вона тонула в бурхливій річці, кликала на допомогу, а я — єдиний, хто її чує, єдиний, хто може її врятувати.

— Річард…

— Ти, справді, вважаєш, що мене не хвилює те, що під загрозою опинилися невинні люди? Що дика орда йде вбивати і поневолювати їх? Хвилює. Не тільки турбота про Келен не дає мені спати. Ти не можеш навіть уявити собі, що я відчуваю. Уяви собі, що ти розриваєшся між бажанням допомогти єдиній коханій людині і всім іншим. Скажи мені, що я повинен робити? Що б вибрала ти?

Я прокидаюся в холодному поту, коли переді мною постає не тільки лице Келен, але й обличчя тих, у кого ніколи не буде шансу на життя, якщо не зупинити Джегана. Коли мені нагадують, що від мене залежить життя всіх цих людей, це розриває мені серце — і тому, що я дуже хочу допомогти їм, і тому, що вони вважають, що лише один я можу їм допомогти, тільки один я можу перемогти у війні, яка охопила мільйони людей. Як сміють вони звалювати на мене таку відповідальність?

Вона підійшла ближче і м'яко поклала свою руку на його тремтячі пальці.

— Річард, ти знаєш, я не хочу, щоб ти робив щось, що вважаєш неправильним. Я зовсім не хочу переконувати тебе в її смерті, хоча тому і є свідчення, нехай навіть спірне. Але, думаю, є й інші причини для такого висновку.

— Знаю…

— Після тієї ночі, коли ти розкрив могилу, поки ти бродив по окрузі, я теж багато думала.

Річард змахнув з колодязя маленькі осколки каменю, і не дивлячись на неї запитав.

— І що ти надумала?

— Спостерігаючи за тобою на фортечних стінах, я згадала одну неприємну річ. Я нічого не говорила почасти тому, що не можу сказати напевно, почасти тому, що якщо опинюся права, це буде означати набагато більші неприємності, ніж будь-яка твоя омана, викликана пораненням. Я не знаю, чи вірна моя здогадка чи ні, але дуже боюся, що це виявиться так. Тим не менш, я нічим не можу підтвердити мої здогадки — доказ давно знищено, але, думаю, настав час перевірити мої висновки.

— Доказ? — Перепитав Річард. — Ти сказала, знищений доказ?

Ніккі кивнула.

— Та стріла, яка тебе поранила. Боюся, вона завдала тобі більш тяжкі ушкодження, ніж ми думали до цих пір.

Річард був спантеличений серйозним виразом її обличчя.

— Про що ти говориш?

— Ти встиг розгледіти того, хто в тебе стріляв? Хто тримав арбалет?

Річард глибоко зітхнув. Його очі дивилися в порожнечу, він намагався відновити в пам'яті ранок нападу. Його тільки що розбудило вовче виття. Темні гілки дерев рухалися в темряві. Його оточили ворожі солдати. Він повинен був відбиватися від ворогів, нападаючих з усіх боків. Він дуже чітко пам'ятав почуття, яке викликав Меч Істини в його руці, його силу, яка текла через нього.

Він згадав солдатів; вони ховалися серед дерев, і стріляли в нього. Більшість з них була озброєна луками, але в… деяких були арбалети. Таке озброєння було типовим для патруля військ Імперського Ордена.

— Ні… не можу сказати, хто з них потрапив у мене. Але навіщо? Що ти придумала?

Здавалося, Ніккі дивиться на нього вже цілу вічність. Її нестаріючі очі нагадали йому інші погляди обдарованих жінок: Енн, колишньої аббатиси; Верни, нової аббатиси; Еді; Шоти; та… Келен.

— Зазубрений наконечник тієї стріли не дозволяв нам врятувати твоє життя звичайним способом. Я відчайдушно поспішала. До цього я ніколи не застосовувала Магію Збитку, щоб витягувати стріли з тіла.

Річарду дуже не сподобався напрямок її міркувань. — І що з цього випливає?

— Заклинання. Диявольськи просте заклинання. Але дуже руйнівне.

— Яке заклинання?

— Заклинання чарівності.

— Чарівності? — Річард насупився. — Як воно діє?

— Нагадує любовний приворот.

Річард в подиві дивився на неї.

— Любовний приворот?

— Так, щось подібне. — Вона склала будиночком пальці, розмірковуючи, як краще можна це пояснити. — Заклинання чарівності створює в думках уявний образ жінки. Зазвичай об'єктом такого заклинання буває реальна жінка. Але, роздумуючи про це, я прийшла до висновку, що воно може спрацювати на вигадану жінку точно так само; в будь-якому випадку, воно змусило б тебе закохатися. Але мої слова не можуть повністю описати це заклинання. Під його впливом жінка стає нав'язливою ідеєю, яка здатна витиснути з пам'яті весь інший світ.

— Серед чарівниць існує заборона на навчання заклинанню чарівності, якщо воно і передається, то таємно від матері до дочки. Зазвичай його використовують, щоб змусити реальну людину полюбити реальну людину, як правило, саму чарівницю. Як я вже сказала, це свого роду любовний приворот.

— Деякі обдаровані жінки не змогли протистояти спокусі і використовували заклинання на чоловіках. Воно дуже ефективне. У Палаці Пророків був випадок, коли одну з Сестер запідозрили в застосуванні цього заклинання, що вважається досить серйозним злочином, прирівненим до згвалтування. Їй визначили дуже серйозне покарання — вигнання. І це ще визнали милосердям, бо зазвичай за такі провини чекає смертна кара через повішення.

— Наскільки я пам'ятаю, це було більше п'ятдесяти років тому. Винною була новенька, по імені Валдор. Думки суддів розділилися, і тоді аббатиса прийняла рішення вигнати її.

— Цілком можливо, що Сестри Джегана знають це заклинання. Для них не склало б труднощів накласти його на одну з стріл, або на багато стріл. Якщо стріла не вб'є тебе, це зробить заклинання.

— Ніяке це не заклинання, — сказав Річард. Його голос ставав все більш похмурим.

Ніккі не звернула увагу не тільки на його тон, але і на заперечення теж. — Це багато що пояснило б. Предмет чарівності здається жертві цілком реальним. Заклинання змушує його думки знову і знову повертатися до предмета своєї нав'язливої ідеї.

Річард запустив пальці у волосся, намагаючись не дуже розсердитися на Ніккі.

— А навіщо їм це потрібно? Джеган хоче знищити мене. Ти сама сказала, що він створив Звіра, щоб виконати це завдання. Не має ніякого сенсу накладати на мене заклинання, про яке ти говориш.

— О, це має сенс. Цим можна домогтися набагато більшого, ніж просто вбити тебе, Річард. Хіба ти не бачиш? Воно може зруйнувати довіру до тебе. Воно залишає тебе в живих, і ти поволі знищиш сам себе.

— Сам себе? Як це?

— Ти будеш повністю поглинений предметом чарівності, тебе більше нічого не буде цікавити. Це змусить людей думати, що ти не в своєму розумі, що ти божевільний. Люди почнуть сумніватися в тобі. Ось і причина.

Заклинання прирече тебе на жалюгідне існування, воно зруйнує все, що має для тебе значення. Воно дасть тобі нав'язливу ідею, в яку ти повністю повіриш, але ніколи не зможеш досягти її. Не дарма використання заклинання чарівності було визнано серйозним злочином. У даному випадку саме це і відбувається. Поки ти намагаєшся розшукати об'єкт своєї пристрасті, довіра до тебе починає валитися — ті, хто вірив тобі, розраховував на тебе, починають думати, що ти божевільний. А раз ти божевільний — значить і те, що ти говорив коли-небудь, — слова божевільного, всі.

Річард подумав, що ніхто не хоче добровільно визнати, що є жертвою заклинання. І, схоже, люди вже починають замислюватися, а чи не здурів він.

— Правда не залежить від людини, яка вимовляє її вголос. Істина є істина, навіть якщо її говорить той, кого ти не поважаєш.

— Можливо що це все вірно, Річард. Але не всі живуть з таким ясним розумінням істини.

Він зітхнув.

— Думаю, не всі.

— А з приводу Звіра… Джеган не буде робити ставку тільки на один із способів знищити ворога, він не полінується зробити навіть більше, ніж необхідно. Можливо, він порахував, що дві можливості знищити Річарда Рала набагато краще, ніж одна.

Річард анітрохи не сумнівався в тому, що вона сказала про Джегана. Однак, йому не вірилося.

— Джегань навіть не знав, де я перебуваю. Той загін тільки випадково наткнувся на мене, коли вони прочісували ліс, перед проходженням обозу з продовольством.

— Він знав, що це ти почав повстання в Алтур-Ранзі. Можливо, всі його загони в тому районі носили спеціальні стріли, на випадок, якщо наткнуться на тебе.

Річарду було ясно, що вона, дійсно, багато що обдумала. У неї на все була відповідь.

Він склав руки, і підпер долонею підборіддя.

— Тоді поклади на мене руки, чаклунка, вхопи заклинання і витягни з мене його злі щупальця. Віднови мою розсудливість. Якщо ти й справді вважаєш, що причина всього — заклинання, тоді використай свій дар, знайди його і поклади край усьому цьому.

Ніккі відвела очі і дивилась на пролом, через який було видно морок, що панував на дні вежі.

— Для цього мені потрібна стріла, а її більше не існує. Мені дуже шкода, Річард, що я не подумала перевірити стрілу на заклинання, перш ніж знищити. Я була в жаху і поспішала прибрати її, щоб врятувати тобі життя. Але ти маєш рацію, я повинна була перевірити.

Він доторкнувся до її плеча.

— Ти все зробила правильно, друже мій. Ти врятувала мені життя.

— Врятувала? — Вона повернулася до нього. — А якшо я прирекла тебе на жалюгідне існування?

Він похитав головою.

— Я так не думаю. Ти сама сказала, що не дозволиш мені повірити чомусь, якщо недостатньо доказів. А в даному випадку доказів явно недостатньо. Я все ж переконаний, що відбувається щось незрозуміле. Я просто поки ще не з'ясував, що саме.

— Або все доводить, що твоя історія — всього лише нав'язлива ідея, породжена заклинанням чарівності.

— Ніхто не пам'ятає того, що трапилося, ніхто не вірить, що там похована не Келен. Але я це знаю. Там просто чиєсь тіло, і мені очевидно — принаймні я в це вірю — що я не вигадав всього іншого.

— Або це — частина твоєї омани, чим би вона не була викликана. Річард, це не може тривати вічно. Коли-небудь це повинно скінчитися. Ти зайшов у глухий кут. Ти знаєш, що ще можна зробити?

Він поклав руки на кам'яну стінку колодязя Сильфіди. — Послухай, Ніккі, я визнаю, що у мене немає ніяких ідей. Але я не готовий відмовитися від неї, відмовитися від її життя. Вона означає для мене дуже багато, щоб я поступив таким чином.

— І як довго ти будеш блукати в невідомості, поки армія Імперського Ордена все ближче підбирається до наших позиціях? Втручання Енн в моє життя сподобалося б мені не більше, ніж тобі її втручання в твоє. Але вона робить це з самих добрих спонукань. Вона намагається зберегти нашу свободу. Вона хоче врятувати невинних людей від загрози завоювання їх ордою тварюк.

Річард проковтнув клубок у горлі.

— Я повинен подумати, повинен зібратися з думками. Там, у кімнаті я знайшов кілька книг, і хочу переглянути їх. Мені потрібен час, щоб подумати, і подивитися, чи зможу я з'ясувати, що трапилося і чому. Якщо я не зможу нічого придумати, я хоча б вирішу, що мені робити далі.

— А якщо ти не придумаєш, що робити далі?

Річард схилився на руки, дивлячись у темряву. Він з усіх сил намагався стримати сльози.

— Прошу тебе…

Якби тільки зрозуміти, з ким потрібно боротися. Якби можна було дізнатися, хто його ворог. Але він не знав, як боротися з тінями у власній свідомості.

Ніккі м'яко поклала руку йому на плече.

— Все добре, Річард. Все добре.

55

Ніккі постукала в дубові двері із закругленою верхньою частиною. Рікка, стоячи в неї за спиною, теж чекала відповіді.

— Заходьте, — пролунав приглушений голос.

Ніккі здалося, що, цей глибокий сильний голос належить не Зедду, а скоріше Натану. У невеликій кімнаті, де дід Річарда любив працювати, вона побачила пророка разом з Енн. Чекаючи свою гостю, аббатиса стояла, сховавши руки в рукава простого темно-сірого плаття. Натан, в темно-коричневих штанях, високих чоботях і білій сорочці під широким плащем, більше походив на шукача пригод, ніж на пророка.

Зедд в простому балахоні спокійно стояв у простінку між вікнами, біля книжкових полиць, склавши руки на спині. Здавалося, він поринув у свої думки, не зводячи пильного погляду з Ейдіндріла, що розкинувся біля підніжжя гори. Вид з вікон відкривався гарний; Ніккі зрозуміла, чому він так любить цю кімнату. Рікка почала закривати важку дверну стулку.

— Рікка, люба, — сказала Енн зі звичною усмішкою аббатиси, привертаючи увагу Морд-Сіт. — У мене все ще дере в горлі від диму, коли ця жахлива істота підпалила бібліотеку. Тебе не утруднить заварити для мене чашечку чаю, можливо навіть, з крапелькою меду?

Рікка, притримавши напівприкриті двері, знизала плечима. — Ніскільки.

— А чи не залишилося ще трохи ваших чудових бісквітів? — Широко посміхаючись, запитав Натан. — Вони дивовижні, особливо коли теплі.

Рікка пильно оглянула кожного з присутніх у кімнаті.

— Я принесу бісквіти, чай і трохи меду.

— Дякую вам, моя люба, — сказала Енн, посміхаючись своєю постійною посмішкою, поки Рікка не зникла за дверима.

Зедд не вимовив ні слова, продовжуючи дивитися у вікно.

Ніккі, не звертаючи уваги на Енн і Натана, звернулася до спини Зедда.

— Рікка сказала, що ви хотіли мене бачити.

— Правильно, — відповіла замість нього Енн. — Де Річард?

— Внизу, там, де я вам говорила. Він знайшов місце між щитами, де буде в безпеці. Він читає, шукає інформацію. Вважаю, робить те, що й повинен робити Шукач. — З перебільшеною обережністю Ніккі склала пальці. — Значить, про Річарда хотіли поговорити ви всі троє.

Натан коротко засміявся, але швидко спробував видати сміх за кашель, коли Енн кинула на нього свій особливий погляд. Зедд продовжував стояти до них спиною, дивився у вікно і мовчав.

— Ти завжди була привабливою, — сказала Енн.

— Для цього великого розуму не потрібно. — Відповіла Ніккі, не бажаючи дозволяти Енн відвернути її такими порожніми лестощами. — Прошу вас, не варто поспішати з похвалами, поки я дійсно не заслужу їх.

І Натан і Енн посміхнулися. Посмішка Натана навіть виглядала щирою.

Лестощі, немов чума, все життя переслідувала Ніккі. «Ніккі, ти така красива дитина, ти повинна віддавати значно більше. — Ніккі, ти прекрасна, ти — найкрасивіша істота, з усіх, що я бачив. Я повинен володіти тобою. — Ніккі, моя дорога, я повинен мати можливість спробувати твою красу на смак, або цей бідний чоловік помре.» — Порожні лестощі були для Ніккі, немов відмичка для злодія, який намагається вкрасти те, що є у неї.

— Отже, що я можу для вас зробити, — діловим тоном запитала Ніккі.

Енн, все ще ховаючи руки в рукавах, знизала плечима.

— Нам треба поговорити про жалюгідний стан Річарда. Було вельми сумно виявити його під владою марення.

— Не можу сказати, що не згодна з цим. — Сказала Ніккі.

— У тебе є які-небудь ідеї? — Запитала аббатиса.

— Ідеї? Що ви хочете сказати?

— Не треба зображати скромницю, — сказала Енн. Поблажлива добродушність випарувалося з її голосу. — Ти дуже добре знаєш, що ми маємо на увазі.

Зедд, нарешті, обернувся, очевидно, тон Енн йому не сподобався.

— Ніккі, ми дуже за нього хвилюємося. Зрозуміло, нас хвилює пророцтво і те, що воно свідчить, що він має очолити наші сили і все таке, але… — Він зронив руку. — Але нас хвилює і сам Річард. З ним щось сталося, щось погане. Я знаю його з народження, я провів з ним роки, я бачив, як він ріс. Передати не можу, як я пишався цим хлопчиком. Він частенько говорив і робив те, що мене спантеличувало і бентежило, але я ніколи не бачив його таким, як зараз. Я ніколи не бачив, щоб він вірив таким божевільним вигадкам. Ти і уявити не можеш, що відбувається зі мною, коли я бачу його таким.

Ніккі почухала брову, скориставшись цим приводом, щоб відвести погляд і не бачити болю в його горіхових очах. Його сиве волосся були навіть у більшому безладді, ніж зазвичай. Він виглядав не просто худим; він виглядав виснаженим. Він був схожий на людину, яка толком не спала багато тижнів.

— Думаю, я розумію ваші почуття, — запевнила його вона. Глибоко зітхнувши, вона повільно похитала головою. — Не знаю, Зедд. Я намагаюся зрозуміти це з того ранку, коли знайшла його вмираючим на грані світу мертвих.

— Ти казала, що він втратив багато крові, — сказав Натан. — І що він довго був без свідомості.

Ніккі кивнула. — Можливо, саме тоді, коли він майже задихнувся і готувався до смерті, бажання жити змусило його вигадати когось, заради кого варто жити. Ось такий виверт, щоб взяти себе в руки. Колись я робила щось подібне, коли мені було страшно — я уявляла, що знаходжуся десь у безпечному місці. В результаті великої втрати крові Річард довго був без свідомості, довго відновлював сили — у нього було багато часу, щоб мрія виросла і зміцнилася в його свідомості.

— І заповнила всі його думки, — закінчила Енн.

Ніккі відповіла на її пильний погляд.

— Я теж так думаю.

— І що тепер? — Запитав Зедд.

Ніккі перевела погляд на важкі дубові балки стелі, підшукуючи слова.

— Я не можу сказати більше — я не експерт в таких речах, і не планувала присвятити своє життя цілительству. Я думала, що ви, троє, знаєте про такі захворювання трохи більше мене.

— Так, це факт, — сказала Енн, гримасою даючи зрозуміти, як вона рада чути, що Ніккі визнає це. — Ми змушені погодитися з твоєю оцінкою.

Ніккі з підозрою дивилася на трьох чарівників.

— І в чому, по-вашому, його проблема?

— Ну, — почав Зедд, — ми ще не готові виключити деякі причини…

— Ти думала щодо заклинання чарівності? — Запитала Енн, спрямувавши на Ніккі той погляд, яким вона мала звичай дивитися на новачків, і який примушував їх тремтіти і зізнаватися у всіх гріхах.

Ніккі давно не була новачком, таке залякування більше на неї вже не діяло. Після того, як вона лицем до лиця знаходилася поруч з Джеганем, який в сліпому нападі гніву бив її кулаком по обличчю, тримаючи іншою рукою за горло, ніякий погляд не міг би змусити Ніккі затремтіти. Не будь тема такою серйозною, вона б просто посміялася над спробами витягти з неї необережні слова за допомогою всього лише погляду.

— Мені це спадало на думку. — Відповіла вона, не бачачи сенсу заперечувати це. — Але я знищила стрілу за допомогою магії Збитку, щоб врятувати йому життя. Боюся, в той момент подібна думка мені в голову не прийшла. Я просто намагалася не дозволити йому померти. Можливо, я і повинна була подумати про зачаровані стріли, але я цього не зробила. Без стріли тепер немає ніякої можливості зрозуміти, було заклинання чи ні. Та й зробити без стріли нічого не можна.

Зедд потер чисто виголене підборіддя, відводячи погляд. — Це, звичайно, створює певні труднощі.

— Труднощі? — Запитала Ніккі. — Це заклинання не так просто скасувати, навіть якщо у вас є в руках об'єкт, що заразив жертву чарівністю. Без нього тільки чарівниця, що наклала закляття, може його зняти. Ви повинні мати павучиху, яка занесла інфекцію, якщо хочете вилікувати хворого.

І ще. Ви повинні точно знати, що це було заклинання чарівності. Але ж це могло бути щось ще. У будь-якому випадку, заклинання це чи маячня, щоб вилікувати наслідки, потрібно точно знати причину.

— Не обов'язково, — сказала Енн і знову втупилася на Ніккі. — У нашому випадку причина — всього лише невелика частина проблеми.

Брову Ніккі сіпнулася.

— Невелика частина? Про що ви?

— Якщо людина зламала руку, ви накладаєте на неї шину, а не витрачаєте час даремно, бігаючи навколо і задаючи питання, щоб точно дізнатися, коли і як він пошкодив руку. Ви повинні вжити заходів, щоб вилікувати хворобу. Розмовами цього зробити не можна.

— Ми вважаємо, що йому потрібна наша допомога, — продовжив Зедд примирливим тоном. — Всі ми знаємо, що його висловлювання просто неможливі. Коли він сказав, що віддав Шоті Меч Істини, я спершу подумав, що він просто зробив велику дурницю. Але потім я побачив, що його дії не були навмисними. Я вилаяв його, замість того, щоб побачити, як насправді йому погано. Я повинен був поводитися з ним з урахуванням його стану.

— Іноді достатньо легко зрозуміти, коли хтось веде себе незвично, в цьому випадку не потрібно додаткових доказів. Але поведінка Річарда вельми далеко від того, що можна назвати незвичайним. Ясно, що він марить; і всі ми чудово це розуміємо. — Він благально простягнув до неї руки. — Може, ти можеш сказати що-небудь в його захист, що змусить нас переглянути свої висновки?

Зедд виглядав зовсім нещасним. Було очевидно, як щиро він переживає за онука.

Ніккі опустила очі, не в силах бачити біль в його погляді.

— Жалкую, Зедд, але мені нічого сказати. На жаль, я не вважаю, що тіло, яке він викопав, є остаточним свідченням, інакше ми могли б все таки змусити його прийняти реальність. З іншого боку, я думаю, що тіло дійсно належить Матері-сповідниці Келен Амнелл, жінці, про яку він мріяв, любов до якої вигадав, поки страждав від болю після поранення.

— Можливо, він почув це ім'я, коли подорожував по Серединних землях, і воно запало в його пам'ять. Ймовірно, це була прекрасна мрія. Для того, хто ріс, бажаючи стати лісовим провідником, цілком природно мріяти, що одного разу він піде в далекі краї і одружиться на королеві. Але коли він був поранений, ця мрія цілком могла перетворитися на нав'язливу ідею.

Ніккі повинна була змусити себе зупинитися. Було до крайності боляче говорити стороннім людям такі слова про Річарда, навіть якщо ці люди теж турбуються про нього і хочуть допомогти. Навіть у Енн, як часто здавалося Ніккі, були таємні мотиви турбуватися про Річарда. Він був людиною, яка на переконання Енн повинна була виконати пророцтво, але вона живила до нього і тепле людське почуття.

Ніккі знала, що все, сказане нею про Річарда — правда, але все одно відчувала себе так, немов зрадила його. Подумки вона бачила його обличчя, уважне, з виразом мовчазного страждання, якому вона вірила.

— Ми вважаємо, що незалежно від причини його помилкового переконання, — сказала Енн, — Річард повинен повернутися до дійсності.

Ніккі нічого не сказала. Хоча вона вважала, що вони абсолютно праві, вона не знала, що ще можна зробити. Хіба що дозволити йому, наскільки дозволяє час, самому шукати відповіді на свої запитання.

Натан ступив уперед і посміхнувся Ніккі. У маленькій кімнаті він здавався ще більш величним. Але саме його темно-сині очі приковували до себе увагу. Він заклично розкинув руки.

— Іноді щоб вилікувати, людині необхідно заподіяти біль. Пізніше він сам побачить, що це був єдиний шлях, і буде вдячний, що ви зробили те, що повинно бути зроблено.

— Як лікування зламаної руки. — Продовжила Енн, кивком підтверджуючи слова Натана. — Ніхто не хоче заподіювати іншому біль, але іноді це необхідно, щоб вилікувати людину, повернути назад до життя.

— Отже, — похмуро глянувши, запитала Ніккі. — Ви збираєтеся вилікувати його?

— Правильно, — сказав Зедд. Тільки тепер він посміхнувся. — Я знайшов пророцтво про Річарда, де сказано, що вони будуть сперечатися спочатку, щоб потім згуртуватися в змові і зцілити його. Ніколи б не подумав, що все станеться так скоро і так жахливо, але, думаю, всі ми згодні, що любимо Річарда і хочемо йому лише добра. Ми всі хочемо отримати назад того Річарда, якого ми любимо.

Ніккі подумала, що це повинно означати трохи більше, ніж вони сказали. Вона почала задаватися питанням, чому вони відіслали Ріккі за чаєм — чомусь вони не хотіли, щоб поруч знаходився охоронець Магістра Рала.

— Я вже сказала, що цілитель з мене нікудишній.

— Тобі відмінно вдалося зцілити його, коли він був поранений тією стрілою, — сказав Зедд. Жоден з нас в цій кімнаті не здатний на це крім тебе, Ніккі. Ти можеш не вважати себе цілителем, але ти зробила те, що для кожного з нас виявилося б не під силу.

— Гаразд, я добилася успіху. Але тільки тому, що використала Магію Збитку.

Ніхто не вимовив ні слова. Вони всі пильно дивились на неї.

— Хвилиночку, — сказала Ніккі, переводячи погляд з одного на іншого. — Ви хочете сказати, що пропонуєте мені знову застосувати до Ричарда Магію Збитку?

— Саме це ми і пропонуємо. — Відповів їй Зедд.

Енн махнула рукою в бік Зедда і Натана.

— Ми б зробили це самі, але не можемо. Ось для цього потрібна нам ти.

Ніккі склала руки.

— Що саме? Я не дуже розумію, що ви очікуєте від мене? Що я повинна зробити?

Енн поклала долоню на руку Ніккі за руку.

— Послухай, Ніккі. Ми не знаємо, чим викликана хвороба Річарда, а тому не знаємо способу вилікувати його. Навіть якби ми знали напевно, що це було заклинання чарівності, накладене на ту стрілу, ніхто не може зняти його, окрім того, хто наклав закляття.

Але ми не можемо навіть переконатися, що саме це було: накладене закляття, якесь інше заклинання або просто маячня, викликана важким пораненням. Причини ми не знаємо. І можливо, не дізнаємося ніколи.

Єдине, що можна зробити, — сказала вона дуже серйозно, не намагаючись більше ухилятися. — Це усунути нав'язливу ідею, незалежно від її походження. Неважливо, викликана вона заклинанням, мрією або раптовим нападом безумства. Пам'ять про цю Келен є помилковою пам'яттю, яка заважає йому розумно мислити, і тому повинна бути усунута.

Почуте приголомшило Ніккі. Вона перевела погляд з колишньої аббатиси на Зедда.

— Ви серйозно пропонуєте мені застосувати Магію Збитку до розуму вашого онука? Ви хочете, щоб я знищила частину його свідомості? Частину того, чим він є?

— Ні, ніколи. Потрібно знищити частину того, чим він ніколи не був. — Зедд облизав тонкі губи. Його голос звучав безпорадно і відчайдушно. — Я хочу, щоб ти вилікувала його. Я хочу повернути Річарда, якого я знаю, Річарда, якого всі ми знаємо. Справжнього Річарда, а не цього незнайомця, одержимого дивними фантазіями, які руйнують його розум.

Ніккі труснула головою.

— Я не можу зробити цього з людиною, яку я… — вона прикусила язик, перш ніж доказала до кінця.

— Я міг би отримати назад того Річарда, якого люблю, — м'яко і благально сказав Зедд. — Річарда, якого всі ми любимо.

Ніккі зробила крок назад і труснула головою, не знаючи, що відповісти на такий розпач. Повинен же бути інший спосіб привести Річарда в почуття.

— Покажи їй, — сказав Натан Енн. Його голос, подібний церковного дзвону звучав так, як повинен був звучати голос пророка, яким він був, і голос Рала, яким він теж був.

Енн кивнула і дістала щось із кишені. Вона простягла це Ніккі. — Прочитай.

У руці Ніккі з'явився дорожній щоденник. Вона глянула на Натана, Енн і, нарешті, на Зедда.

— Ну ж бо, — сказав пророк. — Прочитай. Це повідомлення Енн отримала від Верни.

Дорожні щоденники були неймовірно цінними речами. Ніккі вважала, що всі вони загинули разом з Палацом Пророків. Вона знала, що написане щось в одному з них одразу з'являється в іншому, що становив пару до першого. До корінця прикріплювався стилос, яким користувалися, щоб робити в щоденниках записи або стирати старі повідомлення. Тому дорожні щоденники ніколи не закінчувалися, ними можна було користуватися постійно. Ніккі відкрила безцінне творіння стародавньої магії і взялася за читання.

«Енн, це почалося. Я боюся, що наші сили ще не готові. Де Річард? Ви, нарешті, знайшли його? Пробачте, що я так тисну на вас знову і знову, оскільки знаю, що ви не втрачаєте часу дарма. Але проблеми в армії з кожним днем стають все серйозніші. Солдати розбігаються. Не так багато, як ми припускали, але зараз ми знаходимося в Д'харі, і йдуть розмови, що лорд Рал не поведе їх у бій, як вони були впевнені. А інакше воювати з Орденом — чисте самогубство. Та й тривала відсутність Річарда тільки підтверджує ці побоювання, які зростають щодня. Людям здається, що лорд Рал їх покинув. Жоден солдат не вірить, що у них є шанс вистояти проти ворога, що насувається, якщо Річарда не буде з військами, щоб вести їх у битву.

Ми з генералом Мейффертом відчуваємо все більший відчай, не знаючи, що казати військам, які перебувають у повній зневірі. Навіть якщо для його відсутності є серйозні підстави, для солдатів важко йти на смерть, не почувши ні слова від вождя, першого в їхньому житті, якому вони дійсно повірили.

Прошу вас, Енн, як тільки ви знайдете Річарда, скажіть йому, що всі ці люди, які так довго відбивають удари наших ворогів, які стільки вистраждали, мають велику потребу в ньому. Прошу вас, дізнайтеся, коли він приєднається до нас. Попросіть його поспішити.

З нетерпінням чекаю відповіді.

Ваша в Світлі.

Верна.»

Рука Ніккі, що тримала щоденник, впала. Сльози жалили очі.

Енн обережно взяла щоденник з тремтячих пальців Ніккі.

— Що б ти на моєму місці відповіла Верні? Що сказала б військам? — Запитала її Енн тихим, майже ніжним тоном.

Ніккі прикрила очі, намагаючись зморгнути сльози.

— Ви хочете, щоб я забрала в нього розум? Ви просите мене зрадити його?

— Ні-ні, ніскільки. — Запевнив її Зедд, захоплюючи її плече сильними пальцями. — Ми тільки хочемо щоб ти вилікувала його… допомогла йому.

— Ми боїмося навіть наближатися до Річарда в його нинішньому стані, — сказала Енн. — Ми боїмося, що він може щось запідозрити. Боюся, частково в цьому винна я, моя різка реакція на його оману. Хай вибачить мені Творець, але все своє життя я керувала людьми і звикла до покірності. Старі звички вмирають важко. Тепер він упевнений, що я збираюся змусити його точно слідувати пророцтвом. Він ставиться до нас все більш підозріло…, але не до тебе.

— Він тобі довіряє, — сказав Зедд. — Ти могла б підпорядкувати його так, щоб він нічого не запідозрив.

Ніккі втупилася на нього.

— Підпорядкувати його…?

Зедд кивнув.

— Ти могла б приспати його перш, ніж він зрозуміє, що сталося. Він нічого не відчує, а коли прокинеться, пам'ять про Келен Амнелл буде стерта, і він знову стане нашим Річардом.

Ніккі прикусила нижню губу, не довіряючи своєму голосу.

Горіхові очі Зедда наповнилися сльозами.

— Я дуже люблю мого внука. Я готовий зробити для нього все, що завгодно. Я проробив би все це сам, якби міг зробити це так само добре, як ти. Я хочу, щоб він одужав. Він дуже потрібен усім нам.

Він знову стиснув її плече.

— Ніккі, якщо ти теж його любиш, прошу тебе зробити це. Будь ласка, тільки ти одна можеш ще раз зцілити його.

56

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас, — бурмотіла Келен.

У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення.

Вона стояла на колінах, зігнувши спину, торкаючись чолом підлоги, знову і знову повторюючи слова посвяти.

— Магістр Рал веде нас, — виголошувала Келен в унісон з іншими; хор безлічі голосів луною відбивався від мармурових стін.

— Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

У якомусь сенсі, було навіть приємно повторювати ці слова. Вони наповнювали її розум, заповнювали моторошну порожнечу всередині. Промовляючи їх, вона не відчувала себе такою самотньою.

Такою втраченою.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Сенс сказаного наповнював її, і це було приємно: безпечне, благополучне життя, де правлять знання і мудрість. Їй подобався цей образ. Але подібні ідеї здавалися нездійсненною утопією.

Її супутниці поспішали, але, помітивши спостерігаючих за ними солдат, вирішили піти разом з усіма іншими. Люди збиралися на невеликому майданчику під відкритим небом. У центрі майданчика на білому піску, розкреслений концентричними колами, лежав темний поцяткований вибоїнами камінь. На вершині каменя був встановлений дзвін. Саме він продзвонив тоді, збираючи людей разом.

Колони підтримували арки по всіх чотирьох сторонах відкритого даху. На вимощеній плиткою підлозі, всюди навколо Келен, стояли на колінах люди, торкаючись лобами підлоги. І як один, в унісон, повторювали посвята Магістрові Ралу.

Майже перед закінченням чергового повторення, двічі продзвенів дзвін на вершині вивітреного каменю. Голоси навколо Келен затихли, в останній раз вимовивши «… Все наше життя належить тобі…».

В раптово насталій тиші люди почали підніматися на ноги. Багато хто з них потягувалися і позіхали. Вони заходилися розмовляти продовжуючи перервані розмови, повертаючись до своїх справ, які залишили при звуках дзвону, скликаючого на посвяту.

Підкоряючись дзвону, Келен попрямувала геть з майданчика. Вони пройшли повз безліч статуй і розгалужень, перш ніж потрапили в просторий зал. Інші троє зупинилися. Келен теж встала, мовчки очікуючи і роздивляючись людей, які проходили повз.

Довгий поспішний підйом по незліченних сходах позбавив її останніх сил. Вона хотіла б присісти, але знала, що краще навіть і не заїкатися про це. Сестер не турбувало, наскільки вона змучена. Гірше того, через непередбачену затримку на посвяту вони стали ще більш нервовими і дратівливими. Їм не сподобається, якщо вона попросить дозволу сісти.

Вони були в такому настрої, що Келен вартувало лише вимовити слово, щоб Сестри знову без вагань побили її. Навряд чи вони стануть робити це тут, коли навколо так багато народу, але пізніше обов'язково покарають. Вона тихенько стояла, намагаючись бути непомітною і не накликати на себе їх гнів.

Вона подумала, що, стоячи на колінах, достатньо відпочила; це все, на що вона могла сподіватися.

Повз них, спостерігаючи за всім навколо, проходили патрульні в красивих обладунках, озброєні безліччю різноманітної зброї, начищеної до блиску. І кожен раз, проходячи повз них парами або групами, вони пильно вдивлялися в трьох жінок, що стояли поруч з Келен. Коли це траплялося, Сестри приймалися роздивлятися статуї або розкішні гобелени. А один раз щоб уникнути уваги проходячого патруля, вони стовпилися навколо великої статуї жінки, що тримала сніп пшениці в руках, вдаючи, що навіть не помічають солдатів. Вони посміхалися, неголосно перемовляючись між собою, ніби насолоджувалися дискусією про достоїнства скульптури, поки солдати не пішли.

— Чому б вам двом не присісти на ту лаву, — прогарчала Сестра Юлія. — Ви виглядаєте, як кішки перед зграєю собак.

Сестри Тові і Цецилія, обидві літні, озирнулися і помітили в декількох кроках від них лаву, що стояла якраз навпроти білої мармурової стіни. Вони сіли поряд, підібравши сукні. Тові, сама огрядна з них, здавалася дуже втомленою. Від довгого стояння на колінах, з опущеною до підлоги головою її зморшкувате обличчя почервоніло, як буряк. Цецилія, акуратна, як завжди, щоб не витрачати час дарма, стала приводити в порядок своє сиве волосся.

Келен не відриваючись дивилася на лавку, сподіваючись, що і їй випаде шанс сісти.

— Не ти, — уривчасто кинула Сестра Юлія. — Тебе ніхто не помічає. Стій тут. Так мені буде простіше стежити за тобою. Вона застережливо підвела брову.

— Так, Сестра Юлія, — сказала Келен.

Сестра Юлія завжди вимагала відповіді, коли говорила з ким-небудь.

Келен важко дався цей урок, і вона відповіла б швидше, якби не втратила інтерес до розмови, коли дізналася, що наказ сісти її не стосується. Вона нагадала собі, що як би вона не втомилася, все одно необхідно бути уважною, інакше її поб'ють зараз і покарають ще сильніше потім.

Юлія не дивилася по сторонах сама і не дозволяла Келен, замість цього Сестра підняла її підборіддя кінцем дубового прута, який часто використовувала для прочуханки.

— День ще не скінчився. Ти все ще повинна дещо зробити. Тобі краще і не думати про те, що буде, якщо ти мене підведеш. Ясно?

— Так, Сестра Юлія.

— Добре. Адже втомилися нітрохи не менше тебе, ти ж знаєш.

Келен хотіла сказати, що, можливо, вони і втомилися, хоча їхали верхи. А Келен всю дорогу довелося йти пішки, намагаючись не відставати від коней. Іноді їй доводилося бігти, щоб не відстати. Сестра Юлія була б незадоволена, якби їй довелося повертатися, щоб підібрати свою рабиню.

Келен оглянула зал з виставленими тут і там дивовижними штучками. Її цікавість пересилила обережність.

— Сестра Юлія, що це за місце?

Сестра Юлія постукувала прутом по своєму стегну, озираючись. — Народний Палац. Вельми красиве місце. — Вона знову глянула на Келен. — Це будинок лорда Рала.

Вона замовкла, очевидно очікуючи, чи скаже Келен небудь. Келен нічого було сказати. — Лорда Рала?

— Це чоловік, якому ми молилися. Річард Рал, якщо бути точною. Він тепер лорд Рал. — Її брови зігнулися. — Чула про нього коли-небудь, моя люба?

Келен вже думала про це. Лорд Рал. Лорд Річард Рал. Її пам'ять здавалася спустошеною. Вона намагалася думати, намагалася згадати, але не могла. Вона вирішила, що їй просто-напросто нічого згадувати.

— Ні, Сестра. Не думаю, що я коли-небудь чула про лорда Рала.

— Добре, — вимовила Сестра Юлія з хитрою посмішкою, яка іноді з'являлася на її обличчі. — Я теж думаю, що ні. Зрештою, хто ти така? Та ніхто. Ніщо. Рабиня.

Келен проковтнула готовий зірватися з губ протест. Як вона могла? Що б вона сказала?

Посмішка Сестри Юлії стала ще ширшою. Здавалося, її очі заглядають прямо в душу Келен.

— Чи це не так, моя люба? І ти не жалюгідна рабиня, яка повинна бути вдячна за шматок хліба?

Келен хотіла заперечити, сказати, що вона була чимось більшим, сказати, що її життя має значення, але вона знала, що все це не більше ніж мрії. Вона втомилася до знемоги. Тепер, здавалося, втомлено і її серце.

— Так, Сестра Юлія.

Кожен раз, намагаючись пригадати хоч що-небудь про себе, вона натикалася на порожнечу, на вакуум. Її життя виглядало таким нікчемним. Це здавалося неправильним, але так вже було.

Сестра Юлія розвернулася, коли помітила, що Келен стежить поглядом за підходячою Сестрою Ерміною, зрілою жінкою, яка відрізнялася своєю прямолінійністю. Темно-синє плаття Сестри Ерміни трохи шаруділо, коли вона квапливо йшла по широкому коридору мимо розмовляючих людей, зайнятих своїми справами.

— Ну? — Запитала Сестра Юлія, коли Сестра Ерміна наблизилася до них.

— Мене затримав натовп народу, який співав посвяту лорду Ралу.

Сестра Юлія зітхнула.

— Нас теж. Що ти знайшла.

— Це місце, воно прямо за мною, направо за наступним поворотом. Нам слід бути обережними.

— Чому? — Сестра Юлія попросила Сестер Тові і Цецилію підійти до них.

Чотири Сестри зблизили голови.

— Двері прямо там, за поворотом. Немає ніякої можливості проникнути туди непоміченою. По крайній мірі, для нас. Цілком очевидно, що нікому не дозволено навіть думати про те, щоб увійти туди.

Сестра Юлія озирнулася, щоб упевнитися, що за ними ніхто не спостерігає.

— Що ти маєш на увазі, кажучи, що це абсолютно очевидно?

— Двері зроблені спеціально так, щоб відлякувати людей. На них викарбувані змії.

Келен відсахнулася. Вона ненавиділа змій.

Сестра Юлія знову поплескала себе по стегну, стиснувши губи. Незадоволена, вона, нарешті, звернула кисле обличчя до Келен.

— Ти пам'ятаєш, що повинна зробити?

— Так, Сестра, — миттєво відповіла Келен.

Вона хотіла швидше покінчити з цим. Чим швидше Сестри будуть щасливі, тим краще. День уже хилився до вечора. Довге сходження на плато, а потім ще й спів зайняв більше часу, ніж вони розраховували. Передбачалося, що до цього часу вже все буде зроблено і вони відправляться в зворотний шлях.

Келен сподівалася, що коли з цим буде покінчено, вони розіб'ють табір і зможуть трохи поспати. Їй ніколи не давали достатньо часу для сну. Облаштування табору вимагало від неї безліч зусиль, але, принаймні, потім її очікував сон. Якщо тільки Сестри будуть нею задоволені і знову не покарають.

— Гаразд, в кінцевому рахунку це не має значення. Нам всього лише доведеться залишитися трохи довше, ніж ми планували, ось і все. — Сестра Юлія потерла щоку, як привід для того, щоб уважно озирнутися і перевірити, чи не стежать за ними стражники, перш ніж знову схилитися до Сестер. — Цецилія, ти залишишся тут і будеш стерегти цей кінець залу на випадок якихось проблем. Ерміна, ти вартуєш інший бік. Починайте прямо зараз, щоб не виглядало, ніби ми четверо щось замишляємо, якщо за нами таки стежать.

Сестра Ерміна хитро посміхнулася. — Я буду прогулюватися по залах, як якась захоплена відвідувачка, поки вона не закінчить.

Не сказавши більше ні слова, вона пішла.

— Тові, — сказала Сестра Юлія, — ти підеш зі мною. Ми будемо гуляти і базікати ні про що, як дві подружки, які прийшли відвідати великий палац лорда Рала. Поки Келен не виконає свого завдання.

Сестра вулиці схопила Келен за плече і з силою розвернула.

— Пішла.

Поштовх підкинув Келен вперед. Вона квапливо підхопила свій мішок. Дві Сестри вели її уздовж залу. Після того, як вони досягли перетину коридорів, їм довелося повернути праворуч, так як назустріч їм рухалися два високих солдати. Чоловіки ковзнули по Сестрі Тові байдужими поглядами, але посміхнулися Сестрі Юлії. Коли хотіла, Сестра Юлія могла здаватися невинно прекрасною, і вона була досить привабливою, щоб на неї звернули увагу.

Але ніхто не помічав Келен.

— Тут, — сказала Сестра Юлія. — Стій тут.

Келен зупинилася, дивлячись на товсті двері червоного дерева в іншому кінці коридору. Змії, вирізані на дверях, немов дивилися прямо на неї. Їх хвости, звиваючись, губилися в листі, вирізьбленому на верхній частині стулок. Тіла змій звисали вниз так, що їхні голови виявлялися на рівні очей. Отруйні ікла стирчали з розкритих пащ, немов вони в будь-який момент були готові накинутися. Келен не могла навіть уявити, навіщо комусь знадобилося зображувати таких огидних тварюк. Все інше в палаці було прекрасним, крім цих дверей.

Сестра вулиці наблизилася. — Ти пам'ятаєш усе, що повинна зробити?

Келен кивнула. — Так, Сестра.

— Якщо в тебе є запитання, питай зараз.

— Ні, Сестра. Я пам'ятаю все, що ви говорили мені.

Келен дивувалася тому, як вона може пам'ятати деякі речі так виразно, між тим як інші ніби губляться в тумані.

— І не витрачай час даремно, — сказала Тові.

— Не буду, Сестра.

— Ми посилаємо тебе за тим, що нам потрібно одержати назад. І нам потрібно це без всяких дурниць.

В очах Тові спалахнула злість.

— Ти зрозуміла, дівчинка?

Келен сковтнула. — Так, Сестра Тові.

— Це в твоїх же інтересах, — сказала Тові. — Або ти заплатиш і тобі це зовсім не сподобається, повір мені.

— Я зрозуміла, Сестра Тові.

Келен знала, що Тові не жартувала. Зазвичай вона була стримана, але якщо її розізлити, вона не залишить від тебе і мокрого місця. Гірше того, якщо вона починала, то насолоджувалася безпорадність і агонією своїх жертв і насилу зупинялася.

— Тоді йди, — сказала Сестра Юлія. — І пам'ятай, тобі не можна говорити з ким би то не було. Якщо хто-небудь щось скаже, просто не звертай на них уваги. І тебе залишать у спокої.

Келен деякий час дивилася в очі Сестрі Юлії. Потім кивнула і заспішила до дверей. Вона забула про свою втому, вона знала, що потрібно зробити. І вона знала, що якщо не послухається, з нею трапиться велика біда.

Підійшовши до дверей, вона схопила одну з бронзових ручок, зроблених у формі усміхненого черепа. Вона спеціально не дивилася на змій, насилу відкриваючи важку стулку.

Усередині вона зупинилася, щоб очі звикли до неяскравого світла ламп. Товсті жовто-сині килими переховували кімнату, запобігаючи виникненню відлуння. Ця затишна кімната, оброблена такими ж панелями червоного дерева, що і двері, здавалася острівцем спокою після незліченних галасливих залів палацу.

Коли двері зачинилися, вона раптом усвідомила, що тепер залишилася далеко від чотирьох Сестер. Вона не могла пригадати, щоб колись залишалася одна. Принаймні, одна з Сестер завжди стежила за нею, стежила за їх рабинею. Вона не знала, чому Сестри так пильно за нею спостерігають, адже Келен ніколи навіть і не намагалася втекти. Вона часто думала про це, але ніколи не наважувалася спробувати.

Навіть думка про те, щоб втекти від Сестер, приносила страшний біль, здавалося, кров от-от потече з вух і носа, а очі осліпнуть. Кожного разу, думаючи про те, щоб залишити Сестер, на неї нападала біль, і вона не була в силах достатньо швидко викинути з голови цю думку. І навіть після цього біль залишалася. Подібні випадки робили її такою слабкою, що навіть через кілька годин вона насилу могла стояти, тим більше ходити.

Сестри завжди знали, якщо це відбувалося. Ймовірно, тому що знаходили її скорчену на землі. Коли біль в її голові вщухала, вони били її. Найбільш жорстокою була Сестра Юлія, вона використовувала свій дубовий прут, який завжди носила при собі. Від нього залишалися рубці, які дуже повільно гоїлися. Деякі не зажили досі.

На цей раз їй було наказано залишити їх і йти одній. Їй сказали, що біль не обрушиться на неї, поки вона буде слідувати інструкціям. Було так добре, виявитися, нарешті, вдалині від цих чотирьох моторошних жінок, що Келен подумала, що може заплакати від радості.

Тим часом, всередині кімнати знаходилися чотири стражники, які змінили чотирьох Сестер. Вона завагалася, думаючи, що ж робити.

Отруйні змії, висічені на дверях і отруйні змії за дверима. Здавалося, їй ніколи не знайти спокій.

Келен застигла на мить, боячись пройти біля стражників, боячись того, що вони можуть зробити з нею за те, що вона зайшла в це заборонне місце.

Вони з цікавістю дивилися на неї.

Келен зібралася з духом, поправила за вухо пасмо довгого волосся і попрямувала до сходів, яку бачила в дальньому кінці кімнати.

Двоє стражників обернулися до неї, заступаючи шлях.

— Ти хоч розумієш, куди ти йдеш? — Запитав один з них.

Келен опустила голову, продовжуючи рухатися. Вона трохи змінила напрям, щоб прослизнути повз них.

Коли вона пройшла, другий з охоронців звернувся до першого.

— Що ти сказав?

Перший з них, який задав Келен питання, втупився на напарника.

— Що? Я нічого не говорив.

Коли Келен підійшла до східців, двоє інших стражників підійшли до того, який намагався зупинити Келен.

— Про що це ви тут розмовляєте? — Запитав один з них.

Перший махнув рукою.

— Та так, нічого.

Келен побігла по сходах, так швидко, як тільки дозволяли її втомлені ноги. Вона зупинилася на широкому майданчику, щоб відновити дихання, але знала, що не посміє відпочивати довго. Вона вхопилася рукою за поруччя з полірованого каменю і заспішила, щоб закінчити свій шлях.

Солдат на вершині сходів миттєво обернувся на звук її кроків. Він оторопіло дивився, як вона піднімається. Вона пронеслася повз нього. Він лише завмер на мить, позіхнув, потім розвернувся і продовжив нести варту.

У залі були й інші люди — всі солдати. Солдати всюди. У лорда Рала було багато солдатів, всі такі величезні, вони виглядали страхітливо.

Келен сковтнула, широко розкритими очима спостерігаючи за таким великим скупченням варти, як їй і говорили. Якщо її зупинять, Сестра Юлія не зрозуміє і не пробачить. Дехто з охоронців побачив Келен і тепер прямував до неї, але коли вони підходили досить близько, то втрачали свій інтерес і залишали її. Келен пішла вздовж залу. Стражники звернулися до офіцерів, але, коли їх запитували, у чому справа, вони відповідали, що нічого важливого і просили забути про це. Інші чоловіки вказували на неї, лише потім, щоб через мить упустити руки і продовжити своє заняття.

Поки люди забували про неї, ледь побачивши, Келен неухильно продовжувала свій шлях туди, куди їй наказано було йти. Її турбувало, що у багатьох стражників тут були арбалети. Ці чоловіки носили чорні рукавички. Вони тримали арбалети напоготові, наклавши на них смертельно небезпечні стрілки з червоним оперенням.

Сестра Юлія сказала Келен, що так само як пелена магії за допомогою болю не дає їй втекти, так вона не дозволяє іншим людям помічати її. Келен намагалася думати, навіщо Сестрам знадобилося робити це, але не могла зібратися з думками, не могла зібрати їх воєдино. Нездатність думати, коли це було необхідно, стала для неї справжньою мукою. Вона задавалася питаннями, але відповіді, ледь сформувавшись, тут же розчинялися, ніби їх ніколи і не було.

І незважаючи на облудну пелену навколо неї, Келен знала, що якщо один з солдатів наведе на неї свій арбалет і випустить болт перед тим, як забути її, вона помре.

Вона не боялася загинути, так як це звільнило б її від мук, якими було сповнено її життя, але Сестра Юлія попередила її, що сестри мають деякий вплив на Володаря світу мертвих. Сестра Юлія сказала, що якщо Келен надумає коли-небудь попрощатися з життям і таким чином ухилитися від своїх обов'язків, вона виявить, що позбавлення і розради немає і там буде тільки набагато гірше. Після цього Сестра Юлія на підтвердження своїх слів додала, що вони — Сестри Тьми.

Келен не потрібні були докази; вона завжди була впевнена, що будь-яка з Сестер зможе дістати її навіть під землі, навіть з могили. Точно так само як одного разу темної ночі вони розрили могилу. Причин цього Келен не знала, та й не хотіла знати.

Дивлячись в моторошні очі Сестер, Келен знала, що чує правду. І коли смерть манила її, обіцяючи заспокоєння, разом з цим їх похмурі обіцянки приводили її в жах.

Вона не знала, чи завжди її життя було таким. Життя невільника, цілком залежного від інших. Скільки б вона не намагалася, вона не могла нічого згадати.

Прослизаючи між стражниками, вона йшла по коридорах, які Сестра Юлія багато разів креслила їй на землі під час привалів. Сестра використовувала свій дубовий прут для малювання схеми залів, щоб Келен знала, куди йти.

Поки вона йшла по коридорах, які пам'ятала, ніхто не намагався її зупинити. Чомусь те, що чоловіки не звертають на неї уваги, гнітило.

Так було скрізь. Ніхто не помічав її, а якщо і бачив, то миттєво ставав байдужим до неї і продовжував займатися своєю справою. Вона була рабинею, у неї не було навіть власного життя. Вона належала іншим. Вона відчувала себе невидимою, незначною, неіснуючою. Ніким.

Іноді, зовсім як коли вони довго піднімалися до палацу, Келен бачила чоловіків і жінок разом, усміхнених, що обнімалися, що торалися один одного. Вона намагалася уявити, яке це, якби хтось піклувався про неї, доглядав за нею… а вона за ним.

Келен витерла сльозу зі щоки. Вона знала, що цього ніколи не буде. У рабів не буває власних життів, їх використовують лише для цілей панів; Сестра Юлія пояснила їй це гранично чітко. В один із днів в очах Сестри Юлії з'явилися порочний вогник, і вона сказала, що подумує про те, щоб Келен народила їм сина.

Але чому все сталося так? Звідки вона взялася? І взагалі, нічиє минуле не випаровується з розумів так, як це сталося з нею.

Думки немов покривав туман; вона не могла змусити свій мозок працювати. Вона задавалася питаннями, але вони, здавалося, тонули в каламутному безбарвному ніщо. Вона ненавиділа цю свою нездатність думати. Чому інші можуть, а вона ні? Навіть це питання швидко розчинялося в болоті звивистих тіней, точно так як і вона сама, коли люди забували її, ледь побачивши.

Келен зупинилася біля великих позолочених двостулкових дверей. Двері виглядали точно так, як говорила Сестра Юлія, на золотій поверхні були зображені пагорби і ліси. Келен озирнулася по сторонах, всією своєю вагою налягла на двері, відкриваючи її настільки, щоб прослизнути всередину. Вона кинула останній погляд, але ніхто з варти не дивився в її бік. Вона потягнула двері і закрила її за собою.

Тут було набагато світліше в порівнянні з коридорами. Хоч день і був на межі, на чудово гарний сад все ще лився потік сонячних променів. Сестра Юлія описала їй сад в загальних словах, але те, що Келен побачила тут, прямо всередині палацу, перевершувало всі її очікування. Це було вражаюче, чудове місце.

Річард Рал був щасливою людиною, якщо мав такий сад, і міг відвідувати його, коли захочеться. Їй стало цікаво, а раптом він прийде сюди, коли вона буде тут, і побачить її… а потім забуде.

Згадавши про своє завдання, Келен нагадала собі, що слід зробити те, за чим вона була послана. Вона квапливим кроком пішла вперед повз розміщені повсюди квіткові клумби. Землю обсипали червоні і жовті пелюстки. Їй раптом подумалося, чи збирає Річард Рал тут квіти для своєї коханої?.

Їй подобалося, як звучить його ім'я. Приносило задоволення його вимовляти. Річард Рал. Річард. Їй стало цікаво, який він. Чи він такий самий приємний, як його ім'я?

Продовжуючи шлях, Келен розглядала невеликі деревця, які росли всюди навколо неї. Вона любила дерева. Вони нагадували їй про… про щось. Вона невдоволено загарчала. Вона ненавиділа, коли не могла згадати те, щоб було безсумнівно важливим. Але навіть нехай це було і неважливо, вона ненавиділа не пам'ятати чогось. Це було так, ніби забута часто того, ким вона була.

Вона пробігла повз чагарники і повиті виноградними лозами стіни і досягла зарослої травою галявини, яка, за словами Сестри Юлії, повинна бути в центрі саду. Коло трави на галявині розривала кам'яна брила, на якій була встановлена гранітна плита. Спорудження нагадувало стіл.

На цій гранітній плиті і повинно було знаходитися те, за чим Келен була послана. Побачивши їх, вона злякалася. Три ці шкатулки були чорні, як сама смерть. Здавалося, вони висмоктують світло з приміщення, з сонячних променів, з самого неба і намагаються поглинути його.

З тремтячим серцем, Келен попрямувала по траві до гранітного столика. Вона нервувала, перебуваючи так близько до цих зловісних на вигляд скриньок. Вона стягнула з плечей лямки мішка і поклала його поруч з чорними скриньками, які їй наказано було зробити. Він був міцно набитий і їй довелося поправити його, щоб він не впав.

Вона на мить поклала руку на згорнуту ковдру, відчуваючи м'які контури того, що було загорнуте всередині. Того, що було в неї найдорожчого.

Вона нагадала собі, що пора повертатися до своїх справ. І тут же усвідомила, що у неї проблеми. Скриньки були більші, ніж припускала Сестра Юлії. Кожна розміром була приблизно з буханець. Неможливо було вмістити їх усі в її мішку.

Хоч це і було їй наказано. Побажання Сестри не сходилися з реальною місткістю мішка. І не було можливості уникнути цього протиріччя.

Спогади про пережиті покарання спалахнули в її свідомості, на лобі виступив піт. Вона витерла очі, коли картинки тортур знову встали перед внутрішнім поглядом. Вона могла лише тихо проклинати це, але забути не могла.

Келен вирішила, що раз вже нічого іншого вона зробити все одно не може, потрібно спробувати зробити хоч щось.

Одночасно, її раптом стурбувала перспектива викрасти щось із саду лорда Рала. Крім того, це не належало Сестрам, і лорд Рал не виставив би стільки людей для охорони саду, якби шкатулки були неважливі для нього.

Вона не злодійка. Але що може бути жахливіше того покарання, яке чекає її, якщо вона відмовиться? Чи варті скарби лорда Рала її крові? Чи погодився б сам лорд Рал, зберегти свої шкатулки ціною її болю від тортур Сестер?

Вона не знала чому, можливо, лише тому, що хотіла виконати своє завдання, але чомусь була впевнена, що Річард Рал, швидше за все, сказав би їй забрати шкатулки, ніж жертвувати власним життям.

Вона відчинила мішок, щоб щільніше скласти речі, щоб звільнити більше місця. Їй це не вдалося. Мішок і так ледве-ледве закривався.

З наростаючим занепокоєнням, що витрачає занадто багато часу, вона витягнула одяг, намагаючись знайти, у що можна було б звернути шкатулку.

Назовні появилося її шовкове біле плаття.

Келен, не відриваючись, дивилася на ніжну білу матерію в своїх руках. Це було саме гарне плаття, яке вона коли-небудь бачила. Але чому воно тут? Вона — ніхто. Рабиня. Що рабині робити з таким прекрасним платтям? Вона не могла змусити свій розум працювати, щоб відповісти на питання.

Думки просто відмовлялися приходити в голову.

Келен схопила одну з скриньок, загорнула в поділ сукні і запхнула у мішок. Вона натиснула на шкатулку, намагаючись втиснути її глибше, потім закрила клапан, щоб перевірити, закриється чи мішок. Клапан ледь накрив верх шкатулки, а вона поклала всередину всього лише одну. Їй довелося затягти ремінь, щоб мішок не відкривався. Вона не могла навіть припустити, що зробити, щоб вмістилися ще інші дві.

Сестра Юлія пояснила гранично точно, що Келен повинна заховати шкатулки у свій мішок, інакше солдати побачать їх. Вони забудуть Келен, але Сестра Юлія сказала, що солдати помітять шкатулки, які Келен намагається винести із саду, і піднімуть тривогу. Їй було сказано цілком ясно, що шкатулки повинні бути заховані. Але вона не знала, як вмістити в мішку всі відразу.

Кілька днів тому, на привалі, Сестра Юлія наблизила своє обличчя майже впритул до обличчя Келен і пошепки пояснила, що саме зробить з нею, якщо та не послухається наказу.

Келен затрясло від спогадів про слова Сестри Юлії тієї моторошної ночі. Вона подумала про Сестрі Тові і затремтіла ще більше.

Що ж їй робити?

57

Келен штовхнула одну з дверей зі зміями на зовнішній стороні. Сестри Юлія і Тові миттєво помітили її і обережними жестами наказали їй підійти до них туди, де вони чекали. Вони не хотіли, щоб їх бачили біля дверей зі зміями і черепами.

Келен перетнула хол, дивлячись на мармурові плити під ногами, щоб не дивитися в очі Сестрі Юлії.

Як тільки Келен пройшла коридор і виявилася досить близько, Сестра Юлія схопила її за рукав сорочки і втягнула в одну з ніш в стіні. Обидві Сестри постали перед нею, немов уклавши в клітку.

— Хто-небудь намагався тебе зупинити? — Запитала Сестра Тові.

Келен похитала головою.

Сестра Юлії зітхнула.

— Добре. Покажи їх.

Келен стягнула мішок з плеча і виставила перед собою, щоб сестри могли відкрити клапан. Вони обидві схопилися за ремінь внизу, намагаючись відкрити. Коли вузли були розв'язані, вони відчинили мішок.

Сестри притулилися одна до одної плечима, щоб люди в залі не могли побачити, що вони роблять, не могли побачити, яку страшну річ вони хочуть витягнути на світло. Сестра Юлія обережно потягнула за шовкову матерію білої сукні Келен, щоб побачити шкатулку, загорнену в сукню.

Обидві стояли, з трепетом заглядаючи всередину.

Сестра Юлія просунула руку з тремтячими від збудження пальцями глибше, намагаючись намацати інші дві шкатулки. Не знайшовши їх, вона відступила назад, її обличчя потемніло.

— Де інші дві?

Келен сковтнула. — Я не змогла покласти їх всі в мішок, Сестра. Вони не вміщалися. Ви наказали мені покласти їх мішок, але вони виявилися такими великими. Я…

Перш ніж Келен змогла сказати щось ще, перш ніж встигла пояснити, що сходить ще два рази, щоб узяти інші шкатулки, Сестра Юлія в гніві так заходилася шмагати її дубовим прутом, що аж повітря засвистіло.

Пролунав оглушливий тріск, і Келен відчула сильний удар по голові.

Світ потонув у безмовності і пітьмі.

Келен зрозуміла, що неживою грудкою звалилася на коліна і приклала руку до лівого вуха, намагаючись втихомирити паралізуючий її біль. Вона бачила кров, що розбризкалася навколо по підлозі. Вона забрала руку й подивилася на неї — на руку немов була надіта тепла кривава рукавичка.

Келен була в силах лише дивитися на свою руку і ледве дихати. Біль була такою нещадною, що голос її не слухався. Вона не могла навіть кричати в агонії. Здавалося, ніби вона дивиться крізь довгий, туманний, чорний тунель. Її нудило.

Раптом Сестра Юлія схопила Келен за сорочку і підняла її, але тільки лише для того, щоб жбурнути об стіну. Голова Келен вдарилася об камінь, але біль від цього була незначною у порівнянні з тією, що і без того терзала її голову, щелепу і вухо.

— Ти тупа сука, — прошипіла Сестра Юлія, потягнувши Келен на себе і знову жбурнувши об стіну. — Ти тупа, безмозка, жалюгідна сука!

Тові виглядала так, ніби насилу стримувалася, щоб не приєднатися до екзекуції. Келен побачила на підлозі далі по коридору половину зламаного прута Сестри Юлії. Вона спробувала впоратися з голосом, знаючи, що це її єдина надія на порятунок.

— Сестра Юлія, я не могла вмістити їх всі три відразу. — Келен відчувала на губах сльози і кров. — Ви наказали мені заховати їх у мішку. Вони не вміщалися. Я хотіла повернутися і забрати решту. Ось і все. Будь ласка, я повернуся за рештою. Я клянусь, я дістану їх для вас.

Сестра Юлія трохи відступила, але злість, тліюча в її очах, як і раніше лякала. Вона направила палець в груди Келен, і останню жбурнуло до мармурової стіни з такою силою, ніби її вдарив скажений бик. Це була битва за кожен вдих, боротьба з нищівною тяжкістю. Це була битва з кров'ю, що заливає очі.

— Тобі слід було загорнути дві інші шкатулки в ковдри, тоді б вони всі були вже у нас. Вірно?

Келен не розглядала цей варіант, тому що це було неможливо.

— Але Сестра, у мене вже дещо загорнуте в ковдри.

Сестра Юлія наблизилася знову. Келен злякалася, що зараз вона помре, або буде жадати смерті. Вона не була впевнена, що гірше. Біль всередині її голови терзала її так сильно, як і біль від жорстоких ударів. Пришпилена до стіни, Келен не могла навіть впасти на землю, прикрити вуха або закричати.

— Мені наплювати, яку дрібничку ти загорнула в ковдри. Тобі слід було залишити її. Скриньки важливіші.

Келен могла тільки нерухомо дивитися, не в силах рушити через силу, яка притиснула її до стіни, не в силах говорити через сильний біль, що туманив їй голову. Здавалося, їй в очі встромили вогненні голки і повільно їх повертали. Її зап'ястя та щиколотки нервово тремтіли. Вона задихалася з кожною новою хвилею сильного пульсуючого болю, намагаючись, але не в силах позбутися від нього.

— І, — вимовила Сестра Юлія низьким голосом, в якому звучала смертельна загроза, — ти гадаєш, що зможеш це зробити? Ти вважаєш, що зможеш повернутися назад, завернути залишені дві скриньки в ковдру і принести їх мені, як ти повинна була зробити з першого разу?

Келен хотіла відповісти, але не змогла. Вона кивнула, відчайдушно бажаючи погодитися, відчайдушно бажаючи, щоб біль припинився. Вона відчувала, як з рани на голові і з вуха тече кров, відчувала, просочений теплою вологою комір сорочки. Вона стояла навшпиньки, придавлена до стіни, мріючи просочитися крізь стіну, лише б позбавитися від Сестри Юлії. Біль як і раніше не давала їй вдихнути.

— Ти пам'ятаєш ті сотні і сотні солдатів, що розташувалися на підходах до плато, яких ми бачили, коли йшли сюди? — Запитала Сестра Юлії.

Келен знову кивнула.

— Так от, якщо ти ще раз не послухаєшся мене, тоді я переламаю тобі всі кістки і змушу пережити агонію тисячі смертей, а потім вилікую тебе, але тільки лише для того, щоб продати тим солдатам як казарменну повію. І ти проведеш решту свого життя там, переходячи з рук в руки, а всім буде наплювати на тебе.

Келен знала, що Сестра Юлія ніколи не говорить порожні погрози. Вона була безжальна. Келен, схлипнувши, відвела очі, не в силах витримати вивчаючий погляд Сестри.

Сестра Юлія піймала підборіддя Келен і знову повернула її обличчя до себе. — Ти впевнена, що зрозуміла, яка буде ціна, якщо ти підведеш мене ще раз?

Келен спробувала кивнути.

Вона відчула, що сила, яка пришпилювала її до стіни, ослабла. Вона звалилася на коліна, задихаючись від пекучого болю по всій лівій стороні її голови. Вона не знала, зламані чи ні її кістки, але їй здавалося що так.

— Що тут відбувається. — Запитав солдат.

Сестра Юлія і Тові розвернулися і посміхнулися чоловікові. Він глянув на Келен і спохмурнів. Вона з благанням дивилася на нього, сподіваючись на порятунок від цих монстрів. Чоловік підняв погляд на Сестер, відкривши рот, щоб сказати щось, але нічого не відбулося. Він перевів очі з усміхненої Сестри Юлії на Сестру Тові і посміхнувся сам.

— Все в порядку, дами?

— О, так, — з легким смішком вимовила сестра Тові. — Ми просто збиралися відпочити трохи, посидіти на лавці. Моя спина знову розболілася, і все. Ми говорили про те, як неприємно старіти.

— Дійсно. — Він схилив голову. — Приємного дня, пані.

Він пішов, навіть не підозрюючи більше про існування Келен. Навіть якщо він і бачив її, то забув перш, ніж зміг сказати хоч щось. Келен зрозуміла, що точно таким же чином вона забула про себе сама.

— Встати, — пролунало зверху.

Келен постаралася піднятися на ноги. Сестра Юлія знову смикнула Келен за мішок, відчинила клапан і витягла назовні зловісну чорну скриньку, загорнену в шовкове біле плаття Келен.

Вона передала згорток Сестрі Тові. — Ми занадто довго тут знаходимося і починаємо привертати зайву увагу. Візьми це і йди.

— Але це моє! — Закричала Келен, вчепившись в сукню.

Сестра Юлія з силою відштовхнула її так, що клацнули зуби. Вона розтягнулася на підлозі. Лежачи на підлозі на боці Келен підтягла до себе ноги, обхопивши голову в болісній агонії. Усюди по мармуру була розмазана кров. Її затрясло від жаху, що ця біль ніколи не скінчиться.

— Ти хочеш, щоб я пішла без тебе? — Запитала Сестра Тові, міцніше обертаючи шкатулку в білу матерію.

— Я думаю, так буде краще. Буде набагато безпечніше, якщо ця шкатулка відправиться в дорогу, поки ця жалюгідна сучка забере решту. Якщо це займе так само багато часу, як і в перший раз, я б не хотіла, щоб ми обидві стирчали тут, чекаючи, коли хтось із солдатів зверне на нас увагу. Нам не потрібна сутичка, нам потрібно вислизнути звідси якомога непомітніше.

Сестра Тові погодилася. — Мені слід почекати тебе де-небудь? Або продовжувати шлях до кінцевого пункту призначення?

— Тобі краще не зупинятися. Ми з сестрами Цецилією і Ерміною зустрінемося з тобою на шляху туди, куди нам потрібно.

Сестра Тові нависла над Келен, яка похитувалася від болю. — Гадаю, у тебе буде кілька днів в запасі, щоб подумати про те, що я зроблю з тобою, коли ми знову зустрінемося.

Келен змогла тільки видавити.

— Так, Сестра.

— Щасливої дороги, — сказала Сестра Юлія.

Коли Сестра Тові віддалилася, несучи з собою гарне плаття Келен, Сестра Юлія схопила в кулак волосся Келен і притягнула її голову до себе. Пальці Сестри вп'ялися в обличчя Келен, змушуючи її скрикнути від нового болю.

— У тебе переламані кістки, — вимовила, вивчивши її пошкодження. — Закінчи своє завдання, і я тебе вилікую. Потерпиш невдачу і це буде лише початком.

— У нас з Сестрами є ще багато інших справ, які потрібно завершити, щоб досягти мети. Як і у тебе. Якщо ти виконаєш своє завдання, ти будеш зцілена. Ми б хотіли, щоб ти була здорова, щоб могла виконувати свої обов'язки. — Сестра Юлії поблажливо поплескала його по щоці, — але мені не вдасться перейти до інших справ, поки ти не закінчиш цієї. А тепер поквапся, і принеси мені інші дві шкатулки.

У неї, звичайно ж, не було вибору. Зазнавши стільки мук, вона знала, що якщо не зробить цього, буде ще гірше. Сестра Юлія завжди показувала їй, що набагато більший біль лише очікує її. А ще Келен знала, що від Сестер немає порятунку.

Вона мріяла про можливість забути про біль, точно так як вона забула все своє життя. Здавалося, з усього життя під склепіннями її пам'яті залишилося тільки саме моторошне.

Затримавши дихання і, намагаючись не помічати пульсуючу біль, вона підтягла мішок до себе, закинула його на спину і, просунувши руку під лямки, піднялася. — Тобі краще зробити, як я кажу і принести їх обидві, — насупилася Сестра Юлії.

Келен кивнула і пішла по широкому коридору. Ніхто не помічав її. Ніби вона невидимка. Кілька людей подивилися на неї пару митей, і одразу ж забували, що бачили її.

Келен схопила бронзовий череп обома руками і потягнула на себе одну зі зміїних дверей. Вона швидко йшла по шикарних м'яких килимах, ковзаючи повз стоячих вартових, перш ніж вони могли здивуватися тому, що бачать.

Вона понеслася вгору по сходах, ігноруючи солдатів, які патрулювали зал. Деякі з них коротко поглядала на неї, немов намагаючись зберегти пам'ять про неї, перш ніж втратити всякий інтерес і повернутися до своїх занять. Келен відчувала себе привидом серед живих. Поруч, але невидимою.

Вона насилу прочинила одну з позолочених дверей настільки, щоб тільки прослизнути всередину саду. Паралізуюча біль заважала їй рухатися досить швидко. Вона тільки хотіла швидше повернутися назад до Сестер, щоб вони зцілили її. Як і раніше, в саду було тихо, немов у святилищі. Але у неї не було часу милуватися квітами і деревами. Вона зупинилася на траві, невідривно дивлячись на дві чорні скриньки, що стояли на кам'яній підставці, немов паралізована їх видом і тим, що повинна здійснити.

Вона повільно подолала відстань, що залишилася, навіть не бажаючи наближатися туди, не бажаючи робити те, що повинна. Але сильна розламуюча біль в голові змушувала її рухатися.

Зупинившись перед вівтарем, вона стягнула мішок з пліч і поклала його поруч зі скриньками. Витерла ніс тильною стороною долоні. Обережно доторкнувся до обличчя, боячись пошкодити його ще сильніше, і одночасно бажаючи полегшити пульсуючий біль. Чіпляючись за зникаючу свідомість, вона відчула під пальцями щось гостре. Келен не знала, чи був це уламок прута Сестри Юлії чи зламана кістка. Їй стало погано і ледь не знудило.

Знаючи, що у неї не так багато часу, вона схопилася однією рукою за живіт, другою стала розв'язувати шкіряні ремені, які притримували ковдри в глибині її мішка. Її пальці були мокрими від крові, що робило завдання набагато більш складним. Їй довелося пустити в хід і другу руку. Коли, нарешті, з вузлами було покінчено, вона обережно розгорнула ковдру, взяла те, що лежало всередині, і поставила на кам'яну плиту, щоб звільнити місце для огидних чорних скриньок. Вона схлипнула, намагаючись не думати про те, що залишає.

Келен змусила себе загорнути дві залишені шкатулки в ковдру. Коли закінчила, то зав'язала ремені, щоб бути впевненою, що шкатулки не випадуть. Покінчивши з цим, вона знову закинула мішок собі на спину і безсило попрямувала по сирій землі до виходу з величезного внутрішнього саду.

Коли вона пройшла трохи, то зупинилася і повернулася, дивлячись крізь сльози назад, на те, що вона залишила на кам'яній плиті замість шкатулок.

Це було найдорожчим, що у неї було.

І тепер вона залишала це.

Її скрутило, вона не могла йти далі. Ще більш нещасна і зневірена від того, що може пам'ятати почуття, Келен впала на коліна в траву.

Вона скорчилась на землі в риданнях. Вона ненавиділа своє життя. Вона ненавиділа жити. Те, що вона любила більше всього на світі, було залишено через цих безжальних жінок.

Келен плакала у відчаї, стискаючи кулаками м'яку траву. Вона не хотіла залишати це. Але якщо вона не залишить, Сестра Юлії покарає її за порушення прямого наказу. Келен знову схлипнула, відчуваючи свою безпорадність.

Ніхто, крім Сестер, не знав її, навіть не підозрював про її існування.

Якби хоч одна людина пам'ятала її.

Якби тільки лорд Рал прийшов у свій сад і врятував її.

Якби… якби… якби… Що хорошого в мріях?

Вона змусила себе піднятися і сіла на п'яти, дивлячись крізь сльози на гранітну плиту, на те, що залишала там.

Ніхто її не врятує.

Вона не звикла до цього. Вона не знала, звідки їй це відомо. Але десь у туманному, зниклому минулому, їй здавалося, вона була в змозі подбати про себе. Вижити. Сподіваючись тільки на себе.

Дивлячись на сад, настільки прекрасний мирний сад лорда Рала, вона черпала силу з того, на що дивилася і, в той же час, звідкись зсередини себе. Вона повинна була це зробити — бути рішучою, і вона була впевнена, що звикла бути такою. Вона повинна була хоч якось стати сильною сама, заради самої себе.

Келен якось повинна була врятувати себе.

Те, що стояло там, не було більше її. Це стане її подарунком Річарду Ралу в обмін на благородство життя — її життя — за те, що вона згадала в його саду.

— Магістр Рал веде нас, — вимовила вона слова посвяти. — Спасибі тобі, Магістр Рал, за те, що вів мене сьогодні. За те, що привів мене до того, що я значу для себе.

Вона витерла сльози і кров з очей зап'ястями рук. Вона повинна бути сильною, інакше Сестри переможуть її. Вони заберуть у неї все. І тоді переможуть.

Келен не могла дозволити їм цього.

Вона згадала раптом і торкнулася підвіски, яку носила на шиї. Вона покрутила маленький камінчик між великим і вказівним пальцями. Це, принаймні, було і раніше її. У неї, як і раніше, була підвіска.

Келен змусила себе встати на ноги і випросталась під вагою мішка. Першим ділом зараз вона повинна повернутися, щоб Сестра Юлія принаймні зцілила ті пошкодження, які завдала. Келен з радістю прийме цю допомогу, бо потім вона зможе продовжити шукати вихід.

Тепер вона знала, що не може віддати свою волю їм, здатися їх впевненості, що вони мають право на її життя. Вони зможуть зламати її, але вона буде боротися до кінця.

Її можуть позбавити життя, але тепер вона знала, що їм ніколи не зламати її дух.

58

Річард повільно крокував по тісній кімнатці, глибоко занурений у роздуми про той ранку, коли пропала Келен. Необхідно було розібратися у всьому якомога швидше. З багатьох причин; та найголовніша з них — необхідність допомогти Келен. Він повинен був вірити, що вона ще жива, що він ще може допомогти їй, що час ще є.

Адже він — єдиний, хто її пам'ятає; єдиний, хто вірить в її існування. Більше ніхто не допоможе їй. Тільки він.

Крім того, її зникнення породжувало проблеми, які поширювалися, ніби кола по воді. Важко було навіть припустити, наскільки широко вони охоплюють навколишній світ. І тільки він один, єдиний, протистояв тому незрозумілому, що ховалося за всіма цими подіями.

Оскільки Келен досі не втекла від своїх викрадачів, це значить, вона не в змозі зробити цього. Отже, вона потребувала допомоги. Постійна загроза нових нападів Звіра змушувала Річарда болісно роздумувати, наскільки легко він може в будь-який момент померти. А якщо це відбудеться, порветься єдина ниточка, яка все ще пов'язує її зі світом живих.

Він не повинен втрачати ні єдиної миті того часу, який у нього ще залишається, щоб його допомога прийшла вчасно. Він не бажав витрачати час навіть на те, щоб картати себе за ті дні, які він уже так безцільно витратив.

Значить, ранок. Незадовго до того, як його поранили стрілкою. Він вирішив зосередитися на тому незначному, що міг згадати, і почав все з початку. Він рішуче вигнав зі свідомості всю жахливу проблему, щоб зосередитися на спогаді про той ранок. Він змусив себе забути про те, що хтось вирвав Келен з його рук, заборонив собі ламати голову над тим, де вона може бути. Він вирішив припинити всі спроби переконати інших у її існуванні. Він намагався, але нічого не добився. І не стане домагатися.

Він відклав убік книги. І Gedengrauss, і Теорію Тіней Ордена, виявлені ним у таємній кімнатці. Перша книга була на древнєд'харіанській мові. Колись він вивчив цю древню мову, тому не дозволив собі витрачати на неї час. Короткий перегляд показав, що книга може містити важливу інформацію, хоча не побачив нічого, що могло б зараз виявитися корисним. Крім того, він давно не практикувався в мові стародавньої Д'хари. І перш ніж витрачати час на переклад, варто було б вирішити інші, більш термінові проблеми.

Зрозуміти другу книгу було важко, бо думки його витали зовсім в іншому місці. Але побіжного перегляду виявилося достатньо, щоб зрозуміти — книга дійсно присвячена скринькам Ордена. Одне це, не кажучи вже про крайню небезпеку самих скриньок, підказало йому, що книга являє собою незмірну цінність. Але в даний час його проблемою були не шкатулки Одена. Його головною проблемою була Келен. І він відклав другу книгу теж.

У цій маленькій кімнаті, замкненій щитами, були й інші книги, але зараз у нього не було ні часу, ні бажання порпатися в них. Він вирішив, що займатися читанням, замість того, щоб зрозуміти, що відбувається насправді — тільки марна трата часу. Необхідно було обміркувати всю проблему цілком, замість того, щоб вихоплювати по одному різні дрібні шматочки головоломки.

Незалежно від причини зникнення Келен, все почалося саме в той ранок, коли його поранили. Напередодні ввечері, коли Річард укладався на свою ковдру, Келен була поруч. Він був упевнений, що була. Він не забув, як обіймав її. Він пам'ятав її поцілунок, її посмішку в темряві. Це зовсім не фантазії.

Ніхто йому не вірить, але Келен він не вигадав.

Цю частину проблеми він теж засунув в глибину свідомості. Його більше не турбувало, вірять йому інші чи ні. Їх недовіра тільки відволікала його увагу від суті проблеми.

Адже він не міг дозволити собі здатися, не міг допустити думки, що інші можуть виявитися правими, і він усього лише придумав красиву історію. Це теж відволікало від головного. Він нагадав собі про дуже реальне свідоцтво — про її сліди.

Зрозуміло, неможливо за один раз пояснити іншим те, що вивчав довгі роки; неможливо змусити їх зрозуміти все значення того, що відкрилося йому при вигляді тих слідів. Але він точно знав, що ці сліди означали, він прекрасно вмів розуміти їх мову. Інші, звичайно, не розуміли нічого, але не він, Річард. Сліди Келен були приховані, і безсумнівно, це було зроблено за допомогою магії. Земля в лісі була занадто рівною, занадто незайманою. Штучно недоторканою. Але, що більш важливо, він виявив камінь, зрушений з місця. І камінь цей дав йому зрозуміти, що він має рацію. Камінь явно підтверджував, що те що відбулося — зовсім не гра його уяви.

Йому необхідно було обдумати те, що трапилося з Келен, і що означало її викрадення. Хто б не зробив це, він володів даром — тепер Річард знав точно. Це підтверджував і той спосіб, яким були заховані їх сліди. Такий висновок значно звужував список можливих ворогів, відповідальних за те, що трапилося. Це повинен бути хтось, що володіє даром, кого послав Джеган.

Річард не забув, як прокинувся тим ранком лежачи на боці. Він не забув, як важко було відкрити очі хоча б на коротку мить, якою важкою була голова. Чому? Якби справа стосувалася когось іншого, він сказав би, що людина ніяк не може прокинутися після тяжкого похмілля. Але його стан був ще більш важким, це був стан нездоланної сонливості.

Десь у віддаленому куточку свідомості, практично на самому краю розуміння зберігся спогад про те, що він побачив в досвітній темряві, коли намагався повністю прокинутися. І тепер він всі свої зусилля, всю увагу зосередив на тому неясному спогаді, повністю сконцентрувався на ньому.

Він пам'ятав, як рухалися темні гілки дерев, ніби під поривами вітру.

Але тим ранком вітру не було. Це підтверджували всі, з ким він говорив. Та й сам Річард відмінно пам'ятав, що повітря було нерухомим, ніби завмерлим. Однак темні гілки ворушилися.

Це здавалося протиріччям.

Але ж Зедд говорив, що відповідно до Дев'ятого Правила Чарівника, суперечності в реальності не можуть існувати. Якщо щось вступає в протиріччя з іншими фактами, значить його існування неможливе. Це — непорушний закон життя. Подія не може існувати, якщо воно суперечить дійсності.

Гілки дерев не могли рухатися самі собою, і в ту ніч не було вітру, щоб змусити їх рухатися.

Це означає, що він розглядав проблему неправильно. Його завжди дивувало, що гілки могли рухатися від вітру, коли ніякого вітру не було. Факт залишався фактом — це неможливо. Значить, був хтось, хто змусив їх рухатися.

Крокуючи по невеликій кімнаті, Річард різко зупинився.

Або можливо, рухалися зовсім не гілки дерева.

Він зауважив, що рухається щось темне, і тому припустив, що це були гілки. Але можливо, це було щось інше.

Усвідомивши, що це може означати, Річард задихнувся від раптової думки.

Він зрозумів.

Він застиг на місці, широко розплющивши очі, не в силах поворухнутися. Обривки подій того ранку скажено почали перекидалися в його свідомості, поступово займаючи потрібні місця в міркуваннях, поступово формуючи розуміння, утворюючи повну картину того, що тоді сталося. Вони забрали Келен, наклавши на неї якесь закляття. Також вони використали заклинання для нього, Річарда, щоб не дати йому прокинутися. Вони зібрали речі Келен і знищили всі сліди її перебування в таборі, всі свідчення її присутності там. Це і був рух, який він запам'ятав. Це не були гілки дерева, що хиталися туди-сюди. Це були люди. Люди, що володіють даром.

Річард побачив червоне сяйво. Поглянувши, він побачив Ніккі, яка входила в кімнату.

— Річард, мені треба з тобою поговорити.

Він дивився на неї.

— Я зрозумів. Тепер я знаю, що означає гадюка з чотирма головами.

Ніккі відвела погляд, ніби не могла дивитися йому в очі. Він знав, про що вона думає. Мабуть, вона вирішила, що він придумав ще одну фантазію у додаток до інших.

— Річард, вислухай мене. Це важливо.

Він насупившись розглядав її.

— Ти що, плакала?

Її очі опухли і почервоніли. Ніккі була не з тих жінок, хто легко дає волю сльозам. Хоча йому і доводилося бачити її плачучою, але для цього завжди були дуже серйозні причини.

— Не звертай уваги, — сказала вона. — Ти повинен вислухати те, що я скажу.

— Ніккі, кажу ж, я зрозумів…

— Та послухай же мене! — Стиснувши кулаки, вона дивилася так, ніби ось-ось готова була знову розридатися. Він раптом зрозумів, що ніколи ще не бачив, щоб вона виглядала такою… божевільною.

Він більше не хотів витрачати даремно час, а тому вирішив, що швидше буде дозволити їй висловитися.

— Добре, слухаю тебе.

Ніккі ступнула ближче, взяла його за плечі і уважно подивилася в очі. Її брови винувато нахмурилися.

— Річард, тобі потрібно бігти з Замку.

— Що?

— Я вже звеліла Карі зібрати твої речі. Вона принесе їх сюди.

— Вона сказала, що знає безпечну дорогу, де немає необхідності проходити через щити.

— Знаю, це я показав їй. — Усередині Річарда виникло і почало рости неясне тривожне почуття. — Що відбувається? Замок горить? З Зеддом все в порядку?

Ніккі приклала долоню до його щоки. — Річард, вони мають намір вилікувати тебе від твоєї «омани».

— Але Келен — ніяка не омана. Я тільки зараз зрозумів, що сталося.

Здавалося, вона не помітила його слів, а може просто не звернула уваги на ще одну, на її думку, чергову його спробу довести неможливе. Однак сьогодні його зовсім не цікавило її ставлення до його слів.

— Річард, кажу тобі, ти повинен бігти. Вони хотіли, щоб я усунула твою пам'ять про Келен за допомогою магії Збитку.

Річард здивовано кліпнув.

— Ти хочеш сказати, що Енн і Натан хочуть це зробити. Адже Зедд ніколи б не…

— І Зедд теж. Вони переконали його, що ти хворий, і єдиний спосіб вилікувати тебе полягає в тому, щоб знищити хвору, як вони вважають, частину твоєї свідомості. Ту частину, яка відповідальна за ці помилкові спогади. Вони переконали Зедда, що часу майже не залишилося, і що це — єдина можливість врятувати тебе. Зедд просто убитий горем через твій стан, він не може бачити тебе таким. Він готовий використати будь-який шанс, щоб ти став колишнім.

— І ти погодилася зробити це?

Вона з обуренням вдарила його в плече.

— Ти й справді з глузду з'їхав? Невже ти справді думаєш, що я могла б зробити таке? З тобою? Навіть якщо б я вважала, що вони мають рацію, не думаєш же ти, що я коли-небудь спробую вбити частину твоєї особистості? І це після того, як ти показав мені, що значить життя? Після того, що ти зробив, щоб повернути мене до життя? Ти серйозно вважаєш, що я здатна створити таке з тобою, Річард?

— Гадаю, не здатна. Але чому Зедд? Він же любить мене.

— Так, і він боїться за тебе. Він в жаху від того, що ти знаходишся під владою омани, заклинання або чого там ще. Йому не важливо, чим викликана твоя «хвороба». Він знає лише, що хоча ти фізично здоровий, ти перетворився в незнайому йому людину. Зедд вважає, що це — єдиний шанс для нього отримати назад свого Річарда. Справжнього Річарда.

— Я не думаю, що будь-хто з них — Енн, Натан або Зедд дійсно хочуть цього. Однак, Енн серйозно думає, що ти — єдиний, хто може врятувати всіх нас. Вона впевнена, що пророцтва говорять про тебе, як про останній шанс, який є в живучих, і вона відчайдушно намагається змусити тебе діяти так, як вважає правильним, щоб врятувати світ.

— Зедд відмовлявся, тоді вони показали йому повідомлення з дорожнього щоденника. І в кінці кінців вмовили.

— Що за повідомлення?

— Верна перебуває в армії Д'хари. Вона повідомляє, що солдати починають впадати в зневіру, оскільки ти все ще не з ними. Верна боїться, що якщо ти не поведеш їх у бій, вони не зможуть продовжувати битися. Вона в розпачі і хоче знати, чи розшукала Енн тебе, і коли тебе чекати. Адже вирішальна битва з Імперським Орденом наближається.

Річард був приголомшений.

— Гадаю, я можу зрозуміти, чому вони так хвилюються, але просити тебе використати Магію Збитку…

— Знаю. Думаю, це рішення продиктоване відчаєм, а зовсім не прийнято свідомо. Але боюся, як тільки вони виявлять, що я не маю наміру виконувати їх наказ, вони вирішать, що не можна дозволяти тобі вислизнути він них. І тоді вирішать спробувати вилікувати тебе використовуючи свої власні сили. Але таке сліпе втручання у свідомість людини може призвести до непередбачуваного результату.

— Вони у відчаї, тому що бояться, що час спливає і Джеган може назавжди позбавити нас надії на порятунок. Вони вважають, що це — єдиний вихід. Вони більше не хочуть слухати ніяких заперечень.

— Ти повинен втекти прямо зараз, Річард. Я погодилася на їх план, щоб попередити тебе, і виграти час для втечі. Ти повинен зробити це негайно. Втекти.

Голова Річарда паморочилося від однієї думки про те, що вони хочуть зробити.

— У цьому-то і проблема. Я не вмію приховувати сліди за допомогою магії, як, наприклад, Зедд. Якщо вони налаштовані так рішуче, вони відправляться в погоню. А коли вони вистежать мене і захоплять зненацька, що тоді? Битися з ними?

Вона розстроєно розвела руками.

— Не знаю, Річард. Але вони налаштовані дуже рішуче. Що б ти не сказав, ніщо не змусить їх передумати, адже вони вважають, що ти страждаєш від свого безумства. Вони впевнені, що повинні взяти тебе під контроль для твоєї ж власної користі. Вони роблять це з любові до тебе, тільки ось шлях обрали неправильний. Добрі духи! Я теж вважаю, що в тебе проблеми з головою, але не дозволю їм створити з тобою таке.

Річард вдячно стиснув її плече, потім відвернувся, намагаючись усвідомити все, що відбувається. Він не міг уявити, що Зедд погодиться на подібні заходи. Це було не схоже на нього.

Зовсім не схоже.

Звичайно. На Енн це теж було не схоже. Вона була повністю впевнена в тому, якими мають бути дії Річарда, щоб здійснилося це прокляте пророцтво. Вплив Келен змінив всіх, хто її знав. Вона змусила Енн зрозуміти, що Річард не зобов'язаний буквально дотримуватися тексту пророцтва, немов це інструкція.

Тепер, коли Келен зникла, все перемінилися. Зедд теж став іншим, і зміни були не в кращу сторону. Навіть Кара стала іншою. Вона як і раніше була надійним захисником, але захист її став більш… жіночим. І Ніккі змінилася. Хоча в її випадку, Річард визнавав, що результат цих змін був більш яскраво виражений — у всякому разі, з його точки зору. Вона забула все, що мало відношення до Келен, і в результаті стала ставитися до нього більш дбайливо, незважаючи на власні переконання, незважаючи на те, що він говорив і робив. Вона стала більш відданою йому, її основною метою став захист його, Річарда.

Зміни, що сталися з Зеддом турбували більше. Та й Енн стала більш владною. Тепер вона вважала єдино вірними тільки свої рішення, свої погляди, свої міркування. А Річард зобов'язаний був тільки прислухатися до них і виконувати те, що вона вимагає.

Річард помічав зміни після зникнення Келен у всіх, хто його оточував. У деяких це були ледь помітні відтінки поведінки, у когось ці зміни були більш відвертими, але торкнулися вони всіх. І це було одним із проявів того далекосяжного ефекту. Але навіть Річард не розумів до кінця повну ступінь наслідків, які можна було очікувати.

Змінилося все. Річард змушений був не раз нагадувати собі, що не можна більше покладатися на свої судження про жодному факту минулого. Життєво необхідно було приймати те, яким все стало тепер, а не згадувати про те, що було колись. Тепер Ніккі була більш надійним союзником, ніж була раніше. Кара як і раніше залишалася захисником, хоча і дещо іншим. Але Натан і Енн, а можливо і Зедд, стали більш небезпечними, і це було найважливіше.

Він повинен був брати до уваги, якими стали раніше знайомі йому люди, і відповідно коректувати свої припущення про їхні вчинки. Він повинен був постійно тримати в пам'яті свою мету і способи її досягнення. Навіть якщо це означало, що він тепер не може повністю довіряти тим, кому беззастережно вірив в минулому.

Із зникненням Келен змінилося все. Змінилися правила.

Він повернувся до Ніккі.

— Це не могло статися в гірший час, ніж зараз. Я тільки що зрозумів. Гадюка з чотирма головами — це Сестри Тьми.

— Сестри Джегана?

— Ні. Це мої колишні наставниці — Сестри Тові, Цецилія, Ерміна, і їх начальниця — Сестра Юлія. Адже це вона призначила всіх моїх наставниць, включаючи і тебе.

— Річард, це безумство. Я не…

— Я не про те. Я вважав, що в той ранок бачив, як рухалися гілки дерев від вітру. Але тоді вітру не було, і це були не гілки. Це були Сестри, які рухалися в темряві.

— Але всі Сестри Тьми у Джегана.

— Ні, не всі.

— Річард, він — соноходець. Вільні тільки Сестри Світла, які принесли тобі присягу. Але Джеган першими захопив саме Сестер. Я була там, я знаю. Сестри Тьми без охороняючих уз безпорадні проти соноходця. Мої… почуття допомогли мені тим, що зв'язавши з тобою, звільнили від його контролю. Але решта втекти не могли — твої узи не поширюються на них, щоб захистити. А іншого способу звільнитися у них немає.

— О, тільки не ці. Вони принесли мені клятву.

— Як? Це неможливо.

Річард труснув головою. — Коли це сталося, тебе там не було. У той день війська Джегана намагалися захопити Палац Пророків. Сестра Юлія і мої колишні наставниці — крім тебе і Ліліани, яка вже була мертва — знали, де тримають Келен. вони хотіли звільнитися від влади Джегана, а тому запропонували мені угоду. Вони пообіцяли повідомити мені, де знаходиться Келен, а я за це повинен був прийняти від них клятву вірності, цим звільнивши їх від соноходця.

Новина абсолютно оглушила Ніккі, вона навіть не могла деякий час вимовити ні слова. Ця ідея виглядала настільки тонкою, що важко було приймати її всерйоз. Вона глибоко вдихнула, щоб привести в порядок сплутані думки.

— Річард, припини фантазувати. Твої вигадки стають все заплутаніше з кожним разом. У цій історії є одна неув'язка. Раз ти вважаєш чотириголовою гадюкою цих Сестер, вона повинна би мати п'ять голів. Ти забув про Меріссу.

— Не забув. Мерісса мертва. Вона спробувала вбити мене, коли переслідувала. Вона все говорила, що має намір викупатися в моїй крові.

Ніккі двома пальцями захопила локон волосся і потягнула. — Припустимо. Я часто чула від неї цю клятву.

— Вона спробувала її виконати, і пішла за мною і Келен в Сильфіду. Магія Меча Істини несумісна з магією Сильфіди, але потрапивши сюди, я забрав меч і занурив його у Сильфіду, перш ніж Мерісса вийшла звідти. Там вона й загинула.

— Сестер Тьми, які принесли мені клятву, в живих залишилося тільки четверо. Вони і є гадюка з чотирма головами. І це вони прийшли тим ранком і забрали Келен, вони використали на мені заклинання, щоб я не прокинувся. Мабуть, це було якесь простеньке заклинання, оскільки я не зрозумів, що на мене впливає магія. І вовче виття не було криком вовка; це був сигнал. Він означав дозвіл солдатам наблизитися. Через заклинання я тоді не зрозумів цього, воно зробило мене настільки сонним, що я не міг думати. Тим не менше я вже тоді відчув у всьому цьому щось дивне. За допомогою магії Сестри сховали свої сліди. Це вони викрали Келен.

Ніккі захопила повні кулаки волосся і навіть загарчала від збудження.

— Вони — Сестри Тьми! Не можуть вони одночасно зберігати вірність і тобі і Володарю. Твоє припущення абсолютно шалене.

— Я теж так думав. Сестра Юлія переконала мене подивитися на все з іншої точки зору. Вона збиралася принести мені клятву, а я — тільки запитати у неї, де тримають Келен. Вони повинні були дати правдиву відповідь, аби зберегти своє зобов'язання. Потім я обіцяв їх відпустити. Якби я зажадав більшого, це порушило б нашу угоду і ми повернулися б до того, з чого почали — вони виявилися б у владі Джегана, а Келен залишилася б у полоні. Сестра Юлія обіцяла, що після виконання нашої угоди вони поїдуть. Вони отримали захист уз, а я отримав Келен.

— Але вони Сестри Тьми…

— Сестра Юлія сказала, що якщо вони не стануть намагатися мене вбити, то, можливо, зобов'язання буде дотримано, оскільки ця їх дія буде до моєї вигоди.

Ніккі відвернулася, поклавши одну руку на стегно. — Все це дуже дивно, але в таких міркуваннях є певний сенс. Сестра Юлія завжди мислила нестандартно.

Вона обернулася.

— Що це я кажу? Ти починаєш і мене втягувати у свої фантазії. Припини, Річард. Ти повинен зникнути, і негайно. Ворушись. Скоро прийде Кара з твоїми речами.

Річард знав, що Ніккі права. Він не зможе знайти Келен, якщо доведеться відбивати атаки трьох людей, які не просто володіють даром, але і відмінно знають, як ним користуватися. Людей, які хочуть змінити його особистість. Схоже, вони не збиралися давати йому жодної можливості пояснити що-небудь. Він уже намагався, і з цього нічого не вийшло.

Швидше за все вони виконають те, що задумали. Річард не чекав, що вони попередять його про свої наміри. Перш ніж він зрозуміє, що з ним роблять, все буде вже закінчено.

Він дуже не хотів допускати таку можливість, але знав, що Зедд здатний на це. Після того, як він вручив Річарду Меч Істини, обговорюючи способи знайти шкатулки Одена, які Даркен Рал вже ввів у гру, Зедд одного разу сказав, що небезпека загрожує занадто багатьом людям. Тому він не зупиниться навіть перед тим, щоб убити його, Річарда, якщо виникне така необхідність, щоб врятувати безліч безневинних життів. Тоді він ще сказав, що Річард, як Шукач, несучий Меч Істини, теж повинен бути готовий вчинити так само, повинен бачити загальну картину, а не окремі деталі.

Неважко уявити, що тепер Зедд спробує застосувати магію, щоб позбавити Річарда від пам'яті про Келен. позбавити від того, що він вважає хворобою, яка заважає Річарду діяти належним чином, а отже, піддає небезпеці мільйони життів.

— Думаю, ти права, — пригніченим голосом промовив Річард. — Вони спробують зупинити мене. — Він узяв дві невеликі книги, що лежали на столі й сховав їх у задню кишеню. — Думаю, ми повинні втекти, перш ніж вони приступлять до виконання свого плану.

— Ми? Ти хочеш, щоб я пішла з тобою?

Річард призупинився і соромливо знизав плечима.

— Ніккі, ти і Кара — єдині справжні друзі, які в мене залишились. Ви допомогли мені в момент, коли я найбільше потребував допомоги. Я не можу дозволити собі розлучитися з перевіреними друзями в той самий час, коли необхідно з'ясувати, що ж відбувається. А коли я це з'ясую, мені знову буде потрібна допомога. Але навіть якщо це і не так, я хотів би, щоб ти була поруч, на випадок, якщо мені просто буде потрібна твоя підтримка. Звичайно, якщо ти сама захочеш цього. Я зовсім не примушую тебе, але мені б хотілося, щоб ти приєдналася до мене.

Ніккі посміхнулася. Це була особлива посмішка, в якій було все благородство жінки по імені Ніккі. Ця посмішка з'явилася у неї зовсім недавно, в той час, коли вона нарешті навчилася любити і цінувати життя.

59

Кара нетерпляче чекала по той бік щита, поки Рікка із залізною майданчики обережно зазирала в кімнату крізь червоне мерехтливе світло. Обидві вони разом обернулись, почувши кроки Річарда. Він зауважив мішки і ковдри, акуратно складені в купу по той бік дверей і, відшукавши свій мішок, запхав туди дві книги.

— Значить ми йдемо? — Запитала Кара.

Річард зав'язав мішок і закинув його на спину.

— Так, і думаю, нам не варто втрачати час.

Він підняв лук і сагайдак зі стрілами, всі інші теж почали розбирати свої речі.

Як виявилося, Кара, бажаючи щоб Ніккі була поруч з Річардом для допомоги і захисту, зібрала і речі чарівниці теж. Хотів би Річард знати, чим присутність Ніккі може захистити від тієї загрози, про яку попереджала Шота.

Він бачив, що Рікка теж зібрала свій мішок, і мало не запитав її що, на її думку, вона затіяла, Але й без того Річард знав, що вона скаже: вона — Морд-Сіт і її місце — поруч з ним. Довгий час його захищала тільки одна Кара, і тепер здавалося трохи дивним, що в його оточенні з'явилася ще одна Морд-Сіт.

— Всі готові? — Запитав він, і побачив, що все затягнули паски і застібнули пряжки.

Після того, як кожна жінка кивнула, Річард дав знак групі з похмурими обличчями відправлятися в дорогу. Він знав, що Кара буде слідувати за ним без питань, але не стане сліпо виконувати вказівки Ніккі або когось ще без вагомої причини, так що, припустив він, Кара напевно задала купу уточнюючих питань — що-що, а звичка ставити питання у Морд-Сіт не зникне ніколи — і, звичайно ж, з'ясувала, чому їм доводиться так терміново тікати.

На майданчику Річард вхопився руками за залізні поручні і вже почав підніматися по сходинках, але раптове відкриття привело його в замішання. Решта чекали, спостерігаючи за ним, бажаючи знати, чому він раптом зупинився.

Річард подивився в загадкові блакитні очі Ніккі.

— Вони не збиралися повністю довіритися тобі в цій справі.

— Про що ти? — Запитала Ніккі.

— Це для них занадто важливо. Вони не залишили б тебе одну виконувати їх інструкції. Вони допускають, що ти можеш втратити мужність або потерпіти невдачу і дозволити мені вислизнути.

Кара підійшла ближче.

— Тобто ви хочете сказати, що вони будуть стежити за вами?

— Ну, не те, щоб стежити, — сказав Річард. — Але готовий посперечатися, десь між цим місцем і виходом з Замку вони влаштували засідку, на випадок якщо я вислизну від Ніккі і спробую втекти. Якщо ми наткнемося на них не очікуючи цього — може виявитися занадто пізно.

— Лорд Рал, — сказала Рікка, — Ми з Карою не дозволимо нікому нашкодити вам.

Річард підняв брову.

— Сподіваюся до цього не дійде. Ті троє думають що мені необхідна допомога. Вони не збираються заподіювати мені шкода, ну, принаймні, навмисно. Я не хочу, щоб ви з ними влаштували битву.

— Але якщо вони застануть нас зненацька використавши свою магію проти вас, ви не можете чекати, що ми їм це дозволимо.

Річард на мить зустрів її пильний погляд.

— Як я вже сказав, я не хочу, щоб дійшло до цього.

— Лорд Рал, — тихо сказала Кара, — я просто не можу дозволити нікому з них створити з вами таке, навіть якщо вони вважають, що це принесе вам користь. Ви не зможете вибратися з ситуації, подібної цій. Якщо вони атакують вас, їх потрібно зупинити, і крапка. Якщо дозволити їм домогтися успіху, ви вже ніколи не будете колишнім. Ви більше не будете тим лордом Ралом, якого ми знаємо, тим, хто ви є.

Кара нахилилася трохи ближче і зміряла його поглядом, тим характерним поглядом Морд-Сіт, який завжди змушував його покриватися потом.

— Якщо вони нападуть на вас і у них буде шанс на успіх тільки тому що ви боїтеся їм нашкодити, то коли вони закінчать, ви більше не згадаєте ту жінку, Келен. Ви цього домагаєтеся?

Річард зціпив щелепи і випустив глибокий вдих.

— Ні, не цього. Давайте спробуємо уникнути подібного результату. Але якщо до цього дійде, то думаю, ти права. Не можна дозволити їм зробити те, що вони затіяли. Але раз вже ми повинні їх зупинити, давайте не будемо використовувати більше сили, ніж необхідно.

— Нерішучість — це помилка, яка призводить до поразки, — сказала Кара. — Я не була б Морд-Сіт, якби не вагалася тоді, в дитинстві.

Річард знав, що вона права. Зрештою, Меч Істини теж багато чому його навчив. Танець зі смертю не допускав компромісів між життям і смертю.

Він поклав руку Карі на плече. — Я розумію.

Ніккі пильно дивилася в бік, її блакитні очі оглядали все навколо. — Як ти думаєш, де вони будуть нас чекати?

— Не знаю, — сказав Річард, зачепивши великими пальцями за плечові ремені свого мішка. — Замок Чарівників величезний, але вийти звідси можна тільки через єдині ворота. Але туди веде безліч шляхів, так що, думаю, це станеться, коли ми будемо ближче до внутрішнього дворику, там, де підйомна решітка.

— Лорд Рал, — заговорила Рікка. Йому виявилося нелегко дивитися їй в очі, — Є ще один вихід.

Річард похмуро глянув на неї. — Про що ти говориш?

— З Замку є ще один вихід, крім головного. Туди можна потрапити через проходи в підвалах Замку.

— Звідки ти знаєш?

— Ваш дідусь показав мені його.

У Річарда не було часу дивуватися таким речам. — Думаєш ти змогла б знайти його знову?

Рікка мить подумала. — Думаю так, — нарешті сказала вона. — Само собою, я не хочу, щоб ми заблукали в підземеллях, але впевнена, що зможу знайти дорогу. Прийшовши сюди, ми вже виконали частину шляху, так що це буде не так вже й важко.

Річард поклав руку туди, де, як він пам'ятав, повинне було бути руків'я меча. Але меча там не було. Замість цього він потер руки.

— Напевно буде краще якщо ми спробуємо вибратися цим шляхом.

Рікка розвернулася і пішла попереду, її світла коса шльопала її по спині, коли та повертала голову. — Тоді йдіть за мною.

Річард пропустив Ніккі вперед, сам пішов слідом, залишивши Кару прикривати тил. Не зробивши й дюжини кроків він зупинився, розвернувся і подивився назад.

Кожен кинув короткий погляд в бік, куди подивився він, потім все витріщилися на нього, гадаючи про що він думає.

— Цим шляхом ми теж не можемо піти. — Він повернувся до Рікки. — Той шлях зі Сховища показав тобі Зедд. Він знає Морд-Сіт. Знає, що як би добре ви з ним не ладнали, якщо доведеться вибирати, то ваша відданість дістанеться мені.

— Зедд обожнює трюки. Він дозволить Енн і Натану охороняти головного вхід в Замок, а сам охоронятиме шлях, який показав тобі, Рікка.

— Ну, якщо є тільки два виходи, — сказала Ніккі, — це означає, що їм доведеться розділитися, щоб переконатися, що обидва шляхи заблоковані. Це у тому випадку, якщо Зедд буде мислити так, як ти це уявив. Він міг забути, що розповів Ріккі про інший вихід, або міг подумати, що вона тобі не розкаже. Шлях все ще може бути вільний.

Річард повільно похитав головою, коли втупився на щось ще — широкий майданчик трохи нижче місця, де вони стояли, біля круга стоячої води на дні вежі.

— Нерозумно розраховувати, що Зедд зробить таку стратегічну помилку.

Ніккі виглядала злегка схвильованою.

— Ну, ти, звичайно, не можеш використовувати свою силу, щоб не привернути увагу гончої Крові, зате я можу використовувати свою. І в моєму розпорядженні більше сили, ніж у Зедда. Якщо вони розділяться, як ти гадаєш, нам не доведеться битися зі всіма трьома відразу.

— Ні, але я б не хотів це перевіряти, особливо в Замку. Можливо тут є щити, які створені для захисту Першого Чарівника в разі атаки. Ти можеш просто спробувати зв'язати його клубком заклинань, щоб перешкодити діяти, поки ми втечемо. І цього цілком повинно вистачити для початку, перш ніж застосовувати щось смертельно небезпечне. Крім того, навіть якщо у тебе і вийде, він все одно зможе піти за нами.

Ніккі обхопила себе руками. — Тоді що конкретно ти нам пропонуєш?

Він розвернувся і знову зустрів погляд її блакитних очей. — Я пропоную вибрати шлях, по якому вони не зможуть піти за нами.

Вона злегка покривила носом. — Який?

— Сильфіду.

Всі озирнулися, ніби Сильфіда стояла позаду них, чекаючи, коли вони відправляться з нею подорожувати.

— Ну звичайно, — сказала Кара. — Ми можемо вислизнути так, що вони навіть не дізнаються, куди ми поділися. Слідів не залишиться. Більш того, вона може віднести нас на величезну відстань, подалі від небезпеки. Вони навіть не посміють сподіватися, що зможуть нас переслідувати.

Точно. — Річард поплескав її по плечу. — Ходімо.

І вони всі пішли за ним, коли він кинувся до зруйнованого дверного отвору. У кімнаті Сильфіди, за допомогою магії Ніккі запалила смолоскипи на стінах, коли всі зібралися довкола колодязя. І завмерли, дивлячись по сторонах.

— Тільки є одна проблема, — голосно сказав Річард, ніби нова думка прийшла до нього, поки він дивився в чорну безодню колодязя. Він подивився на Ніккі. — Мені доведеться скористатися магією, щоб розбудити Сильфіду.

Ніккі глибоко вдихнула і видихнула з пригнічений виглядом. — Це проблема.

— Не обов'язково, — сказала Кара. — Шота говорила, що використання вашої магії потенційно здатне викликати гончу Крові. Але вона діє випадково. Коли ви використовуєте магію, логічно що вона таким чином знайде вас, але Гонча Крові не завжди підкоряється логіці. Вона може прийти, коли ви використовуєте магію, сказала Шота, а може і не прийти. Цього передбачити не можна.

— І ми в значній мірі впевнені, що не виберемося з цього місця не зіткнувшись обличчям до обличчя з іншими, — звернула увагу всіх Ніккі.

— Спроба втекти підносить нам дві проблеми, — сказав Річард, — обдурити їх і потім триматися подалі від їх здібностей, щоб запобігти спробам «зцілити мене». У цьому є сенс. Сильфіда була б вірним способом ушитися не залишивши Зедду, Енн і Натану можливості переслідувати мене або хоча б дізнатися, куди я пішов. Таким чином я зможу уникнути зіткнення з ними лицем до лиця — а мені б цього дуже хотілося. Я люблю свого діда; мені не хотілося б захищатися від нього.

— Мені майже ненависно говорити таке, — сказала Кара, — але я теж думаю, що в цьому є сенс.

— Згодна, — сказала Рікка.

— Буди Сильфіду. — Ніккі відпустила пасмо свого волосся, і знову заглянула в колодязь. — І поквапся, поки вони не вирішили перевірити, чому я затрималася.

Річард більшене вагався. Він розпростер свої руки над колодязем, стиснув долоні в кулаки. Йому треба було пробудити свій власний дар, щоб закликати Сильфіду, а викликати власний дар — це не те, в чому він був сильний. Але він робив це раніше, і йому потрібно зробити це знову.

Він дозволив напрузі покинути його. Він знав, що йому доведеться зробити все, щоб не втратити шанс взагалі коли-небудь знайти жінку, яку любить більше життя. На мить горе через розлуку з нею, страждання від її відсутності затопило його душу ниючий болем.

З щирою необхідністю, пекучим бажанням зробити що завгодно щоб допомогти Келен, його бажання розгорілася глибоко всередині. Він відчув дар, ревучий в самій серцевині його істоти, так, що захоплювало подих. Він напружився насилу утримуючи ті сили і почуття, що вирували всередині нього.

Між його схрещеними руками заблищали іскри. Він впізнав відчуття, що виникали, коли він робив це раніше. Він схрестив руки, з'єднавши оббиті срібною шкірою браслети, які носив на зап'ястях. У перший раз у нього їх не було, але Сильфіда говорила, вони знадобляться щоб закликати її знову. Срібні символи виблискували так яскраво, що Річард крізь свою плоть і кістки міг бачити іншу сторону браслетів.

Він зосередився тільки на своєму бажанні. Йому більше нічого не було потрібно крім того, щоб прийшла Сильфіда і він зміг допомогти Келен. Він жадав цього. Він потребував цього.

Прийди до мене!

Спалах світла, супроводжуваний звуком, схожим на крик, палаючою ниткою спрямувався по центру колодязя, як блискавка, але замість удару грому у повітрі і потріскування розряду світло просто помчало з неймовірною швидкістю в надра темряви.

Всі, стоячи навколо кам'яної стіни неспокійно дивилися в глибину колодязя, освітленого спалахами світла. Ніккі мигцем оглядала кімнату, очевидно побоюючись появи Гончої Крові. Відлуння сили, спрямованої Річардом в колодязь, поступово згасало. Нарешті все стихло.

У мовчазній купі мертвого каменю навколо них і над ними почувся віддалений, глибокий гуркіт.

Щось поверталося до життя.

Підлога почала тремтіти з все зростаючою силою, поки з тріщин і щілин не почав підніматися пил. Маленькі камінчики танцювали на кам'яній підлозі.

Глибоко внизу в надрах колодязя зародився рух, щось піднімалося по шахті з великою швидкістю, заповнюючи її з ревучим пронизливим звуком. Рев посилився — це Сильфіда прийшла на поклик.

Ніккі, Кара і Рікка зробили крок назад від колодязя, коли срібляста пелена появилася поверх нього. І, дивна річ, незважаючи на лякаючий ефект цієї появи, видовище мимоволі зачаровувало своєю незвичайною красою.

Посеред переливчастого срібного потоку піднявся блискучий металевий горбок, нависаючи над краєм кам'яної стінки колодязя. Він тягнувся, ріс, поступово приймаючи чітку форму. Блискуча поверхня, немов рідке дзеркало, відображала все, що знаходилося в кімнаті, спотворюючи зображення. Вона росла і змінювалася.

Сильфідаа виглядала як ожила ртуть.

Зростаюча форма продовжила спотворювати відображення, згинаючись, приймаючи форми гострих кутів і площин, кривих і складок, поки не перетворилося на жіноче обличчя.

Обличчя розпливлося в срібній посмішці, що означало впізнавання. — Господарю, ви мене кликали?

Моторошний, але при цьому жіночний голос Сильфіди луною рознісся по кімнаті, її губи при цьому залишалися нерухомими.

Річард ступив ближче, не звертаючи увагу на Ніккі і Рікку, застиглих з широко відкритими від подиву очима. — Так, Сильфідо, спасибі що прийшла. Ти мені потрібна.

Задоволена срібна посмішка. — Бажаєте подорожувати, господарю?

— Так, я бажаю подорожувати. Всі ми. Всі ми бажаємо подорожувати.

Посмішка зробилася ширше. — Тоді вирушаємо. Ми будемо подорожувати.

Річард підштовхнув всіх ближче до стіни. Рідкий метал прийняв форму руки, яка доторкнулася до кожної з трьох жінок по черзі.

— Ти раніше подорожувала, — сказала Сильфіда Карі після короткого контакту з її лобом. — Ти можеш подорожувати.

Блискуча рука ніжно пройшла поперек брів Ніккі, затримавшись на мить довше. — У тебе є те, що мені потрібно. Ти можеш подорожувати.

Рікка задерла підборіддя, намагаючись не думати про свою неприязнь до магії, і твердо стояла, коли Сильфіда доторкнулася до її чола.

— Ти не можеш подорожувати, — сказала Сильфіда.

Рікка виглядала обуреною. — Але… але, якщо Кара може, чому я не можу?

— Ти не володієш необхідними двома сторонами магії, — сказав голос.

Рікка зухвало склала руки, — я повинна йти з ними. Я теж іду. Ми всі тут для цього.

— Це твій вибір, але якщо ти спробуєш подорожувати в мені, ти помреш, і все одно більше не будеш з ними.

Річард поклав руку на плече Рікки перш ніж вона встигла сказати що-небудь ще.

— Кара одного разу захопила силу того, хто володів часткою необхідної магії, ось чому вона може подорожувати. З цим нічого не поробиш. Тобі доведеться залишитися тут.

Рікка не виглядала щасливою, але кивнула.

— Тоді вам слід відправлятися.

— Ходімо, — сказала Сильфіда Річарду, — ми будемо подорожувати. В яке місце ви хочете потрапити?

Річард майже сказав це вголос, але все-таки зупинив сам себе. Він повернувся до Рікки.

— Ти не можеш іти з нами. Я думаю тобі краще піти зараз, щоб не чути назви місця призначення. Я не хочу залишати ані найменшої можливості будь-кому дізнатися куди ми прямуємо. Те що будеш знати ти, можуть дізнатися і інші. Мій дід буває дуже хитрим, коли того захоче, і відколювати дивовижні номери, щоб домогтися свого, це цілком в його дусі.

— Вам немає необхідності мені це говорити. — Рікка покірно зітхнула. — Напевно, ви маєте рацію, лорд Рал. — Вона посміхнулася Карі. — Захищай його.

Кара кивнула.

— Я завжди його захищаю. Без мене він абсолютно безпорадний.

Річард проігнорував хвастощі Кари.

— Рікка, я хочу, щоб ти передала дещо від мене Зедду. Повідомлення для нього.

Рікка насупилася, уважно слухаючи.

— Скажи йому, що чотири Сестри Тьми захопили Келен, справжню Мати-сповідницю, а не тіло, поховане в Ейдіндрілі. Скажи ще, що я планую повернутися як можна швидше, і принести йому докази. Коли я повернуся, то прошу його, перш ніж знову намагатися зцілити мене, дозволити представити йому докази, які я принесу. І скажи, що я люблю його і розумію його занепокоєння, але чиню так, як повинен поступати Шукач. Як він сам учив мене діяти в той день, коли вручив Меч Істини.

Коли Рікка пішла, Кара запитала, — Які докази?

— Не знаю, я їх ще не знайшов. — Річард повернувся до Ніккі. — Не забувай того, що я тобі казав раніше. Ти повинна вдихнути Сильфіду як тільки ми погрузимося. Спочатку тобі захочеться затримати дихання, але це неможливо. Як тільки ми прибудемо на місце і вийдемо з Сильфіди, ти повинна випустити її зі своїх легенів і вдихнути повітря.

Ніккі виглядала більш ніж трохи схвильованою. Річард взяв її за руку.

— Я буду з тобою, і Кара теж. Ми обидва вже робили це раніше, і не відпустимо твою руку. Важко змусити себе дихати в Сильфіді в перший раз, але як тільки ти це зробиш, ти побачиш, що це приголомшливе відчуття. Це насолода — дихати Сильфідою.

— Насолода. — Більше ніж з легкою недовірою повторила Ніккі.

— Лорд Рал правий, — сказала Кара. — Ось побачиш.

— Просто пам'ятай, — додав Річард, — коли це закінчиться, ти не захочеш виходити з Сильфіди і знову дихати повітрям, але ти повинна. Інакше — помреш. Зрозуміла?

— Звичайно, — сказала Ніккі, кивнувши.

— Тоді давайте відправлятися, — Річард почав підійматися на парапет, потягнувши за собою Ніккі.

— Куди бажаєте подорожувати, господар?

— Я думаю нам варто відправитися в Народний Палац в Д'харі. Ти знаєш це місце?

— Звичайно. Народний Палац — це головне сховище.

— Головне сховище?

Жива ртуть, можна сказати, виглядала здивованою цим питанням. Сильфіда розгубилася.

— Так, головне сховище. Як і це місце; тут теж розташоване головне сховище.

Річард не зрозумів, але не вважав це істотним, а тому не розпитував далі.

— Розумію.

— Чому саме Народний Палац? — Запитала Ніккі.

Річард знизав плечима.

— Нам же треба кудись відправитися. Ми будемо в безпеці в Палаці. І що більш важливо, там є бібліотеки з рідкісними стародавніми книгами. Я сподіваюся, що можливо ми зможемо знайти що-небудь про Вогняний Ланцюг. З тих пір як Келен опинилася у Сестер, я думаю, що саме Вогняний Ланцюг робить щось з деякими видами магії.

— З того, що ми чули, Д'харіанська армія десь поблизу, по дорозі на південь. Більш того, останній раз я бачив Бердіну, ще одну Морд-Сіт, там. Вона залишалася в Ейдіндрілі, так що, можливо, зараз вона з нашою армією або в Палаці. Мені потрібна її допомога, щоб перевести дещо з книги, яку я взяв з собою. Крім того, у неї з собою щоденник Коло, і вона вже могла дізнатися що-небудь корисне.

Він мигцем глянув на Кару.

— Можливо ми зможемо побачити генерала Мейфферта і дізнатися, як йдуть справи в битві.

Обличчя Кари засяяло від здивування, вона широко посміхнулася.

Ніккі задумливо кивнула.

— Думаю в цьому є сенс; це місце підійде так само, як і будь-яке інше. Воно віддалить тебе від безпосередньої небезпеки, а це на даний момент найважливіше.

— Добре, Сильфідо, — сказав Річард, — ми бажаємо опинитися в Народному Палаці Д'хари.

Рука з рідкого срібла обвила всіх трьох разом. Річард відчув теплий пульсуючий стиск, який ставав все твердішим, нагадуючи тепер тверді лещата. Ніккі стиснула руку Річарда смертельної хваткою.

— Лорд Рал? — Запитала Кара.

Річард виставив вільну руку, щоб зупинити Сильфіда, перш ніж вона затягнула їх в колодязь.

— Що?

Кара прикусила губу перш ніж почати говорити.

— Ви тримаєте руку Ніккі. — Може, ви візьмете за руку й мене? Я маю на увазі… я… не хотіла б, щоб нас розділило під час прибуття.

Річард постарався не посміхнутися через неспокій на її обличчі. Незважаючи на те, що вона вже подорожувала раніше, магія все ж лякала Кару…

— Звичайно. — Сказав Річард, взявши її за руку. — Я б теж не хотів, щоб ми розділилися.

Несподівана думка немов ударила його.

— Стривайте-но! — Сказав він, знову зупиняючи Сильфіду, перш ніж вона встигла почати переміщення.

— Так, хазяїне?

— Ти знаєш жінку на ім'я Келен? Келен Амнелл, Мати-сповідницю?

— Це ім'я мені незнайоме.

Річард розчаровано зітхнув. Він не очікував, що Сильфіда справді згадає Келен. Ніхто не згадував.

— Ти часом не знаєш місце під назвою Долина Небуття?

— Я знаю декілька місць в Долині Небуття. Деякі були знищені, але деякі все ще існують. Я можу перенести вас туди, якщо ви бажаєте.

Серце Річард швидко забилося від подиву. — Які-небудь з цих місць в Долині Небуття є головними сховищами?

— Так, одне з них, — сказала Сильфіда. — Каска, в Долині Небуття є головним сховищем. Бажаєте подорожувати туди?

Річард швидко глянув на Ніккі і Кару. — Хтось із вас знає що це за місце, Каска?

Ніккі труснула головою.

Кара насупила брови.

— Мені здається я щось чула про нього, коли була маленькою. Пробачте, лорд Рал, але я не пам'ятаю, що саме я чула — тільки те, що це пов'язано зі старовинними легендами.

— Що ти маєш на увазі, кажучи про легенди?

Кара знизала плечима. — Старі Д'харіанські легенди. Здається Каска — це якась місцевість з давніх переказів.

Стародавні часи. Чародії сновидінь. Річард згадав, що коли гортав сторінки книги Gegendrauss, яку він знайшов в кімнаті за щитами, він бачив щось про магію сновидінь, але не зміг перевести уривок. Хоча Річард і був владикою Д'харіанської Імперії, він знав дуже мало про таємничу Д'хару.

Хоча Кара нічого більше не знала, Річард відчув, що на крок наблизився до того, щоб знайти Келен.

— Ми бажаємо подорожувати, — сказав він Сильфіді. — Ми бажаємо подорожувати в Каску, в Долину Небуття.

Багато часу пройшло з моменту, коли Річард востаннє подорожував в Сильфіді і він був трохи переляканий. Але хвилювання через те, що він ось-ось знайде відповіді, які так довго вислизали від нього, повністю поглинуло його увагу, відсунувши на другий план інші проблеми.

— Тоді ми будемо подорожувати в Каску, — сказала Сильфіда. Її голос луною розносився по кімнаті, де колись помер Коло, охороняючи її, поки не закінчилася велика війна. Тобто, всі думали, що вона закінчилася. Але ті давні конфлікти так легко не закінчуються, і зараз вони знову прокинулися до життя.

Рука підхопила їх зі стінки і занурила в срібну піну. Ніккі сильніше стиснула руку Річарда і глибоко вдихнула перш ніж зануритися.

60

Зі швидкістю стріли Річард летів крізь шовкову безмовність Сильфіди і в той же час ковзав з неквапливою грацією ворона, що парить в повітряному потоці над спрямованими вгору деревами в безвітряну місячну ніч. Не було ні спеки, ні холоду; ні темряви, ні світла; у тиші солодкі звуки наповнювали розум; легені переповнювала солодка присутність Сильфіди, коли він вдихав її немов у саму душу.

Це був неймовірний екстаз.

Раптом все закінчилося.

Перед його поглядом несподівано вибухнула зерниста тьма. З усіх боків їх оточували стіни, складені з квадратних кам'яних блоків. Ніккі в жаху стиснула його руку.

— Дихай. — Сказала Сильфіда.

Річард видихнув, звільняючи свої легені від Сильфіди, і неохоче вдихнув чуже, гаряче і запорошене повітря. Кара теж вдихнула.

Ніккі плавала обличчям вниз, м'яко погойдуючись у рідкому сріблі.

Річард перекинув руку через кам'яний бортик колодязя Сильфіди і потягнув Ніккі за собою. Скинувши з плеча заважаючий лук, він кинув його за огорожу колодязя. За допомогою Сильфіди він перебрався через бортик і витягнув повище безвольне тіло Ніккі, щоб на повітрі опинилися її голова і плечі.

Річард поплескав її по спині. — Дихай, Ніккі. Дихай. Давай, ти повинна випустити Сильфіду і дихати. Зроби це заради мене.

Нарешті вона зробила вдих і в жаху замахала руками, збита з пантелику таким дивним оточенням. Річард підтягнув її вище, допомагаючи вибратися з колодязя.

У скобах на стінах були закріплені скляні сфери, подібні тим, які Річард бачив в Замку Чарівників; при його наближенні вони починали світитися яскравіше.

— Де це ми, по-вашому, опинилися? — Оглядаючи темне приміщення, запитала Кара.

— Це було… неймовірно, — сказала Ніккі, все ще під враженням від пережитого.

— Я попереджав.

— Схоже, ми в якійсь кам'яній кімнаті, — сказала Кара, обходячи вздовж стін невелике приміщення.

Річард попрямував в темний куток кімнати, і він освітився зловісним зеленим світлом двох скляних сфер на довгих залізних підставках. Він побачив, що вони розташовані з двох сторін ступенів, що йдуть прямо вгору.

— Дивно, — вимовила Кара, стоячи на другій сходинці і оглядаючи стелю.

— Ось, — Ніккі нахилилася над сходинками. — Тут якась металева пластина.

Такі пластини Річард вже бачив в інших місцях, вони служили для включення і виключення щитів. Ніккі легко торкнулася долонею пластини, але нічого не відбулося.

Річард приклав долоню до холодної, як лід, поверхні і пролунав скрегіт каменю об камінь. Зверху струмочками посипалася пилюка.

Ніккі, Річард і Кара відсахнулися назад, намагаючись зрозуміти, що відбувається. Земля затремтіла. Здавалося, вся кімната прийшла в рух і почала міняти форму. Не відразу, але Річард нарешті зрозумів, що це рухається стеля.

Смужка місячного світла що впала на східці, росла, перетворюючись на доріжку.

Річард поняття не мав, куди вони потрапили. Він не знав нічого про місце, зване Каска, крім того, що воно розташоване десь в Долині Небуття. Він зовсім не знав цієї місцевості, і зовсім не уявляв, з чим можна гут тут зіткнутися. І те, що відбувається йому рішуче не подобалося. Він потягнувся за мечем.

Меча не було. І вже вкотре він відчув глибоке каяття від усвідомлення того, чому і у кого цей меч зараз перебуває.

Замість меча він витягнув довгий ніж і почав підніматися по щаблях, пригнувшись не тільки для того, щоб не розбити голову об стелю, але і побоюючись тих, хто міг опинитися зовні і почути скрегіт зсовування каменю. Ейдж Кари негайно стрибнув до неї в руку, ледве вона побачила, як Річард оголив ножа. Вона спробувала піти попереду, але Річард утримав її, змусивши рухатися зліва від себе. Ніккі, не відстаючи ні на крок, йшла справа.

Вибравшись на поверхню, Річард побачив трьох людей, що стояли в тіні неподалік. Після перебування в Сильфіді, його зір був набагато гострішим, ніж зазвичай — швидше за все, він бачив незнайомців краще, ніж вони його.

Він зауважив, що середній з них, здоровенний мужик однією рукою затискає рот дівчині, яка щосили пручається. В другій руці громили блищав в місячному світлі кинджал, який він приставив до її горла.

— Киньте зброю і здайтеся Імперському Ордену або помрете, — прогарчав гігант.

Річард підкинув ножа в повітря і спіймав за лезо. Раптово чорний, як ніч, ворон з пронизливим зойком спікірував на голову чоловіка і широко змахуючи крилами піднявся в повітря. Річард не став витрачати час на подив від такого несподіваного повороту подій і, скориставшись секундною розгубленістю противника, метнув ножа.

Лезо увігналося йому прямо в лоб. Річард знав, що воно було достатньо довгим, щоб порізати мозок і вийти з іншого боку черепа. Людина мертвою впала позаду тремтячої дівчини, не встигнувши навіть подумати, щоб заподіяти їй шкоду.

І скоріше, як двоє інших встигли зробити хоча б крок, Ніккі гострою як бритва смужкою повітря знесла їм голови, які вдарилися об землю з подвійним глухим стуком. Їх обезголовлені тіла осіли по обидві сторони від дівчини.

Єдиним звуком, порушували безмовність ночі, був скрекіт цикад.

Дівчина нерішуче ступила вперед і опустилася на коліна. Вона нахилялася все нижче, поки її лоб не торкнувся каменя біля ніг Річарда.

— Лорд Рал, дякую вам за те, що ви прийшли і врятували мене. Я живу лише для того, щоб служити вам. Моє життя в вашому розпорядженні. Наказуйте.

Поки дівчина говорила все ще тремтячим голосом, Кара і Ніккі розійшлися в сторони в пошуку нової загрози. Річард притиснув палець до губ, щоб дати їм зрозуміти, що потрібно зберігати тишу. Обидві побачили його жест і згідно кивнули.

Річард чекав, чуйно прислухаючись до будь-якого тривожного звуку. Так як дівчина вже сиділа на землі, він вирішив, що краще їй залишитися там, подалі від небезпеки. Він почув, як ворон сів на гілку дерева неподалік і з тихим шелестом склав крила.

— Все чисто, — сказала Ніккі, вийшовши з тіні. — Мій Хань показує, що інших людей поблизу немає.

Заспокоївшись, Річард розслабив напружені м'язи і почув, що дівчина тихо плаче від жаху. Він присів на верхню сходинку поряд з нею. Він подумав, що її переляк може бути викликаний побоюваннями бути вбитою, як і ті троє. Річард хотів заспокоїти її, запевнити, що з ними їй нічого не загрожує.

Він м'яко взяв її за плечі й підняв. — Все добре. Я не заподію тобі зла. Тепер ти в безпеці. — Коли вона піднялася, він обійняв її і притиснув її голову до свого плеча, при цьому дівчинка кинула переляканий погляд на трьох убитих, неначе вони могли піднятися і схопити її. Вже майже жінка, вона була стрункою і в той же час дуже крихкою, як пташеня, тільки збирається покинути гніздо. Вона з вдячністю обійняла Річарда своїми тонкими руками, відчуваючи полегшення від того, що все позаду.

— Цей птах твій друг? — Запитав Річард.

Вона кивнула. — Це Локі, він наглядає за мною.

— Ну що ж, він непогано попрацював сьогодні.

— Я думала, що ви не прийдете, Магістр Рал. Я думала, це моя вина, бо я виявилася недостатньо гарною жрицею.

Річард погладив її по голові.

— Звідки ти дізналася, що я прийду?

— Так сказано в переказах. Але я вже чекаю так довго, що почала сумніватися в їх правдивості. Я майже повірила, що ви визнаєте нас негідними. І боялася, що це моя вина.

Річард припустив, що перекази — це свого роду пророцтва. — Так кажеш, ти — жриця?

Трохи відсунувшись, щоб поглянути на його усмішку, вона кивнула. Річард побачив, що її величезні карі очі дивляться на нього з-під намальованої маски, що покривала все її обличчя. Таке видовище здатне було збити з пантелику кого завгодно.

— Я жриця кісток. Ви повернулися, щоб допомогти мені, і мій обов'язок — служити вам. Я та, хто повинен насилати сновидіння.

— Повернувся?

— До життя. Ви ж повернулися з мертвих.

Річард остовпів.

Ніккі присіла позаду дівчини.

— Що значить «повернувся з мертвих»?

Дівчина вказала на будову, з якої вони вийшли. — Зі світу мертвих… назад до живих. Про це говорить його ім'я, там, на могильній плиті.

Річард повернувся і дійсно побачив своє ім'я, висічене на монументі. У його свідомості відразу ж виник образ — ім'я Келен, теж висічене на камені. Обидва вони були живі, незважаючи на свої могили.

Дівчина глянула спочатку на Кару, потім на Ніккі.

— У переказах говориться, що ви повернетеся до життя, лорд Рал, але там нічого не говориться про те, що ви приведете з собою духів-охоронців.

— Я не повернувся з мертвих, я прибув сюди за допомогою Сильфіди. Вона там в цьому колодязі.

Вона кивнула. — Це колодязь мертвих. У переказах згадуються такі таємничі речі, але я ніколи не розуміла їх значення.

— До речі, мені слід називати тебе жрицею або по імені?

— Ви Магістр Рал, ви можете називати мене як вам завгодно. Хоча все життя мене звали Джилліан. Я була жрицею зовсім недовго, тому недостатньо знаю про все це. Дідусь говорив, що, коли прийде час, мій вік не матиме значення. Важливо буде лише те, що час прийшов.

— Ну тоді, як щодо того, щоб я кликав тебе Джилліан?

Вона кивнула, все ще занадто перелякана, щоб відповісти на його усмішку.

— Мені б теж цього хотілося, Магістр Рал.

— Моє ім'я Річард. Я б хотів, щоб ти називала мене Річард.

Вона кивнула, все ще з трепетом розглядаючи його. Річард не знав чим це було викликано. Чи то тим, що він Магістр Рал, чи то тим, що вона бачила в ньому мерця, який повернувся до живих і вийшов з своєї власної могили.

— Послухай, Джилліан, я поки нічого не знаю про ці твої перекази, але ти повинна зрозуміти, що я зовсім не повернувся з мертвих. Я прибув сюди, тому що у мене неприємності, і мені потрібні відповіді.

— Тоді ваші неприємності скінчилися. Ви вбили тих трьох. А відповідь полягає в тому, що ви повинні допомогти наслати на цих злих людей сновидіння і прогнати їх звідси. Вони змусили весь мій народ сховатися. Там внизу залишилися тільки старі. Вони бояться, що ці люди вб'ють їх, якщо не знайдуть того, що їм потрібно.

— А що вони шукають? — Запитав Річард.

— Я точно не знаю. Весь цей час я ховалася серед духів наших предків. Коли сьогодні вони зловили мене, їм було відомо моє ім'я. Напевно, вони змусили когось в селі розповісти їм про мене. Досить довго мені вдавалося вислизати від них. А сьогодні вони чекали мене там, де я ховала їжу. Вони схопили мене і зажадали показати їм, де зберігаються книги.

— Це — не звичайні солдати Імперського Ордена, — глянувши на його похмуре обличчя, пояснила йому Ніккі. — Це передовий загін розвідників.

Поглянувши на тіла, Ричард запитав: — Звідки ти це знаєш?

— Тому що звичайні солдати Імперського Ордена ніколи не стануть вимагати кидати зброю і здаватися. Тільки розвідники, що досліджують нові шляхи крізь чужі землі і шукають будь-яку крихту інформації, беруть полонених. Вони допитують людей. Тих же, хто відмовляється говорити, відсилають назад, щоб катувати. Вони першими шукають книги, які потім відправляють Імператору, щоб він міг вивчити їх. Вони шукають не тільки кращі шляхи для військ, але й, що набагато важливіше, нові знання, особливо в книгах. Річард теж знав, що Джеган чудово розбирається в стародавній історії та відмінно вміє обертати це знання на свою користь. Іноді йому навіть здавалося, що він завжди на крок випереджає його.

— Ці люди вже знайшли що-небудь? — Запитав Річард Джилліан.

Вона блимнула. — Мій дідусь розповідав мені про книги, але я не знаю, де вони можуть бути тут заховані. Це місто залишався покинутим з давніх часів. Якщо тут і були сховища книг, вони, напевно, вже давно розграбовані, як і все, що тут залишалося цінного.

Це було не те, що Річард сподівався почути. Він думав що тут знайдеться хоч що-небудь, що допоможе дати відповідь на питання, що мучили його. І потім, адже Шота сказала, що він повинен знайти місце кісток в Долині Небуття. Цвинтар навколо точно був місцем кісток.

— Це місце називається Долиною Небуття? — Запитав він Джилліан.

Вона кивнула. — Так, це велика земля, де мало, хто живе. Тільки мій народ може вижити в цьому покинутому місці. Люди завжди боялися приходити сюди. Білі кістки тих, хто зважився подорожувати в цих землях, лежать звідси на південь до самого Великого Бар'єру.

Річарду ці місця нагадали пустелі в Серединних Землях.

— Великий Бар'єр? — Підозріло запитала Кара.

Джилліан глянула на Морд-Сіт. — Великий Бар'єр, який захищає нас від Старого Світу.

— Тоді це точно південна Д'хара. Ось чому в дитинстві я чула історії про Каска. Це в Д'харі. Джилліан вказала навколо.

— Це місце упокоєння моїх предків. Вони були знищені в стародавні часи тими, з Старого Світу. Вони теж могли насилати сновидіння. Але мої предки програли і були знищені.

У Річарда не було часу розбиратися у всьому цьому, у нього і без того було достатньо проблем.

— Ти коли-небудь чула про Вогняний Ланцюг?

Джилліан насупилася.

— Ні, а що це?

— Я й сам не знаю. — Він приклав палець до нижньої губи, обдумуючи наступний крок.

— Річард, — сказала Джилліан. — Ти повинен допомогти мені наслати сновидіння на цих людей, щоб прогнати їх і звільнити мій народ.

Річард глянув на Ніккі.

— Є ідеї, як це зробити?

— Ні, але одне я можу сказати тобі точно. Решта рано чи пізно прийдуть шукати зниклих. Це не звичайні солдати Імперського Ордена. Вони дикуни, але вони найрозумніші з них. Можу припустити, що насилання сновидінь якось пов'язано з твоїм даром, а цього робити я б тобі не радила.

Річард встав і подивився на розміщене на узвишші темне місто.

— Шукай те, що давно поховано… — Прошепотів він. Він повернувся до Джилліан. — Ти сказала, що ти жриця кісток. Мені потрібно, щоб ти розповіла мені все, що ти знаєш про кістки. — Вона похитала головою.

— Спочатку ти повинен допомогти мені звільнити мій народ.

Річард розчаровано зітхнув.

— Послухай, Джилліан. Я не знаю, як допомогти тобі, і у мене немає часу, щоб це з'ясовувати. Але якщо для цього потрібно використати мій дар, як говорить Ніккі, то це швидше за все закличе сюди чудовисько, яке може вбити твоїх людей. Це чудовисько вже вбило багатьох моїх друзів, які були зі мною. Мені потрібно, щоб ти показала мені все, що знаєш про те, що давно поховано.

Джилліан витерла сльози.

— Ці люди тримають мого дідуся та інших там, внизу. Вони вб'ють його. Спочатку ти повинен врятувати мого дідуся. До того ж він хранитель переказів, і знає більше, ніж я.

Бажаючи підбадьорити малу, Річард поклав їй руку на плече. Він не міг уявити, що відчув би сам, якби хтось, кого він вважав могутнім, відмовився допомогти йому врятувати рідних.

— Є ідея, — сказала Ніккі. — Джилліан, я чарівниця. Я знаю все про цих людей і про те, як вони діють, і знаю, як впоратися з ними. Ти допоможи Річарду, а я в цей час спущуся вниз і подбаю про те, щоб ці люди пішли геть. Коли я закінчу, вони вже більше ніколи не будуть загрожувати твоєму народові.

— Якщо я допоможу Річарду, ти допоможеш моєму дідусеві?

Ніккі посміхнулася.

— Обіцяю.

Джилліан глянула на Річарда.

— Ніккі стримає своє слово, — сказав він.

— Добре, я розповім Річарду все, що я знаю про це місце, а ти змусиш цих людей піти.

— Кара, — сказав Річард, — йди з Ніккі і прикрий їй спину.

— А хто буде прикривати вашу?

Річард уперся ногою в голову людини, висмикнув свій ніж і вказав на ворона.

— Локі.

Кара не виглядала здивованою.

— Ворон буде прикривати вашу спину.

Річард ретельно витер лезо об сорочку мерця і повернув нож в піхви на поясі.

— Жриця кісток теж прикриє мене. До того ж вона весь цей час чекала тут мого приходу. Ось хто дійсно буде в небезпеці, так це Ніккі. І я був би дуже тобі вдячний, якщо ти захистиш її.

Кара глянула на Ніккі, наче б вкладаючи в його слова якийсь особливий, більш глибокий зміст.

— Я буду захищати її для вас, лорд Рал.

61

Поки Ніккі і Кара спускалися вниз, туди, де, за словами Джилліан, знаходилися інші солдати Імперського Ордена, Річард повернувся в склеп і зняв зі стіни найменшу з скляних сфер. Він засунув її в мішок, щоб світло не заважало бачити в темряві, але щоб вона була під рукою, на випадок, якщо доведеться увійти в одну з будівель. Йому зовсім не посміхалася перспектива опинитися в темряві в одній з цих розвалин.

Джилліан була схожа на кота, якому відомий кожен затишний куточок, кожен закуток цього древнього міста. Вони йшли вулицями, які майже зникли, приховані під купами щебеню від повалених стін. Деякі з руїн були настільки старими, що їх абсолютно занесло землею. На їх місці вже утворилися невеликі пагорби, на яких навіть почали проростати деревця. Серед будівель було безліч таких, в які заходити було небезпечно, тому що вони могли звалитися при першому ж сильному пориві вітру. Але траплялися такі, що були ще відносно міцними.

Джилліан попрямувала до великого будинку. По всьому його фасаду йшов ряд арок — колись це, ймовірно, були вікна, а може бути, це були входи, ведучі у внутрішній двір громадського будинку. Річард ступив у галерею, і під його ногами голосно захрустіли шматки штукатурки. Вся підлога була вкрита мозаїками, складеними з крихітних квадратних плиток. Плитки давно вицвіли, але все ще можна було розібрати, що мозаїка зображала дерева, оточені стіною, могили і доріжки між ними.

— Ця будівля — вхід в район кладовища, — сказала Джилліан.

Річард, насупившись, схилився над підлогою, вивчаючи зображення. У ньому було щось неправильне. Місяць освітлював мозаїчні фігури, які несли страви з хлібом і чимось, схожим м'ясо, у бік цвинтаря. У той час як зустрічні фігури поверталися з порожніми руками.

Річард різко випростався, коли до них здалеку долинув страхітливий крик. Джилліан теж випросталася, прислухаючись. У прохолодному вечірньому повітрі розносилися все нові й нові віддалені крики і стогони.

— Що це? — Запитала пошепки Джилліан. Її мідно-червоні очі широко розкрилися.

— Думаю, це Ніккі позбавляється від загарбників. Як тільки вона покінчить з ними, всі ваші люди будуть в безпеці.

— Ви хочете сказати, що вона заподіює їм біль?

Річард бачив, як чужі були дівчинці ці дії.

— Ці люди можуть зробити страшні речі з вашими людьми, в тому числі і з твоїм дідусем. Якщо дозволити їм піти живими, вони обов'язково повернуться, і тоді вб'ють всіх.

Вона повернулася і подивилася назад через арки.

— Це погано. Але магічні сновидіння могли б їх прогнати.

— А хіба наслані сновидіння врятували твоїх предків? Врятували мешканців цього міста?

Вона повернулася і подивилася йому в очі.

— Думаю, не врятували.

— Важливіше дати можливість людям, які високо цінують життя, жити в безпеці, так, як вони хочуть. Іноді для цього потрібно вбити тих, хто хоче заподіяти тобі шкоду.

Вона сковтнула.

— Так, лорд Рал.

Він поклав руку їй на плече і посміхнувся.

— Річард. Я — лорд Рал, який хоче, щоб усі люди прожили своє життя так, як вони того хочуть, щоб їм нічого не загрожувало.

Нарешті вона посміхнулася.

Річард знову взявся вивчати мозаїчну картину.

— Ти знаєш, що це значить? Що тут зображено?

Джилліан, нарешті, відволіклася від віддалених криків, повних болю, і подивилася на картину. — Бачите ось цю стіну? — Запитала вона, показуючи пальцем. У переказах сказано, що ця стіна оточувала могили жителів міста. Ось тут — місце, де ми зараз знаходимося. Це називається вхід в місто мертвих.

У переказах сказано, що за стіною завжди знаходилося кладовище, але тільки тут воно підходило до міських стін. Люди не хотіли, щоб їхні близькі лежали далеко, оскільки місце упокоєння предків було для них священним. Тому були створені проходи, щоб ходити до предків.

Слова Шоти луною пролунали в пам'яті Річарда.

«Ти повинен знайти притулок предків в Долині Небуття. Те, що ти шукаєш, давно поховано.»

— Відведи мене туди, — сказав він Джилліан. — Покажи, де це місце.

Дістатися до потрібного місця виявилося важче, ніж він очікував. Їхній шлях проходив по лабіринту кімнат і коридорів обширної будівлі. Іноді вони йшли між стінами, дахом над якими служило тільки зоряне небо, іноді поверталися всередину будівлі.

— Це шлях мертвих, — пояснила Джилліан. — По цій дорозі завжди носили мертвих, щоб душі померлих заблукали в переходах і не могли повернутися до живих. В такому разі душа обов'язково відправиться туди, де і повинна бути. В світ духів.

Нарешті вони вийшли в ніч. У небі над древнім містом Каска висіла половинка місяця. Локі кружляв у небі у них над головами, часом окликаючи з висоти подружку. Вона помахала йому у відповідь. Перед ними розкинулося кладовище. Величезне, воно дійсно нагадувало місто для мертвих.

Річард йшов слідом за Джилліан між могилами. Часом їм попадалися гайки з невисоких скоцюрблених дерев. У місячному світлі горбиста місцевість з заростями дикого винограду виглядала спокійною і мирною.

— І де ж проходи, про які ти казала? — Запитав він.

— Мені дуже шкода, Річард, але я не знаю. У переказах говориться, що вони є, але не сказано, як їх знайти.

Річард, як і Джилліан, уважно оглядав кладовище, добре освітлене місяцем, але ніде не було видно ніяких ознак проходів. Все було так само, як і на будь-якому іншому кладовищі. Деякі ділянки були тісно заставлені безліччю могильних каменів, частина з яких ще стояли прямо, але більшість покосилися або вже впали на землю.

Річард відчував, як втікає час. Він не міг вічно сидіти в цьому місті, слухаючи спів цикад. Він взагалі не міг надовго затримуватися де б то не було. Йому потрібні відповіді, і він був твердо має намір відшукати їх. Але, схоже, в цьому стародавньому місці відповідей не було.

У Народному Палаці Д'хари є багато книг, до яких ще не дістався Джеган. Більше ймовірності знайти корисну інформацію там, ніж на цьому пустельному кладовищі.

Він присів на схилі невисокого пагорба під оливковим деревом, щоб обміркувати свої подальші дії.

— А ці проходи, про які йдеться в переказах, не можуть знаходитися десь в іншому місці?

Джилліан задумалася, закусивши губу. — Мені дуже шкода, але ні. Коли мине небезпека, ми можемо спуститися вниз і поговорити з моїм дідусем. Він знає багато різних речей, набагато більше за мене.

Річард боявся навіть подумати, скільки часу буде потрібно, щоб вислухати історії її діда. Локі колами спустився на землю і почав пригощатися цикадами, яких тут було безліч. Після сімнадцяти років під землею багато з них вибралися на поверхню тільки, щоб виявитися частуванням для ворона.

Річард згадував пророцтво, яке цитував Натан. У ньому були згадані цикади. Він задумався, чому. Там говорилося щось про пробуджених цикади, і про те, що їхній прихід віщує заключну битву. А ще там йшлося про те, що світ стоїть на краю пітьми.

Край темряви. Річард мигцем глянув на цикад, шукаючи, звідки вони вибираються на поверхню. Схилившись над землею, він почав спостерігати уже уважніше.

Раптом він зрозумів, що вони вилазять з поглиблення поруч з могильним каменем, що лежало лицьовою стороною на землі. Локі теж це помітив і тепер стояв там, поїдаючи комах.

— Це неправильно, — вимовив він про себе.

— Що неправильно?

— Ось, подивися сюди. Цикади не вилазять із землі, вони лізуть під цього каменю.

Він став на коліна і злегка розрив пальцями землю. Там виявилася порожнеча. Локі підняв голову і уважно спостерігав. Річард встав, і хрокнувши від зусилля, спробував підняти камінь. Плита подалася, схоже, вона була закріплена з лівого краю. Нарешті вона відсунулася, і перед ними відкрився темний лаз.

Річард вдивився в темряву. Камінь не був справжньою могильною плитою — він служив дверима, що закриває прохід. Річард поспішно витяг з мішка скляну сферу і просунув руку в темний отвір.

Джилліан навіть задихнулася. — Там сходи.

— Пішли, тільки обережно.

Сходи являли собою ряд вузьких нерівних сходинок. Край кожної з них був округленим — вони витерлися ступнями незліченних ніг, що проходили по них. Стіни проходу були складені з кам'яних блоків. Прохід круто йшов глибоко під землю. Сходинки закінчилися, прохід повернув праворуч. Наступний сходовий проліт закінчився коридором, ведучим наліво і вглиб.

Коли сходи, нарешті, закінчилися, прохід перетворився на більш широкий коридор, врізаний прямо в камінь плато, на якому було збудоване місто.

Річард однією рукою тримав палаючу сферу, а інший — руку Джилліан. Йому доводилося пригинатися, щоб не чіплятися головою за низьку стелю. Прохід ішов все більше заглиблювався в землю. Нарешті їм попалася на шляху перша розвилка.

— У ваших переказах сказано, як знайти тут дорогу?

Вона похитала головою.

— Що ти знаєш про цей лабіринт? Думаєш, ми зможемо знайти тут що-небудь корисне?

— Не знаю. Я і не підозрювала про існування такого місця.

Річард зітхнув, і спробував заглянути в кожний із двох проходів. — Давай обдивимося. Якщо ти пригадаєш що-небудь, що нам допоможе, тут же скажи мені.

Почекавши її згоди, він рушив від розвилки вліво. З кожного боку від вузького проходу стали попадатися ніші, вирізані в стінах. У кожній ніші лежали залишки тіл. Іноді ніші розташовувалися одна над іншою в три або п'ять рядів. У деяких нішах лежали два тіла, ймовірно, там ховали чоловіка і дружину разом.

Навколо ніш ще можна було помітити залишки старих розписів. Подекуди малюнки зображували виноградні лози, десь людей з їжею в руках, десь — простенькі орнаменти. Річард припустив, що різниця стилів і якості виконання малюнків була через те, що малюнки робили члени сім'ї для своїх померлих близьких.

Вузький прохід скінчився кімнатою, з якої в різних напрямках йшли десять нових проходів. Річард навмання вибрав один з них. Цей прохід теж вийшов у кімнату з новими розгалуженнями проходів. Напрямок проходів теж змінилося — тепер вони тяглися горизонтально, час від часу трохи опускаючись і піднімаючись.

Одразу на їх шляху стали попадатися кістки.

Вони проходили через кімнати, в яких були складені однакові кістки. Черепи були акуратно складені в одній ніші, кістки ніг — в інший, кістки рук — в третій. Великі кам'яні чаші, вирізані прямо в стінах, були заповнені дрібними кістками. Проходячи одне за іншим все нові приміщення, Річард і Джилліан бачили стіни черепів, що налічували десятки тисяч штук. Знаючи, що це тільки один з проходів, обраний випадково, Річард не міг собі й уявити, скільки людей було поховано в цих катакомбах. Висновок одночасно жахав і вражав, тому що кожне мертве тіло було поховане з усією можливою шанобливістю. Жодне з них не було просто кинуто в нішу або на підлогу, кожне поховано так, щоб всіма способами показати всю цінність кожного закінченого життя.

Більше години вони пробиралися через лабіринт тунелів. Кожна секція відрізнялася від іншої. Деякі проходи були широкими, деякі вузькими, в деяких по обидва боки були видовбані в скелі невеликі кімнатки. Поступово Річард почав розуміти, що кожна секція лабіринту була відведена для окремої родини. Це пояснювало, чому ділянки катакомб так відрізнялися оздобленням, чому прикраса ніш було таким різним.

Вони дійшли до частково зруйнованого проходу. Величезна кам'яна плита впала на підлогу, засипавши прохід уламками каменю і щебенем.

Річард зупинився, роздивляючись купу каміння. — Думаю, нам потрібно саме сюди.

Джилліан присіла навпочіпки, заглядаючи під плиту, що стояла під кутом упоперек проходу. — Я бачу там вільний простір. — Вона повернулася до Річарду, мідно-червоні очі лякаюче-пильно дивилися з чорної маски, намальованої на обличчі. — Я менше вас. Хочете, я пролізу туди і швиденько огляне?

Річард опустив нижче палаючу сферу, щоб освітити їй шлях. — Гаразд. Тільки обов'язково повернися назад, якщо тобі здасться, що там небезпечно. Тут досить тунелів і без цього проходу.

— Але цей знайшли ви, лорд Рал. Значить, він — важливий.

— Я всього лише людина, Джилліан, а зовсім не мудрий дух, який повернувся зі світу мертвих.

— Це ви так говорите, Річард.

Принаймні, вона посміхалася, кажучи це.

Джилліан сховалася в проломі, мов пташка в колючому чагарнику.

— Лорд Рал! — Нарешті пролунав її голос. — Я знайшла…

— Книги? — Закричав він у отвір.

— Так. Багато-багато книг. Тут темно, але схоже, вся кімната заповнена книгами. Велика кімната.

— Я йду, — сказав він.

Йому довелося зняти мішок і штовхати попереду себе, поки він повз під плитою. Це виявилося простіше, ніж він очікував, і скоро він теж був усередині. Звідси було видно, що кам'яна плита, яка загороджувала прохід, колись була дверима. Схоже, вона повинна була відсуватися убік, але під тиском кам'яного стелі, перекосилася і звалилася. Річард змахнув рукою кам'яну крихту і виявив під нею металеву пластину, яка колись активувала щит.

Від думки, чому ці книги були укриті щитом, його серце застукало з шаленою швидкістю.

Він повернувся в кімнату. Тепле світло скляної сфери осяяло заповнені книжками полиці. Стіни кімнати були зламані під різними кутами без усякої системи. Річард з Джилліан пішли вздовж приміщення, розглядаючи книги. Більшість полиць були висічені прямо в скелі, точно так само, як і ніші для поховання мертвих.

Річард підняв кулю вище і почав оглядати вміст полиць.

— Послухай, — сказав він Джилліан. — Мені потрібно щось певне. Це називається Вогняний Ланцюг. Це може бути і книга. Ти будеш оглядати полиці з одного боку, а я — з іншого. Постарайся не пропустити жодної книги.

Джилліан кивнула. — Якщо вона тут є, ми її знайдемо.

Стародавня бібліотека була вражаюче величезна. Кожен новий крок вперед приводив до нового ряду кам'яних полиць. Просувалися вперед вони дуже повільно. Крім того, вони не могли далеко йти один від одного, щоб не залишитися без світла.

Кілька годин вони копітко переглядали книги. По дорозі їм попадалися нові приміщення, менші, ніж головна кімната, але теж забиті книжками. Час від часу хтось з них здував з обкладинки товстий шар пилу.

До того часу, коли їм попалася ще одна стіна з металевою пластиною, Річард був абсолютно розбитий. Він натиснув рукою на пластину, і кам'яна плита поруч з ним почала переміщатися. Невелика двері рухалася досить швидко, і перед ними відкрився чорний прохід. Він сподівався, що щит визнав його дар і не потрібно додаткових зусиль, щоб пройти його. Не хотілося б зустрітися зі Звіром тут, в катакомбах.

Річард просунув у прохід руку і побачив зовсім маленьку кімнатку з книгами. Тут колись стояв стіл, але частина стелі обрушилася на нього, залишивши тільки уламки.

Джилліан зосереджено переглядала книги, водячи пальцем по корінцях, уважно прочитуючи назви. Річарду знадобилося зробити всього п'ять кроків, щоб досягти протилежної стіни кімнати. Він зауважив металеву пластину і натиснув на неї.

Ще одні вузька двері відчинилися в темряву. Річард пригнувся і ступив у відкритий проріз, тримаючи світло на кордоні приміщень.

— Ви бажаєте подорожувати, господарю? — Пролунав гучний голос.

Він втупився на своє відображення на срібному лиці Сильфіди. Це була кімната, куди вони прибули. Дверний отвір виявився на протилежній стороні від пластини, яку вони виявили першою. Тієї, яка відкрила стелю.

Вони витратили майже всю ніч, щоб, обійшовши по колу, потрапити туди, звідки почався їхній шлях.

— Річард, — покликала Джилліан. — Подивіться-но на це.

Річард обернувся назад і майже уткнувся носом в червону шкіряну обкладинку книги, яку вона тримала.

На обкладинці було написано «Вогняний Ланцюг».

Річард був такий приголомшений, що не міг вимовити ні слова.

Задоволена Джилліан увійшла в кімнату Сильфіди, а він задкував назад, вхопившись рукою за книгу.

Він немов зі сторони бачив самого себе з книгою «Вогняний Ланцюг» в руках.

62

— Річард? — Почувся голос Ніккі.

Все ще занадто вражений, щоб усвідомити, що він знайшов Вогняний Ланцюг він підійшов до східців і глянув угору. Ніккі і Кара, освітлені променями висхідного сонця, в подиві дивилися на нього.

— Я знайшов її. Я хочу сказати, Джилліан знайшла.

— Звідки ви взялися? — Запитала Ніккі, поки Річард і Джилліан підходили ближче. — Ми тільки що заглядали сюди, і тут нікого не було.

— Джилліан? — Почувся чоловічий голос.

— Дідусь! — Джилліан стрімко пробігла по східцях і влетіла в обійми старого.

Річард піднявся слідом за нею. На верхній сходинці сиділа Ніккі.

— Що відбувається?

— Це — дідусь Джилліан, — вказала рукою Ніккі. — Він хранитель переказів цих людей, хранитель древнього знання.

— Радий познайомитися з вами, — сказав Річард, потискуючи руку старому. — У вас чудова онука. Вона тільки що дуже мені допомогла.

— Ви й самі знайшли б, просто я побачила перша, — посміхаючись сказала Джилліан.

Річард посміхнувся у відповідь і повернувся до Ніккі. — Що з солдатами Джегана?

Ніккі знизала плечима. — Нічний туман.

Джилліан пішла разом з дідом, щоб привітатися з Локі, який сидів на сусідній стіні, тому Річард говорив тільки з Ніккі і Карою.

— Туман?

— Ага. — Ніккі переплела пальці, обхопивши коліно. — На їхній табір наповз якийсь дивний туман, від якого вони всі осліпли.

— Не тільки осліпли, — з очевидним замилуванням додала Кара, — він розривав їх очі прямо в очницях. Це була кривава плутанина. Я отримала величезне задоволення.

Річард насупився і глянув на Ніккі, чекаючи пояснень.

— Вони — розвідники, — сказала вона. — Я знаю, хто вони, а вони знали хто я. Мені не хотілося, щоб вони мене впізнали. Крім того, я хотіла, щоб вони стали непотрібними для Джегана, навіть якщо залишаться в живих. З того, що сказав дідусь Джилліан, я зрозуміла — він сумнівається, що багато повернуться до Джегана, але я простежила, щоб вони дісталися до своїх коней. А вже тварини їх винесуть. Я хочу, щоб ті, хто виживе, повідомили тільки про жахливий туман, який спустився з пагорбів і засліпив їх за те, що вони вступили на заборонену землю. Такі новини повинні налякати багатьох з них.

— Згвалтування, грабежі і різанина безпорадних людей — ось коло інтересів солдатів Джегана, але їм зовсім не сподобаються події, на зразок цієї. Смерть в ім'я Творця у великій битві і нагорода в загробному житті — це одне, а невидимий ворог, що робить їх безпорадними каліками — це зовсім інше.

— Думаю, Джеган вирішить обійти цю землю стороною, щоб не дозволяти своїм людям злякатися і відмовитися від боротьби на славу Творця і Імперського Ордена. Це означає, що армії Ордена потрібно буде просунутися далі на південь, і зажадає більше часу, перш ніж вони зможуть підійти і атакувати Д'хару.

Річард глибокодумно кивнув.

— Дуже добре, Ніккі. Просто відмінно.

Вона засяяла.

— А що це там у тебе?

— Вогняний Ланцюг, — він посунувся і всівся між Ніккі і Карою. — Це — та книга. — Він завагався, перш ніж розкрити обкладинку. — На випадок, якщо там пророцтва або щось подібне, краще спочатку подивитися вам.

В її витончених рисах зявилося занепокоєння.

— Звичайно, Річард. Давай подивимося.

Річард вручив їй книгу і підвівся на ноги. Він не хотів ризикувати, дивлячись у книгу, щоб надто пізно виявити атакуючого їх Звіра. Особливо тепер, коли він був так близько до відповідей на свої питання.

Ніккі вже читала книгу. Кара заглядала їй через плече.

— Нісенітниця якась, — оголосила Кара, прочитавши декілька сторінок.

Річард не думав, що Ніккі розділяє її думку. Її обличчя, здавалося, втратило всі барви.

— Добрі духи… — шепотіла вона про себе.

Поки вона продовжувала читати, не кажучи їм нічого, Річард всівся на горбку під оливковим деревом. Стовбур дерева обвивала лоза дикого винограду. Від нічого робити, він простягнув руку до її листя.

Його рука завмерла в дюймі від темно-зеленого листя.

Холодна хвиля облила його, покривши мурашками руки.

Він впізнав цю лозу.

Фраза з Книги Зниклих Тіней, книги, яку його батько змусив його вивчити напам'ять а потім знищити, чітко спливла в його пам'яті: І коли три шкатулки Одена будуть введені в гру, виросте зміїна лоза.

— Що трапилося? — Прошепотіла Джилліан, нахилившись до нього. — Ви ніби побачили привида.

— Ти коли-небудь бачила тут таку лозу?

— Не пам'ятаю, начебто не бачила.

— Вона права, — спантеличено підтвердив її дід. — Я прожив тут усе життя. Я не пам'ятаю такої лози, вперше вона з'явилася тут років зо три, напевно, тому. Так, правильно, три роки тому. Восени. А потім вона пропала, і з тих пір її ніхто більше не зустрічав.

На лозі Річард поки шипів не помітив. Він простягнув руку і обережно відірвав молодий пагін.

— Річард, це неймовірно небезпечна книга, — сказала Ніккі. За її голосу було зрозуміло, що вона серйозно стурбована. Вона продовжувала зосереджено читати, не звертаючи уваги на їхню розмову. — Це не просто небезпечно, — говорила вона, не відриваючись від книги. — Я тільки на початку, але це… навіть не знаю, як сказати…

Річард піднявся на ноги, не зводячи очей з затиснутої в руці стовбура зміїної лози.

— Нам потрібно йти, — сказав він. — Прямо зараз.

Щось у його голосі змусило Кару і навіть Ніккі, підняти очі.

— Що це, лорд Рал? — Запитала Кара.

— Схоже, ти тільки що побачив привид твого батька, — сказала Ніккі.

— Ні, це набагато гірше, — відповів Річард, нарешті відвівши очі. — Тепер я зрозумів. Я знаю, що відбувається.

Він побіг в склеп. — Сильфідо! Нам потрібно подорожувати!

— Але, Річард, ви приїхали, допомогти мені зачарувати сни, щоб злі люди більше не приходили сюди.

— Послухай, мені потрібно поїхати. Прямо зараз.

— Лорд Рал вже зробив стільки, скільки поки що зміг, — сказав дідусь, обнявши її худенькі плечі. — Коли-небудь він повернеться.

— Звичайно, — підтвердив Річард, — якщо зможу, я обов'язково повернуся. — Спасибі, Джилліан, що допомогла мені. Ти і уявити не можеш, що ти сьогодні зробила. Попередь ваших людей, щоб уникали цієї лози.

— Річард, — сказала Ніккі. — Що з тобою трапилося?

Він ухопив Ніккі за рукав сукні, а Кару за руку.

— Ми повинні потрапити в Народний Палац. Терміново.

— Чому? Що трапилося? Що ти знайшов?

Річард показав їй обривок лози, потім скрутив і сховав рослину в кишеню і знову схопив її руку, примушуючи рухатися за собою.

— Це — зміїна лоза. Вона виростає, коли вводять в гру шкатулки Одена.

— Але шкатулки Одена в безпеці в Народному Палаці, — вступила в розмову Кара.

— Більше ні. Хтось із Сестер запустив у дію магію шкатулок Одена. Сильфіда! Ми хочемо подорожувати в Народний Палац.

— Так, ми будемо подорожувати.

Ніккі все ще упиралася, але він уперто тягнув її за собою.

— Річард, але яке відношення це має до твоєї мрії про ту жінку.

Річард ляснув по металевій пластині, закриває стелю. — До побачення, Джилліан. Спасибі тобі. Я обов'язково повернуся.

Поки вона махала у відповідь, він підхопив лук і стріли і повернувся до Ніккі.

— Їм потрібна Келен. Вона — остання жива сповідниця. Вони вводять в гру шкатулки Одена, значить їм потрібна книга, яка зберігається тільки в моїй пам'яті. Перше, що там говориться, це «Якщо той, хто володіє скриньками, не прочитав цих слів сам, але почув їх з вуст іншої людини, в справжності переданого знання він може переконатися лише за допомогою сповідниці…»

Стеля нарешті закрилася. Здалеку Річард почув голос Джилліан — До побачення, Річард. Безпечної подорожі.

— Річард, це — божевілля. Це всього лише…

— Зараз невідповідний час, щоб сперечатися зі мною.

Тон його голосу підтвердив його слова.

Він піднявся на стіну і підняв до себе обох жінок.

— Почекай, — сказала Ніккі, розкриваючи мішок. — Це потрібно зберегти в безпеці. — Вона засунула Вогняний Ланцюг глибше і ретельно зав'язала тасьми.

— Є думка, що таке Вогняний Ланцюг? — Запитав він.

Сині очі пильно вдивлялися в нього.

— Все, що я встигла зрозуміти з пари прочитаних сторінок, це — теоретична основа, формула для певного виду магії, яка здатна розплутати існування.

— Розплутати існування? — Перепитала Кара. — І що це означає?

— Я поки не впевнена. Але, здається, в ній обговорюється теорія певної магії, яка здатна одного разу зруйнувати світ живих.

— Навіщо їм це потрібно? — Запитав Річард. — Адже тепер у них є магія Одена.

Ніккі не відповідала. Вона не вірила його припущенням; адже в них була наявна Келен.

— Будь ласка, Сильфіда, віднеси нас в Народний Палац.

Срібна рука підхопила їх. — Отже, ми будемо подорожувати.

Перед тим, як зануритися в рідке срібло, Ніккі і Кара міцно вхопилися за руки Річарда.

63

Ніккі ледь прийшла в себе, ледь зрозуміла, що знаходиться в мармуровій кімнаті, ледь встигла видихнути з легень Сильфіду і вдихнути повітря, а Річард вже тягнув її за руку уздовж стіни.

Незважаючи на те, що вона ще не прийшла до тями, і її розум ще був затуманений, дотик його руки, як завжди, привів її в трепет.

Вона розраховувала, що за час поки Сильфіда перемістить їх до Народного Палацу, зможе обміркувати новий заскок Річарда, його безглузду ідею про введення в гру шкатулок Одена, тому що йому попалася на очі якась дивна виноградна лоза. І все це лише для того, щоб знову намагатися довести реальність існування цієї Келен.

Кімната, куди вони прибули була огороджена. Річард протягнув її і Кару через потужний щит, потім вони минули мармуровий зал, і вийшли через подвійні срібні двері, пофарбовані під ваніль.

— Я впізнаю це місце, — сказала Кара. — І вже знаю, де ми знаходимося.

— Чудово, — відповів Річард. — Значить, ти поведеш нас. І скоріше.

Часом Ніккі майже шкодувала, що не погодилася з Зеддом, Енн і Натаном, і не привела у виконання їх план — не очистила пам'ять Річарда від спогадів про Келен.

Але було дещо ще. Там, в Каска, вона перевірила їх теорію на одному з солдатів Джегана. Вона спробувала очистити пам'ять цієї людини про імператора з допомогою магії Збитку. Ця операція здавалася досить простою. Вона зробила все так, як хотіли ці троє, зробила те, що вони збиралися зробити з Річардом.

Тільки виникла одна проблема.

Заклинання вбило того солдата. Убило самим жахливим способом.

Коли вона подумала, що могла зробити таке з Річардом, дозволивши їм вговорити її, дозволивши їм вимагати від неї виконання цього задуму, вона відчула неймовірну слабкість. У неї так закрутилася голова, що вона змушена була сісти на землю поруч із мертвим солдатом. Кара тоді вирішила, що вона ось-ось зомліє. Більше години вона приходила в себе від думки про те, що могла натворити.

— Сюди, — сказала Кара, крокуючи попереду них до сходів, що вели в широкий коридор під скляним дахом.

Через дах лилося тьмяне червонясте світло, яке буває відразу після світанку або на заході. Але що це було, Ніккі не знала. Дуже дивно було не знати, день зараз чи ніч.

Зали були повні людей. Багато з них зупинялися і витріщалися на трьох людей, що бігли по коридору. Охоронці теж помітили їх і побігли назустріч, тримаючи зброю напоготові, поки не помітили Кару в червоному шкіряному вбранні. Багато з них впізнали Річарда і впали на коліна, кланяючись, поки він пробігав повз. Він навіть не зупинявся, щоб вітати їх.

Безліч змінюючих один одного поворотів, коридорів, переходів, містків, балконів, колонад і кімнат викликали запаморочення. Час від часу вони спускалися і піднімалися по сходах. Іноді Кара, щоб скоротити дорогу, вела їх через службові приміщення.

Навіть у такому поспіху Ніккі зазначила, наскільки прекрасний був палац, як чудово гарний. Візерункові кам'яні підлоги були викладені з рідкісною старанністю. Всюди стояли чудові статуї — не настільки чудові як та, що виліпив Річард — але не менш прекрасні. Вона бачила гобелени, які були більші, ніж усі, що вона бачила в житті. На них були зображені картини масштабних битв, коли на картині було зображено не менше декількох сотень коней і вершників.

— Тепер сюди, — на бігу сказала Кара, вказуючи на зал внизу, поки вони бігли в потрібному напрямку.

Повернувши за ріг, Кара перетнула коридор і побігла далі вниз. Ніккі простягнула до неї руку, вона хотіла б обговорити з нею чимало важливих речей, задати тисячі термінових питань — але для цього потрібно було для початку перевести подих. Зазвичай Ніккі не доводилося багато бігати… поки вона не зустріла Ричарда.

Кара заковзала по підлозі, уповільнюючи біг біля різьблених дверей червоного дерева. Ніккі з огидою розгледіла вирізані на них зображення змій. Не зупиняючись Річард схопив бронзову дверну ручку у вигляді черепа і ривком відчинив стулки.

У тихій вистеленій килимами кімнаті їм назустріч стрибнули чотири охоронці, загороджуючи шлях. Вони побачили Кару і невпевнено перевели погляди назад на Річарда.

— Лорд Рал? — Запитав один.

— Правильно, — гаркнула Кара. — А тепер геть з дороги.

Солдати негайно розступилися, притискаючи кулаки до серця.

— Нічого не сталося за останні дні? — Запитав Річард, який встиг трохи віддихатися.

— Сталося?

— Зловмисники? Хтось проник сюди?

Один з хлопців пирхнув зі сміху.

— Навряд чи, лорд Рал. Ми б знали, і не допустили б такого.

Річард кивком подякував йому і помчав до мармурових сходах, майже висмикуючи на бігу руку Ніккі з плеча. Ледве встигаючи переставляти ноги, Ніккі намагалася уявити, що було б, якби вона перестала рухати ногами. Все її тіло було настільки змучене довгою перебіжкою через Палац, що вона насилу примушувала себе ворушитися. Але вона повинна була бігти далі. Заради Річарда.

На верхньому майданчику сходів з'явилися біжучі солдати, в руках у них були арбалети, заряджені стрілками з червоним оперенням. Вони ще не знали, що прибув лорд Рал, просто думали, що хтось намагається проникнути в заборонене приміщення. Ніккі сподівалася, що вони будуть тримати себе в руках, перш ніж почнуть стріляти.

По їх поведінці Ніккі зрозуміла, що це добре навчені солдати і поки не будуть упевнені у ворожих намірах прибулих, стріляти не стануть. Велика удача для них, тому що вона в будь-якому випадку виявиться спритнішою.

— Командувач Першого Кільця Трімак? — Запитав Річард офіцера, що пробирався через кільце сталі, що оточило їх.

Офіцер випростався і притиснув до серця кулак. — Лорд Рал! — Він глянув на Морд-Сіт. — Кара?

Кара вітально кивнула.

Річард стиснув плечі офіцера.

— Генерал, хтось побував тут. Вони забрали шкатулки з Саду Життя.

Генерал на мить мовчки остовпів.

— Що? Лорд Рал, це неможливо. Напевно ви помилилися. Ніхто не міг проникнути туди без нашого відома, і тут вже цілу вічність все тихо і спокійно. За весь час у нас був тільки один відвідувач.

— Відвідувач? Хто?

— Аббатиса Верна. Це було кілька днів тому. Вона була в Палаці, щоб перевірити якісь книги в бібліотеці — так вона сказала. І поки вона тут, вона захотіла поглянути, щоб упевнитися, що шкатулки в безпеці.

— Значить, ви пропустили її туди?

Вигляд у генерала став обуреним. На почервонілому особі чітко виділявся довгий білий шрам.

— Ні, лорд Рал, я ні за що не дозволив би їй увійти туди. Ми просто відкрили двері, щоб вона могла зазирнути всередину і переконатися, що все в порядку.

— Заглянути?

— Так. Солдати оточили її і направили в її сторону ці спеціальні стріли. Їх для нас заговорив Натан Рал — ці стріли здатні зупинити будь-якого ворога, який володіє даром. І ще ми оточили її кільцем сталі. Бідолаха була схожа на школяра, який втік з уроків і спійманий на цьому.

Солдати закивали, підтверджуючи слова генерала.

— Вона лише заглянула в Сад і сказала, що рада бачити, що все в порядку. Сам я теж заглянув туди і бачив, що ці скриньки стоять на кам'яній плиті. Всі три. Але я не дозволив цій жінці увійти в двері, клянуся вам.

Річард зітхнув.

— І це все? Ніхто більше не входив у ці двері?

— Ніхто, лорд Рал. Крім моїх солдатів тут нікого не було. Нікого. Ми навіть не дозволяємо нікому користуватися залами навколо Саду Життя. Пам'ятайте, ви самі дуже наполягали на цьому, коли були тут востаннє.

Подумавши, Річард кивнув і підняв очі.

— Гаразд, підемо подивимося.

Солдати, брязкаючи зброєю і бронею, пішли за несподіваними відвідувачами вниз через зал, оздоблений полірованим гранітом, поки не опинилися перед величезними позолоченими дверима.

Не чекаючи, поки хтось відкриє перед ним двері, Річард потягнув одну з важких стулок і увірвався в кімнату. Солдати затрималися в дверях. Це був священний притулок господаря палацу, і без запрошення лорда Рала ніхто з них не смів ступити туди. Річард не запросив їх, тому що стрімко помчав уперед.

Незважаючи на втому Ніккі поспішила слідом по доріжці між клумб. Через засклений дах Ніккі розгледіла темніюче фіолетове небо і зрозуміла, що настає ніч. Очевидно вони бачили захід.

Як і Річард, Ніккі мало звертала уваги на покриті виноградною лозою стіни, дерева та інші рослини. Що й казати, сад був чудовий, але її пильний погляд був прикутий до кам'яного вівтаря на віддалі. Вона не бачила жодної з трьох скриньок, які повинні були знаходитися там. На плиті щось стояло, але вона не могла зрозуміти, що це було.

По тому, як почала підніматися груди Річарда, він вже упізнав статуетку на вівтарі.

Вони пройшли по траві і ступили на порожню ділянку землі. Тут Річард завмер на півкроку і опустився на землю.

— Лорд Рал, — запитала Кара. — Що там?

— Її сліди, — прошепотів він. — Я впізнаю їх. Вони не покриті магією. Вона була тут одна. — Він вказав на землю. — Дві доріжки. Вона приходила сюди двічі. — Він озирнувся назад, розглядаючи в траві щось, чого вони не могли бачити. — Вона стояла на колінах он там, в траві.

Він схопився і стрибком подолав частину, що залишилася шляху до вівтаря. Ніккі і Карі довелося бігти, щоб не відставати від нього.

Підійшовши до гранітної плити, Ніккі нарешті розгледіла те, що самотньо стояло там.

Це була статуетка жінки, та, що висічена в мармурі була встановлена на Площі Свободи в Алтур-Ранзі. Оригінальна статуетка, яку, як Річард і говорив, він вирізав сам. Статуетка, яка, за його словами, зберігалася у Келен. На статуетці Ніккі помітила криваві відбитки рук.

Тремтячими руками Річард підняв дерев'яну фігурку і пригорнув до грудей, ледь стримуючи ридання. Ніккі здалося, що він ось-ось впаде на землю, але обійшлося.

Через мить він обернувся до них, його обличчя було залите сльозами. Він простягнув Карі і Ніккі зображення гордої фігурки, голова якої була відкинута назад, і стиснуті в кулаки руки відведені в сторони.

— Цю статуетку я вирізав для Келен. Це — її душа. Я ж казав, що вона не могла бути в Алтур-Ранзі, тому що Келен завжди носила її з собою. Якщо статуя скопійована в камені і стоїть на площі Алтур-Ранзі там, в Древньому Світі, то як вона опинилася тут?

Ніккі витріщилася на статуетку, пробуючи зрозуміти, що ж вона бачить. Вона не могла осягнути цього протиріччя. Вона пам'ятала, як Річард намагався зрозуміти, що він побачив в могилі, де була похована Мати-сповідниця. Тепер вона точно знала, що він відчував у той момент.

— Річард, я не розумію як це можливо… Як вона тут опинилася?

— Її залишила тут Келен! Залишила, щоб я її знайшов! Сестри змусили її забрати шкатулки Одена! Не розумієш? Не бачиш, нарешті, що правда — ось вона, перед тобою?

Не в силах більше говорити, він притиснув статую до грудей, ніби це було найбільше у світі скарб.

Здавалося, він весь випромінює біль. Дивлячись на нього Ніккі задавалася питанням: на що було б схоже, якби він так любив її, Ніккі.

У той же час, незважаючи на сум'яття в думках, незважаючи на смуток від того, що вона бачила, незважаючи на біль, який він відчував, Ніккі відчувала величезну радість. Радість, що є хтось, так багато значущий для Річарда. Нехай навіть якщо цей хтось — лише фантазія. Ніккі все ще не була переконана, що це не так.

— Тепер ти розумієш? — Запитав він. — Ви обидві розумієте?

Кара, настільки ж приголомшена, як і Ніккі, труснула головою. — Ні, лорд Рал, особисто я нічого не розумію.

Він підняв маленьку статую. — Ніхто її не пам'ятає. Ймовірно, вона пройшла повз тих солдат, і вони забули її точно так само, як забули всі, хто тисячі разів зустрічався з нею. Вона зовсім одна в руках цих чотирьох Сестер, і вони змусили її відправитися сюди і забрати шкатулки. Подивіться, на протязі всього її шляху — кров. Її кров? Зрозумійте ж, тільки уявіть, як самотньо їй, забутій всіма. Вона залишила статуетку тут, в надії, що хтось побачить її і буде знати, що вона насправді існує.

Він простягнув її Карі, потім Ніккі.

— Подивіться! Вона покрита кров'ю. На вівтарі теж кров. І на землі. Ось її сліди. Як ви думаєте, чому шкатулки пропали, а статуетка виявилася тут? Та тому, що вона була тут.

Усередині Саду Життя стояла мертва тиша. Ніккі була збита з пантелику і не знала чому вірити. Вона бачила те, що бачила, але все це здавалося абсолютно неможливим.

— Тепер ви мені вірите? — Запитав їх обох Річард.

Кара сковтнула.

— Лорд Рал, я вірю тому, що ви сказали, але все-таки я її не пам'ятаю.

Коли його хижий пильний погляд ковзнув до Ніккі, вона теж сковтнула, опинившись у владі цього погляду.

— Річард, я не знаю, що відбувається. Те, що ти говориш, звичайно важливе свідчення, але, як сказала Кара, я теж її не пам'ятаю. Шкодую, але я не можу збрехати, і сказати те, що ти хочеш почути, просто щоб зробити тобі приємне. Я говорю правду — я все ще не пам'ятаю того, про що ти говориш.

— Знаю, що не пам'ятаєте, — тихо сказав він з несподіваним і вражаючим співчуттям. — Про це я й кажу. Сталося щось жахливе. Ніхто її не пам'ятає. І це може бути викликано потужним і дуже небезпечним заклинанням. Безсумнівно, ці люди володіють обома сторонами магії. Заклинання це настільки небезпечне, що книга про нього була захована в катакомбах і укрита потужними щитами. Чарівники, що сховали її, схоже, сподівалися, що ніхто і ніколи її не знайде.

— Вогняний Ланцюг, — видихнула Ніккі. — З того, що я встигла прочитати, я зрозуміла, що у нього є сила, щоб знищити світ живих.

— Чого добиваються Сестри? — Гірко запитав Річард. — Вони вже ввели в гру шкатулки Одена. Вони мають намір зрадити всіх живучих, і ти повинна розуміти це краще будь-якого іншого.

Ніккі поклала руку собі на лоб.

— Добрі духи! Думаю, ти можеш бути правий. — Вона не відчувала кінчиків пальців — руку поколювало від страху. — З прочитаного я зрозуміла, що, схоже, це заклинання з тих, які Зедд, Енн і Натан хотіли застосувати до тебе — використати Магію Збитку, щоб змусити тебе забути Келен. Якщо твої припущення вірні, в якомусь сенсі це — те ж саме, що проробили Сестри — вони змусили всіх інших забути про неї.

Ніккі дивилася в його сірі очі, очі, в яких вона могла б загубитися. Вона відчувала, як по щоках течуть сльози.

— Річард, я пробувала це заклинання.

— Про що ти?

— Я перевірила заклинання, яке вони хотіли застосувати до тебе, спробувала його на одному з солдатів Ордена, там, в Каска. Я намагалася змусити його забути Джегана, але невдало. А що, якщо Вогняний Ланцюг проробляє це з кожним?

Річард сердито засопів.

— Пішли.

Він попрямував геть з саду, прямуючи до генерала і його солдатів, що стояли біля входу в полірований гранітний передпокій, з'юрмившись навколо дверей в Сад Життя.

— Лорд Рал, — сказав Трімак, — я не бачу шкатулок.

— Їх вкрали.

Роти солдатів розкрилися від подиву. Очі генерала Трімака розширилися. — Вкрали?… Але хто міг це зробити?

Річард підняв статуетку і помахав нею перед офіцером. — Моя дружина.

По виду генерала Трімака було видно, що він не може вирішити — кричати чи від люті чи вбити себе на місці. Замість цього він провів рукою по губах, обдумуючи все почуте, намагаючись об'єднати це з уже відомою йому інформацією. Він спрямував на Річарда зосереджений погляд, властивий командирам високого рангу.

— Лорд Рал, я весь час отримую донесення і впевнений — мені доповідають про все, що відбувається тут. Я не міг упустити жодного слова корисної інформації. Генерал Мейфферт теж надсилає мені повідомлення. А оскільки зараз армія знаходиться недалеко, час на доставку донесень вимірюється годинами, а не днями. Коли він відведе війська південніше, часу буде потрібно більше, але поки я маю найсвіжішу інформацію.

— Наприклад?

— Ну… поки не знаю, означає це що-небудь чи ні, але сьогодні вранці я отримав ще одне донесення. Вони знайшли жінку, стару жінку, поранену мечем. Там сказано, що вона дуже слаба. Не знаю, чому він повідомив мені про це, але генерал Мейфферт — розумний хлопець, і гадаю, з якоїсь причини він вирішив, що це — відомості надзвичайної важливості і я повинен знати про це.

— Наскільки вони близько? — Запитав Річард. — Я маю на увазі війська. Де вони знаходяться?

Генерал знизав плечима. — Верхи? Дорога досить важка, але, думаю, займе не більше пари годин.

— Тоді розпорядитеся щодо коней. Негайно.

Генерал Трімак вдарив кулаком в груди, одночасно подаючи сигнал своїм людям. Двоє солдат зробили крок вперед. — Біжіть вперед і приготуйте коней для лорда Рала. — Він глянув на Річарда, потім на Кару і Ніккі. — Трьох?

— Так, трьох коней, — підтвердив Річард.

— І супровід з солдатів Першого Кільця, щоб показати дорогу і забезпечити безпеку.

Гвардійці кивнули і кинулися вниз по сходах.

— Не знаю, що й сказати в своє виправдання, лорд Рал. Звичайно ж, я подам у відставку.

— Не дурійте. У цьому випадку ви нічого не змогли б зробити. Це була магічна атака. Я дозволив цьому статися, і ця помилка — моя. Я — Магістр Рал, і повинен був бути магією проти магії.

Ніккі подумала, що він намагався, але ніхто йому не повірив.

Не витрачаючи часу на відпочинок, Річард, Кара і Ніккі в супроводі загону палацової гвардії побігли по широких коридорах спадкового володіння Річарда. На всьому маршруті загін варти клином рухався перед ними, розчищаючи дорогу. Слідом за гвардійцями попереду Річарда рухалася Кара. Ніккі бігла поруч.

У невеликій пустинній галереї Річард уповільнив біг і зупинився. Гвардійці встали трохи попереду — не занадто далеко, щоб не бачити його, але достатньо, щоб не чути їх розмови. Всі очікували, а Річард пильно дивився в бік бічного коридору. Кара стояла, немов на голках.

— Тут розташовані кімнати Морд-Сіт, — пояснила Кара Ніккі у відповідь на її запитуючий погляд.

— Через той зал можна потрапити в кімнату Денни, — вказав напрямок Річард. — А твоя кімната — он там, Кара.

Кара моргнула. — Звідки ви знаєте?

Він мить дивився на неї з дивним виразом в очах.

— Кара, я не забув, як побував там.

Кара стала такою ж червоною, як її одіяння.

— Ви пам'ятаєте?

Коли Річард кивнув, її очі почала заповнювати паніка.

— Ви знаєте? — Прошепотіла вона.

— Кара, — м'яко вимовив він, — звичайно знаю.

Її очі наповнилися сльозами.

— Як ви дізналися?

Він вказав на її праве зап'ястя.

— Коли я торкнувся твого ейджа, він заподіяв мені біль. А це буває тільки якщо ейдж тебе пам'ятає, або якщо Морд-Сіт має намір заподіяти ним біль.

Вона заплющила очі.

— Лорд Рал, я… мені… мені дуже шкода…

— Це було давним-давно. Тоді ти була іншою людиною, а я був ворогом Магістра Рала. З тих пір багато чого змінилося, Кара.

— Ви впевнені, що я дуже змінилася?

— Такою, якою ти була, тебе зробили інші, а такою, якою ти стала зараз, ти зробила себе сама. — Він посміхнувся. — Пам'ятаєш, як Звір тебе поранив, а я зцілив?

— Хіба я зможу коли-небудь забути про це?

— Тоді ти знаєш, що я відчуваю.

Вона посміхнулася.

Річард нахмурив брови.

— Дотик… — Його очі освітилися раптової здогадкою. — Меч.

— Що? — Запитала Ніккі.

— Меч Істини. Того ранку, коли я спав, думаю, Сестри наклали заклинання, щоб зробити мене більш сонним, щоб я не зміг перешкодити їм викрасти Келен. Але моя рука лежала на мечі. Я торкався Меча Істини, коли вони забрали її і змусили всіх забути про неї. Меч захистив мене від цього заклинання. Саме тому я її пам'ятаю. Меч Істини завадив тому, що вони намагалися зробити з моєю пам'яттю. Річард знову пустився бігти. — Ворушіться, нам потрібно добратися до табору нашої армії і подивитися, хто ця поранена жінка.

Вкрай засмучена, Ніккі послідувала за ним.

64

Табір д'харіанської армії вразив Ніккі. Їй часто доводилося бувати в армії Джегана, але вона зовсім не уявляла, що армійські стоянки можуть так відрізнятися. Це було зрозуміло, але вона ніколи не думала, що так дійсно може бути.

Навіть після настання темряви, при світлі вогнищ вона очікувала підвищеної уваги від всіх цих чоловіків. Вона чекала брудних натяків, непристойних жестів, образ. Солдати Ордена ніколи не упускали можливості голосно сміючись схопити або налякати її, коли вона проходила мимо.

Ці солдати виглядали зовсім по-іншому. Ніккі припускала, що їм не часто доводиться бачити жінок у них в таборі. Але вони просто дивилися. Пильні захоплені погляди, посмішки, привітальні поклони — ось і все, що вона одержала. Вона припустила, що це через те, що вона їхала поруч з лордом Ралом і Морд-Сіт, одягнених в червону шкіру, але щось підказувало їй, що вона помиляється. Ці солдати були зовсім іншими — поважаючи себе вони проявляли повагу до інших.

Всюди, угледівши Річарда, вони схоплювалися, притискаючи кулаки до серця, або деякий час бігли поруч з його конем. Вони були щасливі бачити свого лорда Рала тут, у таборі, серед них.

У таборі панував зразковий порядок, і суха погода допомагала його підтримувати; адже немає нічого гіршого, ніж мокрий армійський табір. Тварини тут містилися так, щоб не могли випадково вирватися і потурбувати людей, фургони стояли в стороні від головної дороги через табір. Фактично, проходи між рядами наметів, що утворювали справжні вулиці в цьому таборі-місті.

Солдати виглядали стомленими довгим переходом, але намети розташовувалися правильними рядами, а не хаотично, де кожен думає тільки про себе, як було прийнято у Імперському Ордені. Багаття були невеликими; біля них не було п'яних бійок, гульбищ, шуму, співу.

Ще одна хороша відмінність полягала в тому, що в таборі не було жодного катувального намету, в той час як Орден завжди встановлював їх безліч. Туди постійно тягнули нещасних для допиту, а звідти витягали все нові і нові трупи. Постійні крики жертв додавали свою лепту в шум величезного табору.

Тут все було по-іншому. Солдати закінчували вечеряти і розташовувалися на нічліг, табір замовкав. У таборі Ордена ніколи не було часу, щоб там панувала тиша.

— Туди, — сказав один із солдатів, витягаючи руку і вказуючи в темряві на командирські намети.

Високий білявий офіцер вийшов з одного з наметів, почувши близький тупіт коней. Без сумніву, його вже попередили, що до нього направляється лорд Рал.

Річард зіскочив з сідла і завадив чоловікові на колінах вітати себе.

— Радий бачити вас знову, генерал Мейфферт, але у нас зовсім немає часу.

Він вклонився.

— Як побажаєте, лорд Рал.

Ніккі помітила погляд генерала, адресований Карі, коли вона підійшла і стала поруч з Річардом.

Він пригладив своє світле волосся. — Пані Кара…

— Генерал…

Річарда охопив спалах гніву.

— Життя занадто коротке, щоб ви двоє продовжували прикидатися, що зовсім не хвилювалися один за одного, — сказав він. — Вам потрібно, нарешті, зрозуміти, що кожна хвилина, проведена вами разом дорогоцінна, і немає нічого неправильного в прояві високих почуттів. Це — теж частина свободи, за яку ми боремося. Згодні?

— Звичайно, лорд Рал, — відповів спантеличений генерал Мейфферт.

— Ми тут з-за вашого донесення з приводу жінки, яку поранили мечем. Вона ще жива?

Молодий генерал кивнув. — Я не цікавився цим останню годину або близько того, але коли мені доповідали в останній раз, вона була ще жива. Мої хірурги займаються нею, але ви ж знаєте, що є рани, які поза їх умінням. А рани цієї жінки з таких. Їй завдали удару в живіт. Це означає довгу і болісну смерть. Вона і так прожила довше, ніж я очікував.

— Ви знаєте її ім'я? — Запитала Ніккі.

— Поки вона була у свідомості, вона відмовлялася назватися, але коли у неї почалася лихоманка, ми знову запитали. Вона сказала, що її звуть Тові.

Перш ніж задати наступне питання, Річард глянув на Ніккі. — Як вона виглядає?

— Велика, повна стара.

— Схоже, це вона, — сказав Річард і потер рукою обличчя. — Нам потрібно її бачити. Терміново.

Генерал кивнув. — Ходімо. Я проведу вас.

— Стривайте, — сказала Ніккі.

Річард обернувся до неї. — Що ще?

— Якщо ти підеш туди і вона побачить тебе, вона нічого не скаже. Ми з Тові не бачилися цілу вічність. Коли вона втекла, я була рабинею Джегана, а тому можу поговорити з нею так, щоб витягнути з неї правду.

Ніккі бачила, з яким нетерпінням Річард хоче добратися до тієї, яка на його думку була винна у зникненні його коханої.

Ніккі все ще сумнівалася, вірити в його історію чи ні. Вона намагалася зрозуміти, а чи не викликана це недовіра її власними почуттями до Річарда.

— Річард, — сказала вона ступнувши ближче, щоб поговорити з ним без сторонніх. — Дозволь мені зробити це. Якщо ти з'явишся там, то можеш все зіпсувати. Я впевнена, що зможу примусити її розговоритися, але якщо вона побачить тебе, вся наша гра буде закінчена.

— І як ти збираєшся змусити її говорити?

— Послухай, ти хочеш дізнатися, що сталося з Келен, чи будеш стояти тут і з'ясовувати, яким шляхом я отримаю інформацію?

Він стиснув губи, які на мить напружилися.

— Мені все одно, навіть якщо ти станеш по дюйму витягати з неї кишки. Просто примусь її говорити.

Ніккі коротко торкнулася рукою його плеча і послідувала за генералом. Як тільки вони відійшли подалі, вона наздогнала його і пішла поруч з ним через темний табір. Вона була згодна з Карою, яка вважала його привабливим. Його вродливе обличчя було з категорії осіб, що належать людям, не здатним на брехню.

— До речі, — оглянувши її сказав він, — я — генерал Мейфферт.

Ніккі кивнула. — Бенджамін.

Він зупинився на темній доріжці.

— Звідки ви знаєте?

Ніккі посміхнулася.

— Кара розповідала мені про вас. — Він далі дивився на неї, і Ніккі довелося взяти його за руку і примусити продовжувати шлях. — І хочу зауважити, що для Морд-Сіт зовсім не властиво відгукуватися про чоловіка надто прихильно.

— Кара добре про мене відгукувалася?

— Звичайно. Ви подобаєтеся їй. Але ви й самі це знаєте.

На ходу він склав руки за спиною. — Думаю, в цьому випадку, ви повинні знати, що я теж багато думаю про неї.

— Звичайно.

— А хто ви така, якщо дозволите запитати? На жаль лорд Рал не представив нас.

Ніккі скоса глянула на нього. — Можливо, ви чули про мене, як про Пані Смерть.

Генерал Мейфферт різко зупинився, ніби наткнувся на стіну, задихаючись і ковтаючи слину. Від кашлю його обличчя стало червоним.

— Пані Смерть? — Він нарешті впорався з собою. — Люди бояться вас більше, ніж самого Джегана.

— І не без підстав.

— Ви — та, що захопила лорда Рала і відвела в Старий Світ.

— Правильно, — сказала вона і рушила далі.

Він крокував поруч, обмірковуючи почуте. — Гаразд. Гадаю, ви змінили свої переконання, інакше лорд Рал не потерпів би вас поряд з собою.

Вона мовчки посміхнулася йому легкою хитрою посмішкою. Це його занепокоїло. Він вказав направо.

— Сюди. Ось намет, куди ми її помістили.

Ніккі схопивши за лікоть втримала його на місці. Вона не хотіла, щоб Тові почула їх.

— Це займе значний час. Чому б вам не передати Річарду, що я раджу йому трохи відпочити. Думаю, Кара теж потребує відпочинку, як, втім, і ви самі.

— Ну… мабуть, ви маєте рацію.

— І, генерал, якщо мій друг Кара не виїде завтра вранці звідси з щасливою посмішкою, я випущу вам кишки.

Його очі широко розкрилися. Ніккі не змогла втриматися від посмішки.

— Просто фігура мови, Бенджамін. — Вона вигнула брову. — У вас попереду ціла ніч удвох. Не варто даремно витрачати час.

Нарешті він посміхнувся.

— Спасибі…

— Ніккі.

— Спасибі, Ніккі. Я весь час думаю про неї. Ви не можете уявити, як я сумував про неї, як хвилювався.

— Думаю, що можу. Але ви повинні розповідати про це їй, не мені. Ну, і де тут у нас Тові?

Він простягнув руку, показуючи. — Он там, праворуч. Останній намет в ряду.

Ніккі кивнула. — Зробіть ласку, простежте, щоб нас ніхто не потурбував, включаючи хірургів. Я повинна залишитися з нею наодинці.

— Я простежу. — Він обернувся і почухав голову. — Звичайно, це не моя справа, але ви… — він вказав назад, туди, звідки вони прийшли — Ви і лорд Рал… ну, загалом… ну ви знаєте…

Ніккі здалося, що не зможе вимовити у відповідь ні слова.

— У нас не так багато часу. Не варто змушувати Кару чекати.

— Так, я зрозумів, що ви хотіли сказати. Спасибі, Ніккі. Сподіваюся, вранці ми ще побачимося.

Вона подивилася, як він стрімко віддаляється в темряві, потім повернулася до свого завдання. Вона дійсно не хотіла засмучувати генерала розмовами про Пані Смерть, але повинна була зануритися в ту частину себе, щоб натягнути на себе крижану байдужість до всього на світі.

Вона потягнула полог намету і ковзнула всередину. Єдиним джерелом світла всередині була свічка, вставлена в імпровізований свічник, споруджений з шматка заліза, який був попросту увіткнутий в землю біля ліжка. У наметі було тепло й задушливо. Пахло застояним потім і висохлою кров'ю.

Важке тіло Тові лежало на спині. Дихала вона насилу.

Ніккі присіла на легкому табуреті біля ліжка. Тові ледь помітила, що хтось сів поруч. Ніккі взяла зап'ясті Тові і почала вливати в неї силу, щоб зменшити страждання.

Тові відчула допомогу і спробувала подивитися. Її очі розширилися, дихання почастішало. Вона задихнулася від болю й схопилася за живіт. Ніккі збільшувала потік сили, поки Тові не обм'якла на ліжку, стогнучи від полегшення.

— Ніккі? Звідки ти взялася? В ім'я… Що ти тут робиш?

— З яких пір це тебе хвилює? Сестра Юлія, та й всі ви теж, залишили мене в лапах Джегана. Ви кинули мене в рабстві у цій свині.

— Але ти втекла.

— Втекла? Сестра Тові, ти в своєму розумі? Ніхто ще не тікав від соноходця — крім вас п'ятьох.

— Чотирьох. Сестра Мерісса померла.

— Як це сталося?

— Ця дурна сука спробувала зіграти з Річардом Ралом у свою власну гру. Ти пам'ятаєш, як вона його ненавиділа — весь час хотіла скупатися в його крові.

— Пам'ятаю.

— Сестра Ніккі, що ти тут робиш?

— Ви всі залишили мене у Джегана. — Ніккі нахилилася так, щоб Тові могла бачити її очі. — Ви і гадки не маєте, що мені довелося винести. З тих пір я виконую для Його Високоповажності особливі завдання. Йому потрібна інформація, і він знає, що я можу роздобути її для нього.

Тові посміхнулася. — Він зробив тебе повією, щоб ти дізнавалася для нього те, що він хоче знати.

Ніккі не відповіла, замість цього вона сказала.

— Я випадково дізналася про якусь дурепу, яка намагалася щось вкрасти, але замість цього примудрилася сама себе поранити. Дещо в її описі здалося мені знайомим, і змусило поїхати і перевірити, чи не могла б це бути ти.

Тові кивнула.

— Боюся, справи зовсім погані.

— Я приїхала переконатися, що ти будеш помирати довго. Я хочу, щоб ти страждала. Це буде моя помста за те, що ви залишили мене в лапах Джегана, коли ви повтікали. Ви навіть не потрудилися повідомити мені, що це взагалі можливо.

— Ми нічим не могли тобі допомогти. У нас з'явився шанс і ми повинні були скористатися ним, ось і все. — Хитра усмішка ковзнула по її обличчю. — Але ти теж можеш звільнитися від Джегана.

Ніккі різко нахилилася вперед. — Як? Як мені звільнитися?

— Зціли мене, і я розповім.

— Ти хочеш сказати, вилікувати тебе, щоб ти знову могла зрадити мене? У проханні відмовлено, Тові. Або ти все мені розкажеш, або я буду сидіти тут і дивитися, як ти відправишся в вічні обійми Володаря. Я можу досить довго підтримувати в тобі життя. — Вона нахилилася нижче. — Таким чином ти зможеш відчувати біль в кишках куди довше.

Тові захопила рукою сукню Ніккі. — Будь ласка, Сестра, допоможи. Мої рани дуже серйозні.

— Говори, Сестра.

Вона випустила з руки плаття Ніккі і повернула голову так, щоб дивитися в бік. — Це узи з лордом Ралом. Ми заприсяглися йому у вірності.

— Сестра Тові, якщо ти вважаєш мене настільки дурною, я змушу тебе страждати, ти будеш шкодувати про цю думки до самої своєї смерті.

Вона повернула голову, щоб знову бачити Ніккі. — Ні, це правда.

— Як можна принести клятву вірності тому, кого ви хочете знищити?

Тові усміхнулася. — Це придумала Сестра Юлія. Ми заприсяглися йому у вірності, але змусили дозволити нам піти перш, ніж він отримав можливість наказувати нам.

— Твоя історія стає все більш безглуздою.

Ніккі прибрала руку від руки Тові, перервавши потік зцілювальної магії. І дивилася, як Сестра Тові стогне від болю.

— Будь ласка, Сестра Ніккі, це правда. — Вона схопила Ніккі за руку. — В обмін на дозвіл піти, ми дали йому те, чого він хотів.

— Що такого міг хотіти лорд Рал, щоб дозволити піти Сестрам Тьми? Це — сама божевільна історія, яку я чула в житті.

— Жінку.

— Що?

— Йому потрібна була жінка.

— Як лорд Рал, він може отримати будь-яку жінку, яку захоче. У нього є всі можливості переконати її, що його ліжко набагато приємніше, ніж зустріч з його катом. Ніхто не захоче відмовляти йому. Навряд чи йому потрібні Сестри Темряви, щоб роздобути собі в ліжко жінку.

— Ні, ні, не просто жінку. Жінку, яку він любить.

— Ну так, звичайно. — Ніккі роздратовано зітхнула. — Прощай, Сестра Тові. Передай Володареві привіт, коли потрапиш до нього. Шкодую, але боюся, що вашу зустріч доведеться відкласти на деякий час. Мені здається, ти затримаєшся тут надовго. Мені дуже шкода.

— Прошу тебе, — її рука потягнулася, щоб доторкнутися до тієї єдиної, яка могла б ще врятувати її. — Сестра Ніккі, прошу тебе, вислухай. Я розповім тобі все.

Ніккі сіла і знову взяла Тові за руку. — Добре, Сестра, але тільки пам'ятай, що магію можна застосовувати різними способами.

Спина Тові вигнулась. — Ні, будь ласка, — викрикнула вона в муці.

Ніккі ні хвилини не каялася в тому, що робить. Вона знала, що між заподіюваними нею стражданням і тортурами, які застосовує Імперський Орден немає нічого спільного. Хоча на вигляд це було дуже схоже. Але її метою було одне лише бажання врятувати життя безневинних людей, тоді як Орден використовуав тортури для підкорення і завоювання, як спосіб вселити у ворогів страх. І імперцям це подобалося, тому що жорстокість змушувала їх відчувати себе господарями не тільки болю, але й самого життя людини.

Імперський Орден використовував тортури тому, що не мав ніякої поваги до людського життя. Ніккі використовувала біль тому, що поважала життя. Колись вона не побачила б цієї різниці, але з деяких пір ця різниця ставала їй все більш очевидною.

Ніккі повністю зняла біль, її сила текла в стару, від чого Тові відкинулася назад зі сльозами вдячності на очах.

Тові блищала від поту. — Будь ласка, Сестра, допоможи мені, за це я розповім тобі все.

— Для початку розкажи, хто завдав тобі удару.

— Шукач.

— Шукач це Річард Рал. Ти серйозно вважаєш, що я повірю цій історії? Річард Рал без вагань залишив би тебе без голови.

Голова Тові гойднулася з боку в бік. — Ні, ти не зрозуміла. Цей чоловік ніс Меч Істини. — Вона вказала на свій живіт. — Я не могла не впізнати Меч Істини, коли він пронизав мене. Цей тип застав мене зненацька, і перш ніж я зрозуміла хто він і чого хоче, цей паскудникк завдав удару.

Ніккі в замішанні притиснула пальці до брів. — Думаю, нам краще почати спочатку.

Але Тові впала в безпам'ятство. Ніккі збільшила кількість магії, що текла через неї, трохи полегшуючи стан хворої, але не лікуючи її рани. Ніккі не хотіла повністю зціляти її, їй потрібно було, щоб Тові не могла допомогти сама собі. Хоча сестра і мала вигляд доброї бабусі, але була гадюкою.

Ніккі всілася зручніше, поклавши ногу на ногу. Ніч судилася довга.

Коли Тові прийшла в себе, Ніккі сиділа прямо.

— Значить, ви принесли клятву Річарду, як лорду Ралу, сказала Ніккі, немов у їх бесіді зовсім не було перерви, — і це захистило вас усіх від соноходця.

— Вірно.

— І що потім?

— Нам вдалося втекти. Ми стежили за Річардом, щоб використовувати його в нашій роботі для Володаря. Необхідно було знайти приманку.

Ніккі дуже добре знала, хто такий їхній хазяїн.

— Що значить приманку?

— Щоб виконати свій обов'язок перед Володарем, ми повинні були бути впевнені в тому, що Річард Рал не втрутиться в наші плани. І ми знайшли спосіб утримати його.

— Що знайшли?

— Дещо, здатне зберегти узи між нами і лордом Ралом, що б ми не робили. Це була блискуча думка.

— І що ж це?

— Життя.

Ніккі насупилася, сумніваючись, що почула те, що почула. Вона направила потік магії на рану Тові і трохи зцілила її.

Після того, як Тові прочумалася від нападу болю, Ніккі запитала тихим голосом. — Що ти мала на увазі?

— Життя, — нарешті вимовила Тові. — Для нього це найвища цінність.

— І що?

— Подумай сама, Сестра. Щоб врятуватися від соноходця, ми повинні весь час бути зв'язані узами з Річардом Ралом. Ми не наважуємося розірвати їх ні на мить. Але ти ж знаєш, хто наш справжній господар.

— Володар. Ми принесли йому присягу.

— Правильно. І якщо ми зробимо щось, здатне нашкодити життю Річарда — наприклад, привести Володаря у світ живих, ми порушимо нашу клятву Річарду. Це значить, перш ніж ми зможемо звільнити Володаря з ув'язнення в підземному світі, в цьому світі Джеган негайно отримає можливість підпорядкувати нас своїй волі.

— Сестра Тові, тобі пора перейти до суті, або я втрачу терпіння. Запевняю, тобі це не принесе задоволення. Я хочу знати, що відбувається і як я можу приєднатися до цього. Я хочу знову зайняти своє місце серед вас.

— Звичайно, звичайно. Отже, найвища цінність для Річарда — життя. Саме це він намагався висловити, створюючи статую. Ми були в Древньому Світі, ми бачили його статую, присвячену життю.

— Тепер я зрозуміла, що ти хочеш сказати.

Вона повернула голову, щоб дивитися на Ніккі.

— І що ж, моя люба, ми повинні зробити, щоб виконати дану нами клятву?

— Звільнити Володаря.

— І яка нагорода чекає нас за те, що ми це зробимо?

Ніккі втупилася в холодні очі Сестри. — Безсмертя.

Тові усміхнулася. — Точно.

— Вища цінність для Річарда — життя. Ти кажеш, що ви збираєтеся подарувати йому безсмертя?

— Саме. Ми діємо заради самого благородного з його ідеалів — життя.

— А якщо він не хоче безсмертя?

Тові знизала плечима.

— Можливо. Але хто його питає? Хіба ти не бачиш, який блискучий план придумала Сестра Юлія? Ми знаємо, що життя для нього понад усе. І тепер, що б ми не зробили, всі наші дії продиктовані турботою заради головної його цінності. Таким чином, ми кожним своїм вчинком неухильно дотримуємося свого зобов'язання перед лордом Ралом, слідуючи найважливішій з його можливих цілей. Це рятує нас від вторгнення соноходця в наші уми і не заважає робити все, щоб привести в світ Володаря. Бачиш, міркування бездоганне з усіх боків. Кожна його частина підтверджує іншу.

— Але це Володар обіцяє безсмертя. Ви не можете самі дарувати його іншим.

— Ні, це зробить не Володар.

— Тоді як ви можете роздавати безсмертя? У вас немає такої влади.

— Поки що ні, але буде.

— Як?

Тові закашлялась, і Ніккі була змушена застосувати до неї цілющу магію, щоб підтримати життя хворої. Минуло майже дві години, поки вона знову прийшла в себе і могла говорити.

— Сестра Тові, — вимовила вона, як тільки жінка розплющила очі, і Ніккі зрозуміла, що хвора її бачить. — Мені довелося частково вилікувати твою рану. Тепер, перш ніж я остаточно вилікую тебе, щоб зберегти тобі життя, я повинна дізнатися іншу частину твоєї історії. Яким чином ви вважаєте, що знайдете здатність надавати іншим безсмертя? Звідки у вас візьметься така влада?

— Ми вкрали шкатулки Одена і маємо намір використати їх, щоб знищити світ живих… звичайно, за винятком того, що самі вирішимо зберегти. Володіючи магією Одена ми отримаємо панування над життям і смертю. У нас буде достатньо сили, щоб надати Річарду Ралу безсмертя. Все. Зобов'язання виконано.

Ніккі похитала головою. — Тові, твоя історія стає неможливою. Це складно, ви не зможете виконати все це.

— Ну, в цьому плані є й інші частини. Під Палацом Пророків ми знайшли катакомби.

Ніккі поняття не мала, що такі катакомби існують, але хотіла, щоби сестра продовжувала свою розповідь, тому просто підтакувала, як би підтримуючи розмову.

— Звідти все і почалося. Так зародилася ця ідея. Бачиш, ми довго блукали там, намагаючись знайти спосіб виконати клятву Володарю. — Вона замовкла і насилу стиснула руку Ніккі. — Він приходить у наші сни. Ти знаєш це, адже в твої сни він теж приходить. Він мучить нас, змушуючи зробити все, щоб звільнити його.

Ніккі звільнила руку з хватки хворої.

— Катакомби?

— Катакомби. Ми виявили древні проходи, в яких зберігалися книги. Одна з них називалася Вогняний Ланцюг.

По руках Ніккі побігли мурашки.

— Що значить Вогняна Ланцюг? Це що, заклинання?

— О, набагато більше, ніж просто заклинання. Воно збереглося з давніх часів. Чарівники тоді придумали нову теорію того, як можна змінювати пам'ять. Іншими словами, змінити за допомогою магії Збитку реальні події, роз'єднати їх і дозволити відновитися незалежно один від одного. Можна змусити людину зникнути, зробити так, щоб всі інші про неї забули. Таку людину забувають одразу, навіть якщо тільки що бачили її перед собою.

— Але чарівники, які придумали все це, були всього лише боязкими чоловіками. Їх налякало не тільки те, що застосування заклинання не тільки завдасть пошкодження його предмету, але й тому, що немає ніякого способу управляти запущеним заклинанням. Одного разу запущене, заклинання саме підтримує себе надалі.

— І що? Як воно діє?

— Воно знищує пам'ять людей про предмет заклинання, в результаті чого починається каскадний ефект, який неможливо передбачити, і яким неможливо управляти. Воно впливає на зв'язки, що з'єднують предмет з близькими людьми, потім зі знайомими близьких і так далі. У кінцевому рахунку, поступово знищуються всі нитки, що зв'язують предмет заклинання з усіма живучими. Для нас це не має значення, оскільки наша мета — повністю знищити життя тим або іншим способом. Щоб ніхто не виявив нас і наші задуми, ми знищили і книгу і самі катакомби.

— Але навіщо вам потрібно було знищувати пам'ять про когось?

— Не просто про когось. Це пам'ять про жінку, через яку ми прийняли на себе ці зобов'язання. По-перше, Келен Амнелл — кохана Річарда Рала. Запускаючи Заклинання Вогняного Ланцюга, ми створили жінку, яку не пам'ятає ніхто.

— Але що це могло дати вам?

— Скриньки Ордена. Ми використали її, щоб отримати шкатулки для того, щоб звільнити Володаря. Маючи шкатулки, ми можемо дарувати Річарду безсмертя і одночасно звільнити Володаря.

— Приходячи в наші сни, Володар повідомив нам, що Річард володіє необхідним знанням, без якого неможливо відкрити шкатулки. Цю інформацію неможливо отримати більше ніде. Володар дізнався про це від Даркена Рала. Річарду відомий спосіб опанувати магією Ордена, тільки цього разу ми знаємо хитрість, яка погубила Дарка Рала.

— У книзі, відомій тільки йому одному, сказано, що для відкриття скриньок нам необхідна сповідниця. І тепер у нас є сповідниця, про яку ніхто не пам'ятає, а значить яку ніхто не шукатиме.

— А зникнення пророцтв? Воно теж викликано заклинанням Вогненного Ланцюга?

— Це — одна з ланок Ланцюга. Вони називали його наслідком Заклинання. Ініціювання Заклинання Вогняного Ланцюга вимагає, щоб пророцтва були порушені ефектом Ланцюга в тій же мірі, що і спогади людей. Заклинання Вогняного Ланцюга живиться спогадами, щоб підтримати своє існування, тому пророцтва також залучаються до процесу. Часто пророки залишали в записах чисті місця, щоб пізніше продовжити роботу. Ми заповнюємо ці порожнечі, завершуючи пророцтва, щоб внести в них формулу Вогняного Ланцюга, таким чином всі пов'язані пророцтва виявляються зараженими його ефектом або по предмету пророцтва, або за хронологією. У нашому випадку порушені і предмет і хронологія — це Келен, жінка, яку ми стерли з пам'яті живих. Таким чином ми витерли в пророцтвах наслідок впливу Заклинання Вогненної Ланцюги.

— Схоже, ви про все подбали, — зауважила Ніккі.

Тові осміхнулася через біль.

— І більше того.

— Більше? Що може бути більш чудово?

— Існує щось, протилежне Вогненної Ланцюги. — У посмішці Тові проскакувало тріумфування.

— Протилежне? Ти хочеш сказати, що ви ризикуєте Річардом, знаходячись в суперечності з тим, що ви робите? У протиріччі, яке може звести нанівець всі ваші плани?

Тові спробувала засміятися, але закашлялась. Незважаючи на біль, вона була дуже задоволена собою, щоб зупинитися.

— Це — саме приємне у всій затії. Стародавні чарівники, які створили теорію Заклинання Вогняного Ланцюга, зрозуміли, що воно здатне повністю знищити світ живих. Тому вони створили противагу заклинанню Вогняного Ланцюга, на випадок, якщо воно коли-небудь буде запущено.

Ніккі стиснула зуби. — І що це?

— Скриньки Ордена.

Очі Ніккі широко розкрилися. — Скриньки Ордена створені, щоб протистояти заклинанню Вогняного Ланцюга, яке ви запустили?

— Точно. Хіба це не чудово? До того ж ми ввели в гру і шкатулки Одена.

Ніккі глибоко зітхнула. — Гаразд. Мабуть, я з'ясувала все, що хотіла.

Тові здригнулася. — Ну… майже. Є ще одна невеличка проблемка.

— Наприклад?

— Бачиш, ця дурепа принесла тільки одну скриньку, коли ми послали її за ними в перший раз. Ми не могли дозволити людям побачити шкатулки Одена, адже на відміну від самої Келен, люди не забудуть, що бачили їх. Келен пояснила, що в її мішку не було місця. Сестра Юлія була сама не своя від люті. Вона побила дівчинку до крові — тобі це повинно сподобатися, Сестра Ніккі, — і змусила її викинути свої речі, щоб звільнити місце. А потім відправила її знову, щоб принести дві скриньки, що залишилися.

Тові здригнулася від нападу болю.

— Ми побоялися чекати її приходу. Сестра Юлія відправила мене вперед з першою скринькою, і сказала, що наздожене мене. — Тові знову застогнала від нападу болю. — Я несла першу шкатулку. Шукач, озброєний Мечем Істини, чи хто він там ще, напав на мене і поранив. Він вкрав шкатулку. Як тільки Келен принесла решту, Сестра Юлія забрала їх, і, вважаючи, що третя шкатулка знаходиться у мене, привела їх у дію, перш ніж покинула Народний Палац. Вона привела в дію магію Ордена.

У Ніккі затремтіли коліна і закрутилася голова. Вона ледве могла повірити своїм вухам. Але тепер вона знала, що все це — правда. Річард весь час був правий. Не маючи жодних фактів, він примудрився зрозуміти основне. І весь цей час ніхто в світі не вірив йому… в світі, що стоїть на краю загибелі через запущене Заклинання Вогняного Ланцюга.

65

Крик, що розколов тишу ночі, змусив волосся Річарда піднятися дибки. Він схопився на ноги з ковдри, на якій лежав в невеликому наметі. Крик, що розірвав повітря, наповнив жахом все навколо. Нескінченний крик змусив затремтіти плечі і вкритися холодним потом.

Зі скажено гупаючим серцем Річард вибіг з намету в той момент, коли другий крик прокотився по табору, немов намагаючись дістатися в кожен темний куточок, щоб наповнити його невимовним жахом.

З вечора для нього встановили додатковий намет, що стояв поза рядом, трохи осторонь від інших. Зовні він побачив стоячих на варті солдатів, їх очі були широко розкриті, всі вони напружено чогось чекали. Серед них був і генерал Мейфферт.

Річард побачив на небі перші ознаки наступаючого світанку — точно такого ж, як в ранок зникнення Келен. Жінки, яку він любив. Жінки, про яку всі інші забули і навіть не намагалися пригадати. Якщо вона кричала, кликала на допомогу, її ніхто не чув.

Раптово крик обірвався, немов помер; світ накрила темрява, що була чорніша самої чорноти. Темрява, схожа на чорнильне небуття світу мертвих, світу нещасних, назавжди загублених душ. Річард затремтів, коли його тіло відчуло легкий дотик, немов виходець з іншого світу торкнувся світу живих обіцянкою швидкої зустрічі.

Темрява розсіялася так само швидко, як і з'явилася. Солдати озиралися один на одного, і жоден не вимовив ні слова.

У Річарда з'явилася думка, що у гадюки тепер залишилося тільки три голови.

Обличчя повернулися до нього, на кожному було ясно видно одне і той же питання.

— Володар забрав своє, — пояснив Річард. Він бачив, що всі уважно прислухаються. — Радійте, що серед живих тепер немає ще однієї злої людини. Всі ці люди теж можуть вмирати, незважаючи на те, що захищають смерть.

Солдати посміхнулися, пошепки висловили свою згоду, і почали розходитися по наметах, щоб спробувати врятувати те, що ще залишалося від їх ранкового сну.

Генерал Мейфферт зустрів пильний погляд Річарда, притиснув кулак до серця і теж зник у своєму наметі.

Здавалося, табір складається тільки з наметів і фургонів. У світлішаючій нічній темряві Річард помітив Ніккі, що бігла прямо до нього. У тому, як вона виглядала, було щось незвичайне. Можливо, це були залишки гніву, що недавно бушував у ній, але в темряві важко було зрозуміти напевно.

Її світле волосся, що розметалося від бігу, і вона сама нагадували йому нічного хижака, що насувається на нього, складаючись з напружених м'язів і кігтів. Помітивши залите сльозами обличчя, стиснуті зуби, недавню лють, загрозу, безпорадність і ще щось незрозуміле в її очах, він мовчки ступив убік, запрошуючи, відкинувши полог намету.

Вона увірвалася в намет, подібно штормовій хвилі, що розбилася об мис. Він відступив настільки далеко, наскільки дозволяли розміри намету, оскільки поняття не мав що відбувається, і що у неї на думці.

Він мимоволі скрикнув, коли вона відчайдушно ридаючи впала на коліна до його ніг і обняла їх. В одній руці вона тримала щось, і Річард не відразу розгледів, що це було — біле плаття Матері-сповідниці. Сукня Келен.

— О, Річард, прости мене, — зарюмсала вона, задихаючись від ридання. — Пробач за те, що я зробила з тобою. Я так винна, так винна. — Вона продовжувала бурмотіти ці слова знову й знову.

Він нахилився і торкнувся її плеча. — Ніккі, що…

— Я так винна, — кричала вона, хапаючись за його ноги, як засуджена до смерті благає короля зберегти їй життя. — О, добрі духи! Я так завинила перед тобою.

Він намагався прибрати від своїх ніг її руки.

— Ніккі, що з тобою?

Її плечі здригалися від болісних ридань. Вона підняла на нього очі, поки він піднімав її, взявши за руки. Вона була немов поранена, немов мертва.

— О, Річард, мені так шкода. Я ніколи не вірила тобі. Мені так шкода, що я тобі не вірила. Я повинна була допомагати тобі, а замість цього, на кожному кроці заважала, постійно боролася з тобою. Я так винна.

Йому рідко доводилося бачити людей в такому горі.

— Ніккі…

— Будь ласка, — ридала вона, — Будь ласка, Річард, покінчимо з цим прямо зараз.

— Що?

— Я не хочу більше жити. Це занадто боляче. Прошу тебе, скористайся своїм ножем і припини цю муку. Будь ласка. Я так винна. Я поступала гірше, ніж просто не вірила тобі. Я заважала тобі на кожному кроці.

В його руках вона обвисла, як лялька. Вона плакала гірко і безсило.

— Мені так шкода, що я не вірила тобі. Ти у всьому був правий, абсолютно правий. Я винна, але це — моя помилка і тепер все має бути скінчено. Я винна. Я повинна була повірити тобі.

Вона почала вислизати з його рук. Сівши на підлогу поруч з нею, він обійняв її так, як недавно обіймав Джилліан.

— Ніккі, ти була єдиною, хто змусив мене продовжувати пошуки, коли я готовий був все кинути. Ти єдина змусила мене боротися далі.

Руки Ніккі обвилися навколо його шиї, коли він притягнув її ближче. Вона відчувала, що вся горить від горя, немов у лихоманці.

Вона все ридала і продовжувала бурмотіти щось про те, наскільки їй шкода, що вона дуже винна, що повинна була вірити в нього, що тепер надто пізно, що хотіла б тепер разом покінчити з усім і померти.

Річард притиснув її голову до плеча і шепотів, що все буде в порядку. Його обійми м'яко заколисували, шепіт заспокоював, в голосі не було нічого, крім співчуття.

Він згадував свою першу зустріч з Келен і їх ночівлю в притулок-сосні. У ту ніч її ледь не поглинув Підземний Світ, але Річарду вдалося повернути її назад. Келен тоді теж плакала від жаху і горя, він тоді теж обіймав і заспокоював її.

До тієї ночі ніхто ніколи не обіймав її, не втішав.

Тепер він бачив, що Ніккі теж ніхто ніколи не обіймав, коли вона плакала.

Перебуваючи в його обіймах, відчуваючи тепло, якого вона так потребувала, відчуваючи себе в безпеці, як ніколи раніше, вона задрімала. Він відчув таку радість від того, що може дати їй розраду, що він тихо заплакав, поки вона спала в його безпечних обіймах.

Мабуть він теж заснув, бо коли знову розплющив очі, через легкі стінки намету вже проникало бліде світло. Піднявши голову він побачив Ніккі, яка немов дитина, затишно влаштувалася у нього на руках, не бажаючи прокидатися.

Але прокинулася, раптово усвідомивши, де вона знаходиться.

Вона підняла сині стомлені очі.

— Річард, — прошепотіла вона так, що він зрозумів: зараз все почнеться з початку.

Він притиснув кінчики пальців до її губ, не даючи словами вийти на волю.

— У нас дуже багато справ. Розкажи, що ти дізналася, щоб ми могли ними зайнятися.

Вона сунула йому в руки біле плаття.

— Ти мав рацію майже у всьому, навіть якщо не уявляв собі подробиць. Як ти й казав, Сестра Юлія і її подруги мріяли звільнитися від соноходця. Ось вони і вирішили дати тобі безсмертя, оскільки ти високо цінуєш життя. Все інше, що вони робили, як би руйнівні не були їхні дії, мало вторинну важливість. Це дало їм можливість працювати заради звільнення Володаря.

Очі Річарда стали круглими, він уважно слухав.

— Вони знайшли Заклинання Вогняного Ланцюга та використали його, щоб знищити загальну пам'ять про Келен. Це дало їм можливість змусити її вкрасти для них шкатулки Одена. Твій батько там, у підземному світі, повідомив Володареві, що знання, якого вони потребують, зберігається тільки в твоїй пам'яті. Вони також знають, що їм потрібна сповідниця, щоб дізнатися правду. Келен повинна була виконати два завдання: вкрасти шкатулки Одена і допомогти їм отримати знання з Книги Зниклих Тіней.

— Зовсім не пророчі черв'яки, а Заклинання Вогняного Ланцюга відповідальне за те, що відбувається з пророцтвами.

— У Сестер є дві із трьох скриньок Одена, і вони ввели їх в гру. Вони поспішають з двох причин. По-перше, за допомогою скриньок Одена вони хочуть закликати Володаря у світ живих, і по-друге, тому, що шкатулки Одена були створені спеціально, щоб протистояти заклинанню Вогняного Ланцюга.

Річард моргнув.

— Що значить, у них тільки дві скриньки? Я думав, вони використали Келен, щоб вкрасти всі. У Саду Життя зникли всі три шкатулки.

— Коли Келен принесла тільки одну скриньку, вони віддали її Тові, щоб та скоріше відвезла її, а потім відправили Келен назад за двома іншими.

— Відправили назад… — Річард насупився. — Чого ти не договорюєш?

Ніккі облизала губи, але не відвела пильного погляду.

— Тому Тові так і кричала.

Річард відчув, що на очі навернулися сльози. У горлі встала важка грудка.

Ніккі поклала руку йому на груди навпроти серця.

— Ми повернемо її, Річард.

Він стиснув губи і кивнув. — І що сталося далі?

— Новий Шукач напав на Тові, завдав їй удару твоїм мечем і забрав шкатулку Одена. Вона викрадена і перебуває далеко від Народного Палацу.

— Потрібно починати пошуки. Вони не могли втекти далеко.

— Вони давно втекли, Річард. Вони сховали свої сліди, коли викрали Келен, і зараз зроблять так само. Таким способом ми їх не знайдемо.

Річард звів очі.

— Самуель. Меч Істини протистоїть заклинанню. Коли я віддав йому меч, він, мабуть, згадав правду про Келен. — Його пильний погляд блукав по наметі, поки він думав. — Ми повинні обміркувати наші дії. Зібрати всю необхідну інформацію, яку зможемо. Нам потрібно випередити їх, а не ганятися за ними слідом.

— Я допоможу тобі, Річард. Я зроблю все, що ти скажеш. Я допоможу тобі повернути її. Вона — частина тебе, і я тепер це розумію.

Він кивнув, вдячний, що вона знову разом з ним.

— Думаю, нам потрібно з дечим розібратися, а потім нам буде потрібна допомога досвідчених людей.

Вона криво посміхнулася.

— Ось це — той Шукач, якого я знаю.

Зовні почали збиратися солдати, охочі побачити лорда Рала.

З натовпу вибралася Верна.

— Річард! Слава Творцеві — наші молитви почуті. — Вона обняла його. — Як ти, Річард?

— Де ти була?

— Я допомагала кільком пораненим. Наші розвідники натрапили на невеликий ворожий загін. Генерал Мейфферт послав за мною, щоб я повернулася пошвидше.

— А як хлопці?

— Все в порядку, — відповіла вона з посмішкою. — Особливо тепер, коли ти з нами і поведеш нас в останній бій.

Він узяв її за руки.

— Верна, я знаю, що в минулому тобі зі мною довелося важко…

Вона усміхнулася і кивнула, підтверджуючи його правоту. Коли вона побачила, що він не посміхається, її посмішка теж зникла.

— Зараз знову настав один з тих часів, — серйозно сказав він. — Вам необхідно повірити в мене і в те, що я скажу, або ми просто зараз можемо здаватися на милість Ордена.

Річард відпустив її руки і встав на кошик, щоб його краще було чути. Він побачив, що його оточує море людських голів.

У першому ряду стояли Кара і генерал Мейфферт.

— Лорд Рал, ви поведете нас? — Запитав він.

— Ні, — пролунав у світанковому повітрі його голос.

Схвильований гомін накрив присутніх. Річард підняв руки.

— Послухайте! — Вони трохи заспокоїлися. — У мене мало часу. У мене немає часу на довгі пояснення, і мені дуже шкода, що це так. Але я вам розповім усе і ви самі будете приймати рішення.

— Армія Імперського Ордена застрягла на півдні. — Річард підняв руки, щоб заспокоїти вітальні крики. — У мене мало часу. Послухайте… Всі ви, солдати — сталь проти сталі. Я — магія проти магії. І тепер я повинен вибрати один з двох наступаючих боїв. Якщо я залишуся тут, щоб вести вас, шансів у нас буде не так вже й багато. Сили ворога величезні. Мені немає потреби говорити про це, багато хто з вас самі знають, наскільки величезні. Якщо я залишуся з вами — більшість з нас загине.

— Я особисто можу відразу сказати, — сказав генерал Мейфферт, — що такий вибір мені не подобається.

Більшість присутніх чоловіків погодилося, що намальована Річардом похмура картина, зовсім не приносить їм задоволення.

— А яка альтернатива? — Запитав стоїть поблизу солдатів.

— А альтернатива в тому, що я довірю вам, воїнам, чоловікам, робити свою роботу, і стати сталлю проти стали, щоб не дозволити Ордену розорити нашу країну. А я тим часом повинен виконувати свою роботу і стати магією проти магії. Я повинен робити те, на що здатний тільки я один. Я повинен знайти спосіб перемогти ворога так, щоб вам не було необхідності ризикувати своїми життями в битвах. Я хочу знайти спосіб знищити їх за допомогою іншої сили, зупинити, перш ніж ми вступимо в битву з ним. Не можу обіцяти, що обов'язково досягну успіху. Якщо я програю, то загину, і тоді вам доведеться зустрітися з ворогом.

— Думаєте, ви могли б зупинити їх за допомогою якої-небудь магії? — Запитав хтось ще.

Ніккі нетерпляче підскочила до Річарда і заговорила:

— Лорд Рал вже підняв людей Старого Світу проти влади Джегана. Ми билися на його власній батьківщині, щоб позбавити армію Ордена підтримки звідти. Якщо ви будете наполягати на тому, щоб лорд Рал залишився тут, з вами, ви даремно витратите його виняткові здібності і в результаті все може загинути. Я прошу вас, як його соратник, як той, хто б'ється на вашому боці, дозвольте йому бути Магістром Ралом, дозвольте йому робити те, що він повинен робити, поки ви робите те, що повинні ви.

— Я сам не міг би сказати краще, — звернувся до них Річард. — Ось це і є той вибір, що стоїть перед вами.

Несподівано солдати почали опускатися на коліна. В повітря піднялася хмари пилу, коли люди рухалися, щоб звільнити місце одне для одного.

Голоси злилися в єдиний потужний хор.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Річард напружено спостерігав поверх моря людей перед ним, як з-за обрію піднімається сонце. Слова Присвяти прозвучали вдруге, втретє. Так було прийнято в армії. Як тільки закінчилася третя Посвята, солдати почали підніматися на ноги.

— Думаю, ви отримали нашу відповідь, лорд Рал, — сказав генерал Мейфферт. — Ідіть і дістаньте цих гадів.

Вітальні крики підтвердили укладену угоду.

Річард зістрибнув на землю і простягнув Ніккі руку, щоб допомогти їй спуститися. Вона не звернула уваги на простягнуту руку і спустилася сама. Річард повернувся до Кари.

— Що ж, нам пора рухатися. Ми поспішаємо. Послухай, Кара, я хочу, щоб ти знала: я зрозумію, якщо ти захочеш залишитися з… військами.

Кара відповіла йому темним похмурим поглядом і склала руки.

— Ви що, з глузду з'їхали, справді? — Через плече вона подивилася на генерала. — Я ж тобі казала, що ця людина божевільна.

Ти тільки подивися, що мені доводиться виносити!

Генерал Мейфферт кивнув з серйозним виглядом.

— Навіть не знаю, як ти це витримуєш, Кара.

— Доводиться звикати, — довірливо повідомила Кара і провела пальцями по його щоці. Такої посмішки, яка при цьому освітила її обличчя, Річард ще ніколи не бачив. — Бережи себе, генерал.

— Так, мадам. — Він посміхнувся Ніккі, потім вклонився їй. — Все як ви наказали, пані Ніккі.

Подумки Річард вже був далеко.

— Пішли. Давно пора рухатися.

66

Невеликий загін крокував по облицьованих панелями залах. Попереду йшла Рікка, Кара і Ніккі замикали процесію. На перетині Річард повернув у кам'яний коридор з високою склепінчастою стелею, яка знаходилася на висоті майже в двісті футів. З боків проходу через рівні проміжки піднімалися освітлені лампами колони. Між величезними вікнами височіли масивні зовнішні опори, що підтримували високі стіни. Промені світла падали через високі вікна і маленькі круглі віконця в стелі. Стук їх каблуків, немов удари молотів котився по порожньому залу, повторюваний відлуням.

Плащ Річарда, немов витканий з чистого золота, майорів у нього за спиною, ніби від поривів штормового вітру. Золоті символи на чорній туніці палали вогнем в напівтемряві залів. Коли він перетинав промені світла, срібні пряжки на чоботях і поясі, срібні символи на шкіряних браслетах відбивали промені світла, лезами розсікаючи навколишній морок, немов сповіщаючи про прибуття бойового чародія.

Лють будь-якої Морд-Сіт завжди змушувала кров більшості людей зупинятися в жилах, але холодний гнів на красивому обличчі Кари здавалося, здатний заморозити її назавжди. Пані Смерть, що йшла поряд з Морд-Сіт, виглядала не менш переконливо. Ще в їх першу зустріч Річард відчував оточуючу її магічну ауру, але сьогодні повітря навколо неї просто тріщало від магічної енергії.

Річард минув ніші зі столами й зручними стільцями навколо них. М'які килими, що вистилали їх, манили відпочити в тихому зручному куточку. Річард обходив килими — стукіт підборів по полірованому граніті здавався йому більш правильним в цей момент. Ніхто з його супроводжуючих теж не наступав на м'яку поверхню. Посилені луною звуки кроків створювали враження, що по залах Замку Чарівників рухається армія солдатів.

На ходу Рікка обернулася і вказала праворуч. — Вони тут, лорд Рал.

Не сповільнюючи ходу, Річард завернув за ріг, прямуючи до самого центру величезних двостулкових дверей. За розкритими стулками була видна витончено обставлена бібліотека. Навпроти дверей розташовувалося величезне вікно, розділене важкими дубовими перекладинами на дюжину засклених квадратів. До стелі на тридцять футів у висоту піднімалися книжкові полиці. Уздовж полиць були приставлені драбини, які можна було пересувати уздовж полиць по мідних рейках, щоб забезпечити доступ до кожної полиці. Масивні колони з червоного дерева мерехтіли в променях сонячного світла, проникаючого через високі вікна. Але внизу світла було не надто багато, і щоб розігнати напівтемряву, необхідні були лампи.

Величезний стіл червоного дерева з крученими ніжками, кожна з яких була обхватом більше, ніж рука Річарда, стояв між дверима і вікном. Уздовж кожної стіни піднімалися колони, що підтримували верхні яруси полиць. Дальні кінці кімнати справа і зліва залишалися в тіні.

Енн виглядала здивованою.

— Річард! Що ти тут робиш? Ти повинен бути з нашими військами.

Річард не звернув на неї ніякої уваги, дістаючи затиснуту під ліктем книгу в червоній шкіряній палітурці. Використавши її як мітлу, він скинув зі столу лежать на ньому книги, звільнивши широкий порожній простір полірованого столу перед трьома чарівниками.

Річард кинув книгу в червоному шкіряному палітурці перед ними на стіл. Книга голосно хляпнула і луна цього звуку відгукнулося у величезній кімнаті подібно удару грому.

Золотий напис «Вогняний Ланцюг» замерехтів в напівтемряві.

— Що це? — Тривожно запитав Зедд.

— Доказ, — відповів Річард. — Вірніше, один з доказів. Я ж обіцяв представити їх тобі.

— Це дуже стародавня книга, — пояснив їм Натан. — У ній описана формула для створення того, що називається заклинанням Вогняного Ланцюга.

Зедд підняв на нього горіхові очі. — Що таке Заклинання Вогняного Ланцюга?

— Кінець нашого світу, наскільки ми встигли зрозуміти, — з похмурою впевненістю сказав Річард. — Придумавши його, древні чарівники зробили необережність і створили протиріччя, що порушує Дев'яте Правило. В кінцевому підсумку вони зрозуміли, що якщо одного разу Заклинання Вогняного Ланцюга буде запущено, це призведе до катастрофічних наслідків.

Натан насупився і подивився на Ніккі, очевидно очікуючи від колишньої Сестри більше мудрості і досвіду.

— Про що він говорить?

— Чарівники давнини розробили теорію про те, як змінювати пам'ять за допомогою магії Збитку, роз'єднуючи її на частини, які потім спонтанно відновлюються вже незалежно один від одного. В результаті формується помилкова пам'ять, щоб заповнити порожнечу на місці зруйнованих фрагментів. Вони розробили спосіб, як змусити людину зникнути по відношенню до всіх інших, змушуючи всіх забувати про неї, навіть якщо ви тільки що бачили її прямо перед собою. Буквально в ту ж мить, коли дивитеся на неї.

— Заклинання знищує пам'ять про предмет заклинання. Однак було виявлено, що цей випадок утворює свого роду ланцюгову реакцію, яку неможливо ні передбачити, ні управляти нею. Це нагадує пожежу, яка продовжує горіти, використовуючи в якості палива зв'язок предмета заклинання з іншими людьми, пам'ять яких не була змінена. У кінцевому рахунку вплив заклинання зачіпає цілком весь світ живих.

— До речі, щодо пророчих черв'яків — додав Річард. — Можливо, вони і справді існують, але в даному випадку причина зникнення пророцтв — Заклинання Вогняного Ланцюга. Запущене заклинання починає свою дію, заповнюючи в пророцтві порожні місця, залишені пророками для майбутньої роботи. Цей проміжок заповнюється пророцтвом, що містить в собі формулу Заклинання Вогняного Ланцюга. Таким чином, одного разу запущене, Заклинання Вогняного Ланцюга заражає і знищує всі гілки пророцтва, пов'язані або з предметом, або з хронологією. У нашому випадку використані обидва напрямки дії заклинання. І обидва вони відносяться до Келен. Тому вона і виявилася витерта з пророцтва тим, що називається Наслідком впливу Заклинання Вогняного Ланцюга.

Натан важко обм'як у кріслі. — Добрі духи…

Енн склала руки, засунувши пальці в рукава сукні. Вона не виглядала ні радісною, ні враженою.

— От і добре. Ми вивчимо цю книгу і подивимося, чи дійсно щось відбувається, чи це всього лише твої безглузді вигадки.

— Але проблема не тільки в цій книзі.

— Ти повинен був залишитися з армією, з нашими людьми. Ти повинен вести війська в заключний бій. Ти повинен негайно повернутися туди. Пророцтво вельми ясно говорить про це. Там чітко сказано, що якщо ти цього не зробиш, світ опиниться на грані загибелі.

Річард пропустив слова Енн повз вуха і спіймав пильний погляд діда.

— Як по-твоєму, чи існує магія, здатна протистояти заклинанню Вогняного Ланцюга?

Зедд знизав плечима. Можна було бачити, що він вельми засмучений манерою Річарда вести розмову.

— Звідки мені знати?

— Існує. І воно було створене саме для цієї мети.

— І що ж це? — Запитав Зедд.

— Скриньки Ордена.

Рот Зедда відкрився.

— Річард, це ж немож…

Річард засунув руку в кишеню і витягнув те, що в ньому лежало. Різко грюкнувши рукою по столу, він поклав це так, щоб було добре видно всім трьом.

Очі Зедда широко розкрилися. — О духи! Річард, це ж зміїна лоза…

— Пам'ятаєш, що сказано в Книзі Зниклих Тіней? «І коли шкатулки Одена введені в гру, виростає зміїна лоза…»

— Але… але… — Зедд запнувся. — Скриньки Одена знаходяться в Саду Життя, в Народному Палаці, під надійною охороною.

— І не тільки, — вставив Натан. — Я особисто озброїв солдатів Першого Кільця зброєю, яка здатна зупинити будь-якого обдарованого. Ніхто не може проникнути туди.

— Згоден, — наполягав Зедд. — Це неможливо.

Річард обернувся і обережно взяв те, що несла Кара. Він м'яко поставив «Сильну духом» так, щоб статуя стояла прямо перед трьома магами на протилежному кінці столу. Гордо піднявши відкинути голову, стиснувши кулаки, вона немов пручалася їх спробам представити її оманою.

— Це — Келен. Вона залишила статуетку в Саду Життя на місці шкатулок, щоб хоч хто-небудь дізнався, що вона дійсно існує. Заклинання Вогняного Ланцюга стерло її з загальної пам'яті. Ті, хто тепер бачить її, забувають про неї перш, ніж встигають навіть усвідомити, що бачать.

Енн махнула рукою в бік книги, зміїної лози і статуї.

— Але все це — тільки твої здогадки, Річард. Кому могло прийти в голову влаштувати таку змову.

— Цей план придумала Сестра Юлія, — сказала Ніккі. — З нею були Сестри Цецилія, Ерміна і Тові.

Енн насупилася. — Звідки ти дізналася?

— Мені зізналася Тові.

Тепер Енн виглядала більш здивованої.

— Зізналася… Навіщо б їй зізнаватися в таких речах? Як ти взагалі зустрілася з нею?

— Вона втікала з однією з шкатулок Одена. — Сказав Річард. — І потрапила в засідку до людини, якій я віддав Меч Істини. Він поранив її та викрав скриньку, яка була у неї.

Зедд ляснув себе по лобі і плюхнувся на стілець. Він не міг вимовити ні слова.

— А ще Тові розповіла мені, — продовжувала Ніккі, — що вони побували тут, в Ейдіндріле, і підклали труп в могилу Матері-сповідниці, щоб Річарду в будь-якому випадку ніхто не повірив. На випадок, якщо він зважиться розкопати могилу, в спробі переконати інших у своїй правоті. Вони взяли біле плаття в Палаці сповідниць. Вони хотіли бути впевненими, що всі вирішать, ніби Річард не в своєму розумі.

— Я хочу, щоб ви знали, ми відвідали руїни стародавнього міста Каска, на півдні Д'хари. В цей час туди прийшли розвідники Ордена, і на одному з них я провела експеримент. Я скористалася заклинанням, яке ви мені дали, щоб «вилікувати» Річарда від його «помилки».

Енн обережно підняла голову.

— І?

— Він прожив усього кілька хвилин.

Зедд, настільки ж білий, як його скуйовджене волосся, сховав обличчя в долоні.

— Упевнена, що частина цього виявиться… корисною, — сказала Енн, що виглядала швидше збентеженою. — І прекрасно, що ви виявили все це. Але, як я сказала, факт залишається фактом — ти повинен бути з військами, Річард. Ми вже показали тобі пророцтво, яке життєво важливе. «Якщо fuer grissa ost drauka не поведе людей в цей заключний бій, світ, що стоїть на краю пітьми, буде накритий жахливою тінню».

Річард стиснув пальцями скроні і дивлячись у підлогу, намагався зберегти терпіння. Йому довелося нагадати собі, що ці люди роблять те, що вважають правильним.

Він підняв очі і зустрів їх пильні погляди.

— Ви що, не бачите? — Він вказав на паросток зміїної лози на столі. — Ось він, заключний бій. Сестри Тьми ввели в гру шкатулки Одена. Вони мають намір привести Володаря у світ живих. Вони мають намір віддати смерті всіх живих, щоб знайти безсмертя. Для себе. Світ стоїть на краю загибелі.

Ви ще не бачите? Якби ви троє домоглися успіху, в сліпій впевненості слідуючи словам пророцтва, намагаючись втілити в життя обумовлені події, я б не пережив вашої спроби «вилікувати» мене. Я був би мертвим. У вашій спробі виконати пророцтво, ви допомогли б Сестрам Тьми домогтися успіху. Ви сприяли б загибелі всього живого. Світ міг загинути. Через вас.

Тільки добра воля — вільна воля Ніккі, моє вільне бажання — запобігли тому, що ви могли принести людству. Ось результат вашої сліпої віри в пророцтво.

Енн, єдина з чарівників залишалася сидіти; тепер і вона схопилася на ноги.

— Добрі духи, адже він має рацію, — прошепотів сам до себе Зедд. — Шукач тільки що врятував трьох старих дурнів від самих себе.

— Ні, ви зовсім не дурні. Ніхто з вас, — сказав Річард. — Всі ми час від часу робимо дурниці, не думаючи. У такому разі достатньо визнати, що здійснюєш помилку, щоб більше не повторювати її. Вчіться на них. Не дозволяйте собі в наступний раз потерпіти невдачу з тієї ж причини. Я тут не за тим, щоб доводити вам, що ви — дурні. Це не так. Я тут тому, що мені потрібна ваша допомога. Я хочу, щоб ви почали нарешті користуватися своїм розумом, блискучим розумом, яким наділений кожен з вас. Ви троє володієте знанням, якого не має більше ніхто з живучих.

Жінка, яку я люблю, жінка, на якій я одружився, викрадена Сестрами Тьми. На неї було використано Заклинання Вогняного Ланцюга. Це заклинання тепер впливає на життя кожного, хто знав її, і поступово торкнеться життя кожної людини, що живе на землі.

Він вказав на «Сильну Духом». — У цій статуї я зобразив дух твоєї онучки, Зедд. Вона дуже любила її. Вона залишила статую на тому кам'яному вівтарі, вимазавши її кров'ю. Я хочу повернути її назад.

— Мені потрібна допомога. Ні Ніккі, ні Кара не пам'ятають Келен, але вони знають правду, знають, що на їх пам'ять впливає те, що описано в цій книзі — Заклинання Вогняного Ланцюга — а зовсім не тому, що її не існує. Ви всі втратили щось дуже цінне, коли втратили свою пам'ять про Келен. Ви втратили частину своїх життів, яку нічим неможливо замінити. Ви втратили одну з кращих…

Річард змушений був замовкнути, тому що горло у нього здавило так, що він не міг вимовити більше жодного слова. Сльози, стікаючи по обличчю, капали на стіл.

Ніккі підійшла ближче й поклала руку йому на плече.

— Все буде гаразд, Річард. Ми повернемо її.

Кара поклала руку на інше його плече.

— Правильно, лорд Рал. Обов'язково повернемо.

Річард кивнув. Його підборіддя тремтіло так, що він не міг вимовити ні слова.

Зедд піднявся.

— Річард, сподіваюся, ти не думаєш, що ми знову покинемо тебе? Цього не станеться. Даю слово, як Чарівник Першого Рангу.

— Я б волів мати слово мого дідуся.

Зедд посміхнувся крізь сльози.

— І це теж, мій хлопчику. І це теж.

Натан скочив на ноги. — Мій меч теж до твоїх послуг, хлопчику мій.

Енн хмуро глянула на нього.

— Що ще за меч? В ім'я духів, що це значить?

— Ти чудово знаєш, — сказав Натан, зображаючи пальцем колючий удар мечем. — Це значить, що передбачається добра бійка.

— Добра бійка? А як щодо допомоги в пошуках Келен?

— Тисяча прокльонів, жінко…

Енн стрельнула очима в Зедда.

— Це ти навчив його так виражатися? До знайомства з тобою він ніколи не лаявся.

Зедд знизав плечима з видом ображеної невинності.

— Ні, не я. Я ще не досяг такої досконалості.

Енн сердито глянула на обох чарівників, потім з посмішкою — на Річарда.

— Я пам'ятаю, як ти народився, Річард. Тоді ти був сенсом життя твоєї матері. Вона так пишалася тобою, а ти вмів тоді тільки голосно кричати. Вважаю, тепер вона пишалася б тобою ще більше. Ми всі пишаємося тобою, Річард.

Зедд витер носа рукавом балахона.

— Вірно сказано.

— Якщо ти в змозі пробачити нас, — продовжувала Енн, — ми хотіли б допомогти тобі зупинити цю загрозу. Крім того, я дуже хотіла б особисто подбати про тих Сестер.

Ніккі стиснула плече Річарда. — Думаю, ви можете приєднатися до нас. Мені здається, ми всі хотіли б поскоріше відшукати їх.

Кара за спиною Річарда нахилилася до неї. — Тобі добре говорити. Ти вже вбила Сестру Тові.

67

Річард стояв біля бійниці на одному з бастіонів Замку Чарівників, поставивши одну ногу на низький парапет, і дивився на залитий сонячним світлом Ейдіндріл, що розкинувся біля підніжжя гори. По рівнині пливли тіні білих пухнастих хмар.

Зедд підійшов ззаду і встав біля Річарда. Деякий час він теж мовчазно спостерігав вид, що відкривався зі стіни.

— Я не можу пригадати Келен, — сказав він нарешті. — Намагаюся, але не можу.

— Я знаю, — вимовив Річард, не озираючись.

— Але все ж, якщо вона твоя дружина, то вона має бути видатна жінка.

Річард не міг не посміхнутися.

— Вона така і є.

Зедд поклав свою кістляву руку на плече онука і сказав:

— Ми знайдемо її, мій хлопчику. Я допоможу тобі, і ми обов'язково знайдемо її. Я тобі обіцяю.

Усміхнувшись, Річард теж обняв діда.

— Спасибі, Зедд. Мені неодмінно знадобиться твоя допомога.

Зедд підняв палець.

— Ми вирушимо негайно.

— Це по мені. До речі, треба буде підібрати мені який-небудь меч.

— А, ну, меч не такий вже важливий. Це просто інструмент. Винахідник — ось справжня зброя, а ти все ще Шукач.

— До речі, Зедд. Ти знаєш, я тут подумав і прийшов до думки, що Шота, можливо, діяла не з егоїстичних міркувань, вимагаючи мій меч в обмін на те, що вона повідомила.

— З чого ти взяв?

— Меч Істини пов'язаний з моїм даром. Використання мого дару, як тоді в бібліотеці, коли я читав книгу пророцтв, з великою ймовірністю приверне до мене Звіра.

Зедд потер щоку.

— Ну, мені здається, в цьому є сенс. Можливо, в якійсь мірі це допомогло тебе захистити.

Тут він кинув на Річарда сердитий погляд.

— Але вона віддала його Самуелю! Він злодій!

— А що він вкрав після того, як отримав назад меч?

Зедд глянув на Річарда одним оком.

— Вкрав? Я не розумію, що ти маєш на увазі?

— Він смертельно поранив Сестру Тьми і відібрав у неї скриньку Одена. Таким чином, він завадив їм роздобути всі три шкатулки і викликати магію Одена.

Зедд насупився ще сильніше.

— А що по-твоєму цей злодюжка стане робити зі скринькою?

Річард знизав плечима.

— Не знаю. Але як би там не було, він виграв для нас трохи часу. Найменше, що ми можемо зробити, це піти до нього і не дати Сестрам Тьми отримати всі три шкатулки.

Зедд почухав щоку і скоса подивився на Річарда.

— Трохи нагадує дещо в минулий раз, чи не так… коли Даркен Рал повинен був отримати останню шкатулку.

Насупившись, Річард подивився на свого діда.

— Що?

Зедд знизав плечима.

— Нічого. Так, просто.

— Що?

— Як я вже сказав, трохи нагадує декого в минулий раз, ось і все.

Зедд поплескав Річарда по плечу.

— Ну, підемо. Рікка вже приготувала обід. Спочатку ми гарненько перекусимо, а потім подумаємо з чого нам почати.

— Добре.

— Звідки ти знаєш? Я ж навіть не сказав тобі, як вона готує.

— Ні, я хотів сказати… А, нічого. Підемо.

Content

Гудкайнд Террі Дев'яте Правило Чарівника, або Вогняний Ланцюг

Террі Гудкайнд ДЕВ'ЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА, або ВОГНЯНИЙ ЛАНЦЮГ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67