Гудкайнд Террі

Десяте Правило Чарівника, або Фантом

Террі Гудкайнд

ДЕСЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА,

або

ФАНТОМ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

Філу і Деборі Піццолато і їх дітям Джо, Ніколетті, Філіппу і Адріані, які постійно нагадують мені про цінність життя, несучи в моє життя любов і веселощі.

Неоціненну допомогу для виходу «Фантома» у світ надали:

Брайан Андерсон

Джефф Болтон

Р. Дін Брайен

Доктор Джоанн Лева

Марк Мастерс

Доктор Роланд Міяда

Кіт Паркінсон

Філ і Дебра Піццолато

Том і Карен Вілен

Рон Вілсон

Всі ці люди були поруч, коли я найбільше їх потребував.

Кожен з них — унікальна людина, що зіграла важливу роль у створенні цієї книги і кожен несе в моє життя радість просто будучи самим собою.

Світла пам'ять Кіту Паркінсону.

«Ті, хто з ненавистю прийшов сюди, нехай піде, щоб не накликати ненависті на себе самих».

З «Книги Життя»

Келен тихенько стояла в тіні, спостерігаючи, як біда м'яко стукає в ці двері. Забившись у куточок під навісом, вона молилася, щоб на стукіт ніхто не відгукнувся. Як не противна була їй думка про ночівлю під дощем, вона все ж хотіла, щоб нещастя оминуло невинних людей. Тим не менш, зараз від неї не залежало нічого.

Світло самотньої лампи слабо пробивлося через вузькі вікна по обидва боки від нещільних дверей і відбивалося від мокрих сходинок ганку. Вивіска над дверима, укріплена на двох залізних кільцях, верескливо скрипіла всякий раз, коли пориви вітру розгойдували її туди-сюди, обсипаючи дощовими бризками.

Келен змогла розгледіти на мокрій вивісці зображення білого коня, схожого на привид. Світла з вікон було недостатньо, щоб прочитати назву, але, судячи з того, про що вже багато днів твердили три її супутниці, це і був сільський готель під назвою «Білий Кінь».

Запах гною і вологого сіна показував, що одна з будівель поблизу напевно була стайнею. У віддалених спалахах рідкісних блискавок крізь стіну води вона могла розгледіти лише якісь незграбні темні обриси. Незважаючи на рівний шум дощу і рідкісні гуркоти грому, сільце, здавалося, міцно спить. Келен не могла уявити кращого місця в непогожу темну ніч, ніж тепле і безпечне ліжко із затишною ковдрою.

Розбуджені коні тихо заіржали в стійлах, коли сестра Юлія постукала знову, більш голосно і наполегливо. Очевидно, сестра хотіла бути почутою, але не бажала виглядати ворожою. Будучи жінкою імпульсивною, цього разу сестра Юлія, здавалося, намагається стримувати себе.

Келен не знала, чому, але вважала, що така поведінка має пряме відношення до тих причин, через які вони всі опинилися тут. Втім, можливо, це була всього лише випадкове бажання примхливої жінки. В поганому настрої вона була немов блискавка — настільки ж небезпечна, наскільки непередбачувана.

Келен не завжди могла передбачити, коли сестра Юлія знову накинеться на неї. І якщо цього не відбувалося, то зовсім не означало, що в наступний момент муки не почнуться знову. Дві інші сестри зараз теж були не в найкращому настрої і могли спалахнути в будь-який момент. Втім, Келен припускала, що досить скоро ці троє будуть цілком щасливі і візьмуться святкувати своє возз'єднання з четвертою.

Зовсім поруч сліпуче спалахнула блискавка, на мить повністю освітивши нерівний ряд будинків вздовж брудної дороги з глибокими коліями. Оглушливий гуркіт грому прокотився між пагорбів, змусивши здригнутися землю у них під ногами.

Келен відчайдушно захотілося, щоб подібно до блискавки, яка висвітлює місцевість під мороці ночі, знайшовся спосіб освітити зниклі спогади про її минуле, відновити те, що приховувала імла, розгадати таємницю її існування. Вона жадала звільнитися від Сестер, її спалювало бажання жити своїм власним життям…

От тільки б знати, яким було в дійсності її життя. А поки вона знала тільки, що не знає про себе нічого. А ще розуміла, що її судження були засновані на певному минулому досвіді. Очевидно, що десь є люди, які пам'ятали її тим, ким вона була. Вона могла б спробувати повернутися до них… але вони були для неї втрачені.

У той жахливий день, коли вона за наказом Сестер викрала шкатулки, вона присягнулася собі, що коли-небудь відшукає правду про саму себе і стане вільною.

Коли сестра Юлія постукала в третій раз, зсередини пролунав приглушений голос.

— Чую, чую! — Відгукнувся чоловічий голос. Було чути, як босі ноги тьопають по щаблях східців. — Вже йду! Зачекайте хвилинку!

Роздратування від пробудження серед ночі змішувалося в цьому голосі з вимушеною повагою до потенційних постояльців.

Сестра Юлія кинула на Келен похмурий погляд.

— Ти знаєш, що у нас тут є справа. — Вона застережливо підняла палець прямо перед носом у Келен. — Навіть не думай доставити нам неприємності. Інакше знову отримаєш те, що отримала в останній раз.

При цьому нагадуванні Келен судорожно сковтнула.

— Так, сестра Юлія.

— Тові повинна була найняти для нас кімнати, — жалібно промовила сестра Цецилія. — У мене немає настрою почути, що місць немає.

— Буде тобі кімната, — зі спокійною впевненістю сказала сестра Ерміна. Сестра Цецилія мала звичку завжди припускати найгірше.

Сестра Ерміна була одного віку з сестрою Цецилією, але виглядала настільки ж молодо й привабливо, як і сестра Юлія. Тим не менш, їх зовнішність нічого не значила в контрасті з їх внутрішньою сутністю. Для Келен вони були справжніми гадюками.

— Так чи інакше, — пошепки додала сестра Юлія, впиваючись поглядом у двері, — кімнати у нас будуть.

Блискавка дугою пронизала зеленувату товщу хмар, слідом пролунав оглушливий удар грому.

Двері прочинилися. З тіні виникло обличчя чоловіка, який дивився на них, одночасно продовжуючи застібати штани, натягнуті прямо під нічну сорочку. Він злегка повернув голову з боку в бік, щоб краще розгледіти відвідувачів. Розсудивши, що небезпеки немає, він відчинив двері і широким жестом запросив їх всередину.

— Проходьте, — сказав він. — Прошу вас.

— Хто там? — На сходах в задній частині будинку з'явилася жінка. В одній руці вона несла лампу, а іншою притримувала поділ нічної сорочки, щоб не спіткнутися об нього, поспішно спускаючись сходами.

— Четверо жінок, яких носить під дощем посеред ночі, — відповів чоловік. Його сердитий тон ясно давав зрозуміти, що він думає про таку практику.

Келен застигла на середині кроку. Він сказав ЧЕТВЕРО жінок.

Він бачив усіх чотирьох, і запам'ятав достатньо, щоб сказати про це. Наскільки вона могла згадати, такого раніше ніколи не траплялося. Ніхто, крім її господинь, крім цих чотирьох Сестер — трьох, які прийшли разом з нею, і тією, з якою вони повинні тут зустрітися, — не казав, що бачив її.

Сестра Цецилія пхала Келен попереду себе, очевидно не зауваживши значення почутого.

— Хвала духам — вимовила жінка, швидко проходячи між двома столами, збитими з дощок. За вікнами вітер жменями жбурляв у скло дощову воду. — Запроси їх увійти, Орлан. Погода просто жахлива.

Важкі краплі дощу проникли в приміщення слідом за ними, намочивши соснову підлогу біля дверей. Чоловік невдоволено кривив рот, поки закривав двері і рухав в скобах важкий засув.

Жінка із зібраними у вільний вузол волоссям, трохи підвела лампу, роздивляючись нічних гостей. Її спантеличений погляд ковзав по відвідувачках туди і назад. Вона відкрила рот, збираючись щось сказати, але, тут же, здавалося, одразу про це забула.

Келен тисячі разів бачила цей безглуздий погляд, вона знала, що жінка вже все забула і бачила перед собою тільки трьох відвідувачок. Ніхто не міг запам'ятати Келен досить надовго, щоб потім розповісти про це. Вона була все одно що невидима. Келен подумалося, що цей Орлан мабуть просто помилився, через дощ і темряву, коли сказав дружині, що в них чотири гості.

— Заходьте ж, вам потрібно обсушитись — сказала жінка. Її усмішка була по-справжньому теплою. Вона взяла сестру Юлію за руку, проводячи її в невеликий зал. — Ласкаво просимо в готель «Білий Кінь».

Інші дві сестри, не ховаючись, уважно оглянули кімнату, зняли свої плащі й швидко обтрусили їх, перш ніж кинути на лавку біля одного з столів. Келен помітила темніючий дверний отвір в задній частині кімнати біля сходів.

Більшу частину правої стіни займав камін, складений з пласких каменів. Тепле повітря в напівтемній кімнаті був наповнений спокусливим ароматом м'яса, що тушкувалось в залізному горщику, який висів на гаку, вправленому в бічну стінку біля вогнища. Гарячі вуглини були покриті товстим шаром перистого попелу.

— Леді, ви троє схожі на мокрих котів. Напевно, ви жахливо себе почуваєте. — Жінка повернулась до чоловіка і вказала на вогнище. — Орлан, розпали вже вогонь.

Келен помітила дівчинку років одинадцяти-дванадцяти. Вона сиділа високо на східцях сходів, але так, щоб з-під низької стелі була видна кімната. На її білій нічній сорочці з гофрованими оборками на рукавах товстою коричневою шерстю були вишиті коники з чорними гривами і хвостами. Дівчинка сиділа навпочіпки, натягнувши поділ сорочки на худі коліна. Вона посміхалася, демонструючи занадто великі зуби.

Очевидно, незнайомці, які приїхали посеред ночі, були справжньою пригодою в готелі «Білий Кінь». Келен дуже сподівалася, що на цьому їхні пригоди на сьогодні закінчаться.

Орлан, величезний чоловік, схожий на ведмедя, опустився на коліна біля вогнища і додав туди кілька полін. У його товстих коротких пальцях обрубки дуба виглядали лише трохи товстишими, ніж скіпки для розтоплення.

— Ну, леді, і що ж змусило вас відправитися в дорогу в такий дощ, та ще вночі? — Запитав він, кидаючи на них погляд через плече.

— Ми поспішали наздогнати свою подругу, — відповіла сестра Юлія з нічого не значущою усмішкою. Вона тримала діловий тон, — яка повинна була зустріти нас тут. Її звуть Тові. Вона повинна б уже чекати нас.

Чоловік сперся рукою об коліно, допомагаючи собі піднятися.

— Гості, які зупиняються у нас — особливо в такі неспокійні часи — люди досить обережні. Більшість з них не називає своїх імен. — Він підняв брову і глянув на сестру Юлію. — Так само, як і ви. Адже ви, леді, теж не представилися.

— Орлан, вони ж гості, — пробурчала жінка. — Промоклі і, без сумніву, стомлені і голодні. — Вона швидко посміхнулася. — Всі називають мене Еммі. Я і Орлан — мій чоловік — управляємо «Білим Конем», з тих пір, як кілька років тому померли його батьки. — Еммі зняла з полиці три дерев'яні миски. — Ви, леді, мабуть, зголодніли. Дозвольте запропонувати вам тушкованого м'яса. Орлан, візьми кружки і принеси гарячого чаю для леді.

Проходячи повз них, Орлан вказав м'ясистою рукою на миски, які тримала в руках його дружина.

— Однієї не вистачає.

Вона різко підняла на нього похмурий погляд.

— Ні, я взяла три штуки.

Орлан зняв з верхньої полиці чотири кружки.

— Правильно. От я й кажу, однієї не вистачає.

Келен ледве могла дихати. Щось було не так. Сестри Цецилія і Ерміна застигли, немов мертві. Їх широко розкриті очі зупинилися на чоловікові. Значення розмови між чоловіком і дружиною не сховалося від їх уваги.

Келен глянула на сходи і побачила на сходах дівчинку. Схилившись у їх сторону, вхопившись руками за поручні, вона намагалася зрозуміти, про що це говорять батьки.

Сестра Ерміна схопила Юлію за рукав.

— Юлія, — наполегливо прошипіла вона крізь зціплені зуби — він бачить…

Сестра Юлія цитьнула на неї. Її брови зсунулися, коли вона звернула свою увагу на чоловіка.

— Ви помилилися, — вимовила вона. — Нас тільки троє.

Говорячи це, вона підштовхувала Келен міцною дубовою палицею, яку тримала в руках, пхала її все далі, в тінь, ніби тіні могли зробити її невидимою для цієї людини.

Келен не хотіла знаходитися в тіні. Вона хотіла стояти на світлі й бути побаченою — бути видимою. Це завжди здавалося нездійсненною мрією, але раптово стало реальною можливістю. І ця можливість потрясла трьох Сестер.

Орлан, насупившись, подивився на сестру Юлію. Тримаючи всі чотири кружки в одній м'ясистій руці, іншою він вказав на кожну відвідувачку, що знаходилися в його кімнаті.

— Одна, друга, третя, — він нахилився в бік, заглядаючи за сестру Юлію, і вказав на Келен. — Четверта. Ви всі хочете чаю?

Келен здивовано блимнула. Здавалося, серце підступило до самого горла. Він бачив її…

І він пам'ятав те, що бачив.

— Не може бути, — прошепотіла сестра Цецилія, стискаючи руки. Стрельнувши по сторонах очима, вона нахилилася до сестри Юлії. — Це неможливо. — За звичаєм на її губах грала нічого не значуща безглузда посмішка.

— Щось пішло не так… — Голос Ерміни затих, коли погляд її небесно-блакитних очей зупинився на сестрі Юлії.

— Мабуть, якесь відхилення, — ледь чутно просичала сестра Юлія, побачивши боязкі погляди на двох інших сестер. Однак ці двоє ніколи не виявляли бажання сперечатися з їх запальною предводителькою, хоча і рабської покірності теж не виявляли.

У три стрімких кроки сестра Юлія покрила відстань, що відділяла її від Орлана, і міцно схопила його за комір нічної сорочки. Різким рухом іншої руки із затиснутою в ній дубовою палицею, вона вказала на Келен, що стояла в тіні біля дверей.

— Як вона виглядає?

— Як мокра кішка, — незграбно спробував відбутися жартами Орлан. Він відчував себе незатишно, відчуваючи хватку її руки на своєму комірі.

Келен прекрасно засвоїла, наскільки недозволено говорити таким тоном з сестрою Юлією, однак зараз сестра замість того, щоб вибухнути люттю, здавалася настільки ж здивованою, як і сама Келен.

— Це мені відомо. І все ж, як вона виглядає? Розкажи, що ти бачиш?

Орлан випростався, вивільняючи комір з її кулака. Його обличчя напружилося, коли він у слабкому світлі лампи намагався розгледіти незнайомку, яку могли бачити тільки сестри і він сам.

— Густе волосся. Зелені очі. Приваблива. Вона могла б виглядати набагато краще, якщо її обсушити і переодягнути. Хоча, треба сказати, мокрий одяг відкриває певні можливості, щоб розгледіти її покраще.

І він сально посміхнувся, та так, що радість Келен від того, що він її бачить, відразу зів'яла.

— Чудова фігура. — Додав він скоріше собі, ніж Сестрі.

Його некваплива, розсудлива оцінка змушувала Келен відчувати себе голою. Обшарюючи її пильним поглядом, він витер великим пальцем куточки рота. Вона чула, як під пальцем шарудить щетина на неголеному підборідді. Одне з полін у вогнищі яскраво спалахнуло, даючи йому можливість придивитися краще. Його пильний погляд ковзнув угору, притягнутий чимось незвичним.

— Її волосся довге як…

Хтива посмішка Орлана миттю випарувалася.

Він здивовано блимнув, його очі широко розкрилися.

— Добрі духи, — пролунав його шепіт. Обличчя чоловіка стало попелясто-сірим і він впав на коліна. — Вибачте мені, — вимовив він, звертаючись до Келен. — Я не впізнав…

Здавалося, в кімнаті пролунав дзвін, коли сестра Юлія своєю дубовою палицею вдарила по схиленій голові чоловіка, що стояв на колінах.

— Заткнися!

— Що ви робите? — Метнулася до чоловіка Еммі. Вона присіла навпочіпки і обхопила його плечі, а чоловік стогнав, намагаючись затиснути величезною долонею рану на голові, з якої юшила кров. Його пісочного кольору волосся потемніло і стало мокрим від крові. — Ви що, з глузду з'їхали?

Вона притиснула голову чоловіка до грудей, заколисуючи його, як дитину, а червона кров величезною плямою розповзалася на її нічній сорочці. Здавалося, він втратив свідомість.

— Навіть якщо ви, троє, подорожуєте в компанії духа, це не дає вам права…

— Заткнися, — прогарчала сестра Юлія так, що Келен пробрав крижаний озноб, а рот Еммі закрився з виразним клацанням.

Дощ стікав по шибках звивистими доріжками, десь віддалік гуркіт грому перекочувався між порослими лісом пагорбами. Будинок же затопила мертва тиша — Келен виразно чула, як скрипить зовні вивіска, розгойдувана вітром. Сестра Юлія знайшли поглядом дівчинку, яка тепер застигла на нижній сходинці, вчепившись у квадратні дерев'яні стовпчики поручнів. Сестра Юлія освітила малятко самим яскравим світлом, який тільки могла створити розлючена чаклунка.

— Скільки людей ти бачиш?

Дівчинка широко розкрила очі, занадто перелякана, щоб говорити.

— Так скільки? — Крізь зціплені зуби повторила сестра Юлія. В її голосі було стільки загрози, що руки малої ще сильніше стиснули перила. Пальці на тлі темного дерева виглядали білими і знекровленими.

Нарешті тихим голоском дівчинка відповіла.

— Трьох.

Сестра Ерміна, схожа на спійману в пляшку блискавку, нахилилася ближче.

— Юлія, що відбувається? Такого не може бути навіть теоретично. Це в принципі неможливо. Адже ми накладали контрольну мережу.

— Зовнішню, — уточнила сестра Цецилія.

Сестра Ерміна примружилася, дивлячись на старшу супутницю.

— Що?

— Ми накидали зовнішню контрольну мережу. Але внутрішнього огляду не робили.

— Ти в своєму розумі? — Різко запитала сестра Ерміна. — По-перше, в цьому не було необхідності, а по друге-, потрібно бути повним дурнем, щоб спробувати влізти у внутрішню контрольну мережу. Такого ніхто ніколи не робив. Це нікому не потрібно.

— Я тільки хочу сказати…

Спопеляючим поглядом сестра Юлія змусила обох замовкнути. Сестра Цецилія з прилиплим до голови мокрим волоссям явно збиралася закінчити свою думку, але раптово передумала і вирішила за краще помовчати.

Схоже, Орлан прийшов в себе, він вивільнився з обіймів дружини і спробував піднятися на ноги. Кров стікала в нього з чола по обидва боки широкого носа.

— На твоєму місці, шинкар, — обернулася до нього сестра Юлія, — я залишалася б на колінах.

Загроза в її голосі змусила його зупинитись, але лише мить. Явно розсерджений, він випростався на весь зріст і прибрав від голови закривавлену руку. Його спина випросталася, його груди, здавалося, збільшилися в обсязі, кулаки стиснулися. Келен сказала б, що його темперамент взяв гору над обережністю.

Сестра Юлія помахом руки з палицею наказала Келен відійти геть. Замість цього Келен ступнула ближче до сестри, сподіваючись змінити об'єкт її гніву, поки не стало надто пізно.

— Будь ласка, сестра Юлія, він відповість на всі ваші запитання. Я знаю, що відповість. Дозвольте йому.

Три сестри в подиві втупилися на Келен. Вона не сміла говорити. Ніхто не давав їй дозволу. Вона знала, що така зухвалість дорого їй обійдеться, але ще вона знала, що станеться з цією людиною, якщо їй не вдасться прямо зараз змінити ситуацію. Мабуть, тільки вона може це зробити.

Зараз цей чоловік був єдиним шансом дізнатися щось конкретне про те, ким вона була насправді. Можливо, вона навіть могла б згадати щось з свого колишнього життя, а може і з'ясувати, чому вона нічого про себе не пам'ятає. Ця людина впізнала її. Він міг би виявитися ключем, який відімкне тайники її втраченого минулого. Вона не могла дозволити собі втратити цей шанс — навіть ризикуючи викликати гнів сестер.

Перш ніж сестри встигли вимовити хоч слово, Келен звернулася до чоловіка.

— Будь ласка, майстер Орлан, послухайте. Ми шукаємо нашу старшу подругу, її звуть Тові. Вона повинна була тут зустрітися з цими трьома жінками. Ми затрималися, а тому вважали, що вона вже тут і очікує нас. Прошу вас, дайте відповідь на їхні запитання. Все вирішиться дуже швидко, якщо ви підніметеся наверх і приведете їм Тові. І тоді ми всі дуже скоро зникнемо з вашого життя, як гроза, що пройшла стороною.

Чоловік шанобливо схилив голову, немов сама королева просила його про допомогу. Келен була не просто здивована, вона була абсолютно вражена таким поважним ставленням до себе.

— Але у нас тут немає нікого на ім'я Тові, Ма…

Кімнату осяяв сліпучий спалах, немов безліч блискавок несамовито засуперничали між собою. Ніби звивиста мотузка, скручена з вогню і світла, вирвалася з рук сестри Юлії і пронизала груди Орлана, не давши йому звернутися до співбесідниці так, як він збирався.

Келен, яка стояла поруч, немов потужно штовхнули в груди. Ця ж сила відкинула Орлана назад, та так, що він перелетів через стіл, обидві лавки і з силою вдарився об стіну. Смертельне заклинання майже розірвало бідолаху навпіл. Від залишків сорочки вилися цівки диму. Тьмяно поблискували криваві патьоки в тому місці, де тіло вдарилося об стіну і сповзло на підлогу.

Після оглушливого гуркоту у вухах Келен задзвеніла раптова тиша.

Еммі, чиє життя назавжди змінив цей удар, витріщивши очі, заволала, невпинно повторюючи єдине слово:

— Ні..! Ні..

Келен прикрила рукою рот і ніс, намагаючись врятуватися від огидного запаху крові і смороду згорілої плоті. Лампа, що стояла на столі, звалилася на підлогу і згасла. Тепер кімнату освітлював тільки вогонь вогнища і різкі спалахи блискавок за високими вікнами. Не будь зараз ніч, удар такої сили без сумніву вже переполошив би усе місто.

Дерев'яні миски випали з рук Еммі, і немов п'яні, виляючи, покотилися в різні боки, а вона, закричавши від жаху, побігла до чоловіка. Не тямлячи себе від люті, сестра Юлія перехопила Еммі, перш ніж та встигла дістатися до тіла чоловіка, і з силою штовхнула її до стіни.

— Де Тові? Я чекаю відповіді і отримаю її прямо зараз!

Келен побачила, що сестра дістала свій дакрил. Ця непримітна зброя виглядала як ніж, тільки замість леза у неї був гострий металевий стержень. Кожна з трьох сестер мала дакрил. Одного разу, коли вони зіткнулися з розвідниками Імперського Ордена, Келен бачила, як діє така зброя.

Вона знала, що дакрилом не обов'язково наносити смертельне поранення, достатньо найменшої подряпини, і врятуватися жертва вже не зможе. У випадку з дакрилом вбивала не зброя, не нанесені нею подряпини, вбивала магія сестри, яка через дакрил гасила іскру життя в тілі. Якщо сестра дістає дакрил, значить, вона має намір вбити, значить, у жертви немає ні найменшого шансу на спасіння і життя.

Нерівне мерехтливе світло проникло в кімнату через вузьке вікно, по підлозі і стінах простяглися довгі тіні. У цей момент двоє сестер схопили перелякану жінку і скрутили, не даючи можливості рухатися. Ледь спалах світла змінився в кімнаті покровом темряви, третя сестра помчала вгору по сходах.

Келен ступнула до дівчинки, яка рвонулася було до матері, і обхопила її поперек талії, намагаючись утримати. Широко розплющені очі малої були повні паніки, оскільки розум був не здатний зберегти пам'ять про Келен досить довго, щоб усвідомити, що її утримує. Крім того, її налякала страшна смерть батька. Келен не сумнівалася, що цього жаху дитина не забуде ніколи.

Крізь барабанний дріб дощу Келен чула важкі кроки сестри, яка піднялася нагору. Час від часу її кроки затихали, коли сестра зупинялася, щоб відчинити двері чергової кімнати. Ті розбуджені гості, що посміють кричати і обурюватися, виявляться віч на віч з розлюченою Сестрою Тьми. Подібна ж перспектива чекала тих, хто поки ще спав за закритими дверима своїх кімнат.

Еммі закричала від болю. Келен відмінно знала, що відбувається.

— Де вона? — Гаркнула на жінку сестра Юлія. — Де Тові?

Еммі знову закричала, благаючи не завдавати шкоди її дочці.

Келен прекрасно розуміла, яка це була серйозна тактична помилка. Не можна давати зрозуміти ворогові, чого ви боїтеся найбільше.

Хоча, мабуть, у цьому випадку цінність такої інформації була спірною, адже і без того очевидно, що найбільше лякає будь-яку матір. Та сестри і не потребували подібного важеля впливу. Вид страждань матері привів дитину в стан крайнього жаху. Дівчинка відчайдушно виривалася, але Келен не склало труднощів порозумітися з худенькою дитиною.

З силою схопивши дівчинку, Келен вштовхнула її через двері під сходами в темне приміщення. Спалахи блискавок дали трохи світла, що проникало через невелике віконце. Приміщення виявилося примикаючою до кухні коморою, де зазвичай зберігалися припаси. Дівчинка кричала від страху, і її крики вторили крикам її матері.

— Все буде добре, — шепотіла Келен дівчинці на вухо, обіймаючи її, намагаючись заспокоїти. — Я зможу тебе захистити. Все буде добре.

Келен знала, що це брехня, але серце її відмовлялося приймати правду.

Худенька рука ковзнула по руці Келен. Напевно, дівчинці здавалося, що вона торкається до духа підземного світу. Навіть якщо вона і побачить Келен, вона забуде побачене раніше, ніж її розум встигне це усвідомити. Точно так само і слова Келен випаруються з її пам'яті, перш ніж вона зрозуміє їх. Ніхто не пам'ятав про існування Келен вже через мить після зустрічі з нею.

Крім Орлана. Але він тепер був мертвий.

Келен міцно обіймала перелякану дівчинку і не знала, кому з них це потрібно більше. Все, що зараз вона могла зробити, це тримати дитину подалі від того жаху, що обрушився на її батьків. Дівчинка скажено звивалася в руках Келен, намагалася вирватися з таким розпачем, немов її тримало криваве чудовисько, яке має намір її вбити. Келен дуже не хотілося лякати її ще більше, але дозволити дитині вийти в зал, було б набагато гірше.

Знову спалахнула блискавка, привернувши увагу Келен до вікна. Воно було достатньо великим, щоб вилізти в нього. На вулиці темно, відразу позаду будівель починається густий ліс. У неї довгі швидкі ноги. Вона сильна. Вона знала, що якщо зважитися, за кілька хвилин може вискочити з вікна і сховатися в лісі.

Але раніше вона вже пробувала втікати від сестер. Вона вже знала, що ні ніч, ні ліс не зможуть укрити її від жінок, що володіють чорним даром. Стоячи на колінах в темній коморі Келен почала тремтіти при одній тільки думці про втечу. Навіть думки про це виявилося досить, щоб лоб її покрився крапельками поту від страху, адже ця думка може звільнити накладене на неї закляття. Голова почала крутитися при згадці про минулих спробах втечі і про муки, якими вона за це розплатилася. Вона не могла, просто не могла винести це знову. Ні заради чого.

Втекти від сестер неможливо.

Глянувши вгору, вона побачила темну тінь сестри, що спускалася сходами.

— Юлія, — покликала тінь голосом сестри Цецилії. — Всі кімнати нагорі порожні. Там немає жодного постояльця.

Сестра Юлія в залі прогарчала прокляття.

Тінь сестри Цецилії сповзла по сходах і заповнила дверний отвір, подібно самій смерті, що обкидає пильним поглядом світ живих. Зовні кричала і ридала Еммі. Від болю і жаху вона ніяк не могла відповісти на питання, які голосно й виразно задавала сестра Юлія.

— Ти ж не хочеш, щоб твоя мама померла? — Запитала від дверей сестра Цецилія, і в голосі її не було нічого, крім жахаючого спокою.

Вона бувала не менш злою і жорстокою, ніж сестра Ерміна чи Юлія. А її манера говорити тихим рівним голосом деколи була навіть більш страхітливою, ніж грізний рик сестри Юлії. Ерміна теж воліла говорити на підвищених тонах, додаючи в голос деяку кількість жовчі. Сестра Тові ж володіла хворобливою пристрастю до порядку і дисципліни, які намагалася привнести навіть в катування. І Келен давним-давно зрозуміла, що, незважаючи на відмінності, всі ці жінки здатні заподіяти неймовірні муки, щоб добитися того, чого хочуть.

— Адже не хочеш? — Повторила сестра Цецилія рівним незворушним тоном.

— Відповідай, — шепнула Келен у вухо дівчинки. — Прошу тебе, відповідай на питання. Будь ласка.

— Не хочу, — дівчинці вдалося впоратися з собою.

— Тоді скажи нам, де Тові.

У залі за спиною сестри Цецилії мати дівчинки моторошно захрипіла, потім затихла. Келен почула глухий удар, коли жінка впала на дерев'яну підлогу. У будинку запанувала повна тиша.

У тьмяному мерехтливому світлі позаду сестри Цецилії виникли ще дві тіні і Келен зрозуміла, що Еммі ніколи більше не відповість на жодне запитання. Сестра Цецилія ковзнула в комору ближче до дівчинки, яку Келен продовжувала тримати в обіймах.

— Всі кімнати порожні. Чому у вас у готелі немає постояльців?

— Ніхто не приїхав. — Дівчинка почала відходити від шоку. — Чутки про загарбників із Стародавнього Світу налякали всіх.

Келен знала, що це правда. Покинувши Народний Палац Д'хари вони пробиралися на південь по річці на маленькому суденці через віддалені глухі райони. Тим не менш, в дорозі вони не раз натикалися на загони армії Імператора Джегана або проходили через села, де побували ці тварюки. Злодіяння множилися і поширювалися подібно вітру, що несе смерть.

— Ну і де ж Тові? — Запитала сестра Цецилія.

Загороджуючи дівчинку від сестер, Келен глянула на них, блиснувши очима.

— Вона ж ще дитина! Залиште її!

На неї обрушилася хвиля болю. Здавалося, кожну частку кожного мускула люто розриває на частини. На мить вона забула, де знаходиться, і що трапилося. Кімната закрутилася. Її спина врізалася в буфет з силою, здатною дробити кістки. Горщики, каструлі, сковорідки каскадом посипалися вниз, і підстрибуючи та брязкаючи, розлетілися по дерев'яній підлозі, усипавши її гострими кусочками тарілок і чашок.

Келен жбурнуло на підлогу обличчям вниз. Зазубрені краї посуду порізали їй пальці, коли вона безуспішно спробувала пом'якшити падіння. Щось гостре, немов бритва, врізалося збоку в язик — це довгий осколок скла від склянки проткнув їй щоку. Вона стиснула щелепи, схопила скло зубами, зламала і зробила зусилля, щоб виплюнути гостре, як кинджал, і закривавлене скло.

Вона розтягнулася на підлозі приголомшена, збита з пантелику, абсолютно нездатна зібратися з думками. З горла виривалися звуки, що нагадували рохкання, коли вона безуспішно спробувала поворухнутися. Потім вона виявила, що, видавши ці звуки, вона не в змозі вдихнути повітря.

Кожна частинка повітря, що вийшла зі стогоном, була для неї втрачена. Всі її м'язи напружилися в спробі втягнути в легені повітря. Біль прострілювала всі її нутрощі, паралізувала, не давала перевести подих.

У відчаї вона задихалася, безуспішно намагаючись втягнути в себе хоч ковток повітря, випльовувала кров і гострі осколки скла. Вона тільки починала відчувати біль від осколка, що стирчав у неї зі щоки. Вона не могла навіть уявити, як спробує піднятися, як змусить тіло рухатися, як позбавиться від осколка склянки.

Вона повела очима вгору. Темні силуети зібралися разом — це сестри оточили дівчинку. Вони тягли її, штовхали в спину, рухаючи до важкої колоди для рубання м'яса, що стояв посеред кімнати. Дві сестри тримали руки дівчини, а сестра Юлія присіла перед нею навпочіпки, щоб було легше дивитись їй в очі, повні паніки.

— Ти знаєш хто така Тові?

— Стара! — Викрикнула дівчинка. — Стара!

— Правильно, стара. Що ще ти знаєш про неї?

Дівчинка хапала повітря, не в змозі вимовити ні слова.

— Велика. Вона була велика… І стара. Вона була занадто велика, щоб ходити швидко.

Сестра Юлія нахилилася зовсім близько і схопила дівчинку за тоненьку шию.

— Де вона? Чому її тут немає, хоча вона мала зустрічати нас? Куди вона поділася?

— Вона пішла, — заплакала дівчинка. — Пішла.

— Чому? Коли вона була тут? Коли виїхала? Чому вона поїхала?

— Кілька днів тому вона була тут. Вона жила у нас деякий час. Але кілька днів тому…

Сестра Юлія з гнівним криком схопила дитину і шпурнула об стіну. Неймовірним зусиллям Келен піднялася, спершись на руки і коліна. Дівчинка сповзла вниз, на підлогу. Не звертаючи уваги на тремтіння і слабкість, Келен поповзла по битому склу та черепках і прикрила своїм тілом тіло дівчинки, яка заплакала, не розуміючи, що відбувається.

Поруч почулися кроки. Келен побачила поряд в підлозі встромлену величезну сокиру. Дівчинка закричала і спробувала вирватися, але Келен продовжувала прикривати її собою, притискаючи до підлоги.

Тіні наближалися, і пальці Келен зімкнулися навколо дерев'яної ручки важкої сокири. Вона не міркувала, її дії були машинальними, проти загрози годиться будь-яка зброя. Вона немов спостерігала збоку за собою, жінкою, що здійснює ці дії.

Відчуття зброї в стислій руці дало якесь внутрішнє задоволення — її кулак напружився навколо ручки, слизької від крові. Зброя означала життя. Спалахи блискавок відбивалися від гладкої сталевої поверхні. Коли сестри підійшли досить близько, Келен різко підняла руку, щоб завдати удару. Але перш ніж їй це вдалося, вона всіма нутрощами відчула такийий поштовх, немов здоровенна колода протаранила їй живіт, з силою відкинувши на інший кінець кімнати.

Удар об стіну приголомшив її. Здавалося, комора залишилася далеко-далеко, на дальньому кінці довгого темного тунелю. Біль затопила всю її істоту. Вона спробувала підняти голову, але не змогла. Її затягла тьма.

Коли Келен знову прийшла в себе, дівчинка скорчилась на підлозі біля ніг сестри, яка грізно височіла над нею.

— Я не знаю, — говорила дівчинка, — не знаю, чому вона поїхала. Вона казала, що повинна потрапити в Каска.

У кімнаті встановилася дзвінка тиша.

— Каска? — Нарешті перепитала сестра Ерміна.

— Так, вона так і говорила. Сказала, що повинна потрапити в Каска.

— У неї з собою що-небудь було?

— З собою? — Дівчинка тремтіла. Її тоненький плач нагадував жалібне скиглення цуценя. — Як це? Що значить — з собою?

— З собою! — Закричала сестра Юлія. — У неї повинні були бути речі. Несла вона що-небудь у руках? Ти бачила, що вона забрала з собою?

Дівчинка завагалася. Сестра Юлія вдарила її по обличчю, досить сильно, щоб зламати кілька зубів.

— Ти бачила, що вона забрала з собою?

Кров потекла з носа дівчинки, прокладаючи на щоці довгу доріжку.

— Одного разу, коли вона спустилася повечеряти, я понесла їй чисті рушники. І в її кімнаті я щось бачила. Щось дивне.

Сестра Цецилія нахилилася нижче.

— Дивне? Що це було?

— Це було схоже на… коробку. Її загорнули у білу сукню, але сукня була шовкова і вона зісковзнула. Коробка була вся чорна. Але не як фарба. Вона була чорна, як ніч. Вона наче втягувала в себе денне світло.

Всі три сестри мовчки випростались.

Келен прекрасно знала, про що говорила дівчинка. Це вона, Келен, забрала ті три скриньки з Саду Життя в Народному Палаці — палаці лорда Рала.

Коли вона принесла тільки одну з них, сестра Юлія прийшла в лють від того, що вона не принесла одразу всі три. Але шкатулки виявилися розміром більше, ніж вони очікували, і не вмістилися в її мішку. Сестра Юлія загорнула ту прокляту шкатулку в біле плаття Келен і віддала Тові, кажучи, що їй потрібно поспішити, і відправлятися в дорогу негайно, і що вони зустрінуться пізніше. Сестра Юлія не хотіла ризикувати, щоб хто-небудь у палаці побачив в їх руках одну з скриньок. Тому-то сестра Тові вирушила в дорогу раніше, ніж Келен повернулася з Саду Життя з рештою двома.

— Навіщо Тові відправилася в Каска? — Запитала сестра Юлія.

— Не знаю, — заплакала дівчинка. — Присягаюся, не знаю. Вона говорила це моїм батькам, а я почула. Вона говорила, що повинна скоріше дістатися в Каска. Вона пішла кілька днів тому.

Тихо лежачи на підлозі, Келен щосили намагалася віддихатися. Кожен вдих віддавався болем у ребрах, і це було тільки початком болю. Покінчивши з дівчинкою, сестри звернули свою увагу на Келен.

— Можливо, ми повинні трохи поспати, поки йде дощ, — запропонувала сестра Ерміна. — Нам потрібно відправитися в шлях якомога раніше.

Сестра Юлія, уперши в стегно кулак із затиснутим в ньому дакрилом, задумливо походжала між дівчинкою і колодою для рубання м'яса. Черепки глиняного посуду хрумтіли під її ногами.

— Ні, — сказала вона, обертаючись до решти. — Відбувається щось дивне.

— Відбувається із заклинанням? Ти вважаєш так через цю людину?

— Це? Аномалія, і нічого більше, — відмахнулася сестра Юлія. — Щось не так з усім іншим. Навіщо б Тові знадобилося терміново виїхати? У неї був чіткий наказ чекати нас тут. І вона дісталася сюди — але раптом поїхала. Ніяких інших людей тут не було, в цих місцях немає навіть військ Імперського Ордена. Вона знала, що ми повинні зустрітися з нею, і все ж поїхала. У цьому немає жодного сенсу.

— І чому Каска? — Запитала сестра Цецилія. — Що їй там знадобилося?

Сестра Юлія повернулась до дівчинки.

— Хто-небудь запитував про Тові, поки вона була тут? До неї хтось приходив?

— Я ж вже говорила, ніхто не приходив. Сюди взагалі ніхто не приходив, поки ця стара жила у нас. Інших постояльців у нас не було, вона — єдина. Наша село розташоване в стороні від доріг, сюди мало хто заходить випадково.

Сестра Юлія знову взялася крокувати туди-сюди.

— Не подобається мені це… Щось тут не так, але я не можу зрозуміти, що саме.

— Згодна, — сказала сестра Цецилія, — Тові не поїхала б просто так.

— І все ж, вона це зробила. Чому? — Сестра Юлія знову зупинилася перед дівчинкою. — Може, вона що-небудь говорила? Можливо, залишила лист?

Дівчинка шмигнула носом і заперечливо похитала головою.

— Вибору немає, — пробурмотіла сестра Юлія. — Потрібно відправлятися слідом за Тові. У Каска.

Сестра Ерміна вказала на двері.

— Прямо зараз? У дощ? Тобі не здається, що можна почекати до ранку?

Сестра Юлія задумливо розглядала жінку.

— Що, якщо хтось ще помітить? Ми повинні виконувати своє завдання, і ускладнення нам не потрібні. І вже, звичайно, нам немає необхідності зустрічатися із солдатами Джегана, які можуть згадати, хто ми такі. Ми повинні наздогнати Тові з третьою шкатулкою. Інакше всі ми в небезпеці.

Вона оцінююче зміряла поглядом обох жінок, і продовжувала.

— А ще нам не потрібні свідки, які бачили нас тут, і можуть розповісти про те, що ми шукаємо.

Келен відмінно зрозуміла, чого домагається сестра Юлія.

— Прошу вас, — вона спробувала піднятися на тремтячих руках, — будь ласка, пощадіть її. Вона ж всього лише маленька дівчинка. Вона не знає нічого, що може нашкодити вам.

— Вона знає, що Тові була тут. Вона знає, що було з собою у Тові. — Сестра Юлія невдоволено вигнула брову. — І вона знає, що ми шукали Тові.

Келен щосили намагалася надати голосу силу.

— Вона ж ніщо проти вас. Ви володієте даром, а вона — тільки дитина. Вона не зможе заподіяти вам шкоди.

Сестра Юлія через плече глянула на дівчинку.

— Крім того, вона знає, куди ми прямуємо. — Вона сердито втупилася в очі Келен, потім, не обертаючись, раптово простягнула руку назад і вдарила дівчинку дакрилом в груди. Дівчинка задихнулася від удару.

Усе ще дивлячись в очі Келен, сестра Юлія задоволено посміхнулася. Так могло посміхатися саме зло, і Келен подумалося, що дивитися в ці очі — все одно, що дивитися в очі Володаря; все одно, що заглянути в самі темні глибини Підземного Світу.

Сестра Юлія вигнула брову.

— Я не маю наміру залишати ніяких слідів.

Здавалося, в широко розкритих очах дівчинки спалахнуло світло. Вона обм'якла і важко впала на підлогу, незграбно розкинувши руки під неприродними кутами. Пильний мертвий погляд був спрямований прямо на Келен, немов засуджуючи її за те, що та не стримала слова.

«Я зможу захистити тебе!» — задзвеніла у голові Келен її обіцянка.

У безпорадній люті вона вдарила кулаками в підлогу, і раптом відлетіла назад, відкинута до стіни, скрикнувши від нового нападу болю. Замість того, щоб впасти на підлогу, вона залишалася висіти в повітрі, утримувана непереборною силою. Силою магії. Вже це-то вона знала.

Вона знову не могла дихати. Одна з сестер за допомогою дару стискала їй горло. Келен напружилася, намагаючись вдихнути трохи повітря, чіпляючись пальцями за проклятий метал на шиї.

Сестра Юлія підійшла і наблизила своє обличчя до обличчя Келен.

— Сьогодні тобі пощастило, — отруйним тоном вимовила вона, — у нас немає часу, щоб змусити тебе шкодувати про свою неслухняність. У всякому випадку, прямо зараз. Але не думай, що ти уникла покарання за свою поведінку.

— Ні, сестро, — насилу вимовила Келен. Не відповісти зовсім було б куди гірше.

— Все одно ти занадто дурна, щоб осягнути своє безсилля перед нашими можливостями. Мабуть, ще один урок піде на користь навіть такий дурепі, як ти.

— Так, сестра.

Навіть знаючи, що в покарання змусять її винести сестри, Келен знову поступила б так само. Вона шкодувала лише про одне — що її спроба врятувати дівчинку провалилася, що вона не виконала своєї обіцянки.

У день, коли вона викрала ті шкатулки з палацу лорда Рала, вона залишила на їх місці свою найдорожчу річ — невелику статуетку. Сильна жінка з відведеними в сторони руками, з гордо вигнутою спиною, з головою, відкинутою назад, немов протистояла ворожим силам, які прагнули підпорядкувати її, але не могли.

У той день у палаці Річарда Рала Келен віднайшла частинку сили. У його саду, дивлячись на горду статуетку, яку змушена була залишити там, вона присягнулася, що поверне собі своє життя. І це бажання здобути власне життя змушувало її боротися за життя незнайомої їй маленької дівчинки.

— Пішли, — прогарчав сестра Юлія і зробила крок до дверей, не сумніваючись, що інші підуть за нею.

Черевики Келен вдарилися в підлогу, коли утримуюча її сила зникла. Вона впала на коліна, тримаючись закривавленими руками за шию, тому що задихалася від браку повітря. Її пальці знову наткнулися на ошийник, за допомогою якого сестри могли управляти нею.

— Ворушись, — наказала сестра Цецилія таким тоном, що Келен негайно скочила на ноги.

Озирнувшись через плече, вона знову побачила мертві очі дівчинки, які дивилися їй услід, коли вона йшла.

* * *

Річард раптово підхопився на ноги. Та так різко, що важке дерев'яне крісло, в якому він сидів, ковзнуло геть по нерівній кам'яній підлозі. Кінчиками пальців він сперся об край столу, де біля срібного світильника залишилася лежати розкрита книга.

Повітря було якесь дивне. Не запах, не температура, не вологість повітря насторожили його, хоча ніч була досить тепла і задушлива. Повітря раптом стало якесь незвичайне. Якесь… неправильне.

Річард не міг зрозуміти, що його насторожило, не бачив причини для цього дивного відчуття. У маленькому кабінеті, де він читав, не було вікон, тому він не знав, що відбувається зовні — ясно на вулиці, піднялася буря, чи просто вітряно. Він знав тільки, що зараз глибока ніч.

Кара читала неподалік, влаштувавшись в кріслі, оббитому коричневою шкірою. Помітивши рух Річарда, вона теж піднялася на ноги і тепер мовчки чекала.

Річард попросив її переглянути кілька знайдених ним старих фоліантів. Все, що вона могла б дізнатися з них про часи, коли була написана книга «Вогняний Ланцюг», могло виявитися корисним. Кара взялася за роботу без єдиної скарги. Вона взагалі рідко скаржилася на що-небудь, якщо це, звичайно, не ставило під загрозу життя лорда Рала.

Щоб у неї була можливість перебувати з ним в одній кімнаті, Кара готова була навіть читати старовинні книги, які він їй давав. Одна з Морд-Сіт, Бердіна, знала мову стародавньої Д'хари і в минулому змогла розшукати вельми корисні для Річарда відомості. Правда, зараз Бердіна була далеко, в Народному Палаці. Однак, було досить книг, написаних на мові, знайомій Карі.

Кара дивилася на Річарда, а він уважним поглядом обводив полицю за полицею — декоративне різьблення на дерев'яних частинах меблів, лаковані шкатулки, оброблені сріблом, танцюючі фігурки, вирізані з кістки; поліровані камені, що лежать в оксамитових коробочках, старовинні скляні вази.

— Лорд Рал, — запитала вона, нарешті, — щось сталося?

Річард озирнувся через плече.

— Так, щось не так з повітрям.

Всім своїм виглядом вона висловлювала напружене занепокоєння. Напевно слова про повітря, з яким «щось не так», здалися їй дивними. Це могло віщувати нові неприємності, а неприємності означали потенційну загрозу. Швидким рухом Кара затиснула в кулаці ейдж, червона шкіра її одягу злегка рипнула. Тримаючи напоготові зброю, вона вдивлялася в тіні по кутках невеликого приміщення, немов очікуючи, що з полиць на них ось-ось обваляться полчища ворогів.

Її брови напружено зійшлися.

— Ви думаєте, це Звір?

Про таку можливість Річард не подумав. Звіра, творіння Сестер Тьми, Джеган послав по його сліду з єдиною метою — знищити Річарда. Це породження тьми як і раніше залишалося потенційною загрозою. В минулому були випадки, коли Звір з'являвся прямо з повітря.

Річард не міг би точно сказати, чому у нього виникло таке відчуття, не міг би пояснити, що саме його турбує. Лише знав, що йому вже доводилося з цим стикатися, він повинен знати це, повинен пам'ятати. Але все ніяк не міг вирішити, викликано це почуття реальністю, або просто розігралася уява.

Він струснув головою.

— Ні… не думаю, що це Звір. Це щось інше.

— Лорд Рал, думаю, вам це уявляється через довге сидіння над книгами. Вже пізня ніч. Напевно, ви просто дуже втомилися.

Був час, коли він і справді прокидався, ледь заснувши, деколи його розум був як у тумані від переслідуючих кошмарів. Кошмарів, які він, прокинувшись, ніколи не міг пригадати. Але зараз це було абсолютно інше почуття, не схоже на отупіння від втоми, коли засинаєш на ходу. Крім того, незважаючи на втому, він не збирався витрачати час на сон, він був занадто знервований, щоб спати.

Всього лишень вчора йому вдалося довести іншим, що Келен реальна, що вона існує, а зовсім не плід його уяви, омани або марення. Тепер вони переконалися, що Келен — зовсім не його божевільна мрія, не вигадка. І зараз, коли Річард, нарешті, отримав допомогу, якої потребував, все його єство заповнилося нестримним бажанням відшукати її, не даючи собі розслабитися ні на мить. Він не бажав втрачати часу навіть на сон. Особливо тепер, коли в його руках опинилися якісь шматочки цієї головоломки.

Там, в Народному палаці, піддаючи сумніву розповідь Тові (тобто провокуючи її), Ніккі примудрилася вивідати в неї всі жахливі деталі змови чотирьох сестер — Юлії, Цецилії, Ерміни і Тові. Вони запустили заклинання Вогняного Ланцюга, знайдене в стародавній книзі, захованій в катакомбах на протязі декількох тисячоліть. В результаті дії заклинання їм вдалося стерти з пам'яті людей усі спогади про Келен. Завдяки тому, що уві сні Річард поклав руку на свій меч, його пам'яті заклинання не торкнулося — магія меча захистила його розум. Але, зберігши пам'ять про Келен, пізніше в її пошуках він втратив Меч Істини.

Деякі маги давнини передбачали наслідки застосування заклинання Вогняного Ланцюга. У ті далекі часи чарівники намагалися знайти спосіб невидимими і непомітними пробиратися серед ворогів. Вони придумали, як знищувати пам'ять людей за допомогою магії Збитку. У цьому випадку залишені фрагменти спогадів з'єднувалися між собою в помилкову пам'ять, заповнюючи порожнечу, викликану магією. У результаті об'єкт заклинання стирався з розуму багатьох людей.

Зрештою, чарівники, які придумали заклинання, прийшли до висновку, що результат його дії надзвичайно небезпечний. Ефект заклинання Вогняного Ланцюга був здатний породити каскад некерованих подій, які неможливо було навіть передбачити. Описуючи ці наслідки, маги порівнювали їх з пожежею, яка спалює зв'язки між людьми, навіть тими, чия пам'ять спочатку змінена не була. Прийшовши в жах від того, яким небезпечним виявилося заклинання, вони не посміли навіть думати про його застосування.

Але чотири сестри Тьми — посміли. Їх не турбувало, що в результаті може загинути весь світ живих. Власне, це і було їх кінцевою метою.

А тому Річард не міг дозволити собі спати. Тепер, коли йому, нарешті, вдалося довести Ніккі, Зедду, Карі, Натану і Енн, що він в своєму розумі, і що Келен дійсно існує, нехай навіть вони нічого про неї не пам'ятають, всі з ентузіазмом взялися йому допомагати.

А він відчайдушно потребував будь-якої допомоги. Він повинен був знайти Келен. Вона була його життям. Вона була частиною його. Вона була для нього всім. Її незвичайний розум зачарував його з моменту їх першої зустрічі. Спогади про її прекрасні зелені очі, про її усмішку, її дотики часто поверталися в його думки. Кожну свідому мить він жив ніби в кошмарі, одержимий неминущим почуттям, що повинен негайно щось зробити.

В той час, як ніхто не пам'ятав Келен, він не міг думати більше ні про що, крім неї. Він часто відчував себе єдиною ниточкою, що з'єднує її з рештою світу. І якщо одного разу він забуде Келен, перестане про неї думати, вона зникне остаточно. Раз і назавжди. Перестане існувати.

А ще він зрозумів, що якщо хоче коли-небудь відшукати Келен, то зобов'язаний впоратися зі своїм болем, заховати думки про неї в найдальший куточок свідомості, щоб вони не заважали сконцентруватися на вирішенні завдання.

Він повернувся до Кари.

— Ти нічого не відчуваєш? Нічого дивного?

Вона вигнула брову.

— Ми знаходимося в Замку Чарівників, лорд Рал. Хто завгодно відчув би тут себе дивно. У мене самої в цьому місці постійно мурашки по шкірі бігають.

— А не сильніше, ніж зазвичай?

Вона зітхнула й погладила рукою довгу біляву косу, перекинуту через плече.

— Ні.

Річард підхопив ліхтар.

— Пішли.

Розмашисто крокуючи, він вийшов з маленької кімнати в довгий коридор, завішаний такою кількістю килимів, що складалося враження, ніби цей коридор — місце, де повісили весь їх надлишок. Килими були в основному непомітного забарвлення з класичним візерунком, і тільки в самому низу визирали краі шафрано-жовтого і апельсиново-оранжевого кольорів.

Килими приглушували кожен крок, коли він повернув до однієї з високих двостулкових дверей, розташованих у протилежних кінцях приміщення. Довгонога Кара без труднощів встигала слідом. Річард пройшов крізь безліч кімнат, деякі з них явно служили бібліотеками, зате інші, здавалося, не служили жодній іншій меті, окрім як бути проходами з одного приміщення в інше. Деякі були оформлені просто, інші багато прикрашені, і всі вони були частинами продуманого і незбагненного лабіринту, яким був Замок Чарівників.

На перетині коридорів Річард повернув праворуч і вниз, через зал зі стінами, розписаними спіральними візерунками, які за багато століть набули теплого золотисто-коричневого відтінку. Дійшовши до сходів, Річард вхопився за поручні з полірованого білого мармуру і, різко повернувшись, пішов униз. У нього над головою погляду відкривалася квадратна сходова клітка, що йшла до верхніх поверхів Башти.

— Куди ми йдемо? — Запитала Кара.

Здавалося, Річард був здивований.

— Не знаю.

Кара обдарувала його похмурим поглядом.

— Ви вирішили обійти всі тисячі кімнат Замку, поки не натрапите на щось цікаве?

— Щось не те в повітрі. Я просто дотримуюся своїх відчуттів.

— Вистежувач повітря, — сердито передражнила Кара. В її очах знову спалахнуло підозра. — Ви ж не користуєтесь магією? Ні?

— Кара, всі знають, що я не вмію користуватися магією. Я не можу закликати мій дар, навіть якби захотів.

А він, звичайно ж, не хотів. Як тільки Річард закличе свій дар, Звір негайно відчує це і відшукає його. Як його захисник, Кара постійно хвилювалася, що лорд Рал ненавмисно зробить що-небудь, що приведе до нього Звіра, створеного за наказом Джегана.

Подумки Річард повернувся до проблеми, яка його цікавила, і знову спробував визначити, що ж такого дивно знайомого було в повітрі. Він спробував проаналізувати свої відчуття: виник смутний спогад про повітря під час грози. Те ж гостре, тривожне почуття.

Пройшовши кілька прольотів з білого мармуру, вони завернули у простий коридор, складений з прямокутних кам'яних блоків. Минувши кілька перетинів, Річард призупинився, шукаючи в темряві спіральні кам'яні сходи із залізними поручнями, і взявся спускатися по них. Кара невідступно йшла слідом. Внизу вони пройшли коротким коридором з обшитим дубовими дошками стелею і опинилися в круглій кімнаті, звідки починалися кілька проходів, що вели у різних напрямках. По периметру уздовж стін стояли стовпи з сірого зернистого граніту, над кожним з ведучих у темряву прорізів — позолочене перекриття.

Річард, піднявши ліхтар трохи вище, спробував розгледіти, що ховається в темряві проходів. Ця кругла кімната була йому незнайома, але вони знаходилися в самому центрі Замку Чарівників, всі приміщення якого, здавалося, постійно змінювали зовнішність. Він чудово розумів, що хотіла сказати Кара, кажучи про те, що в Башті у неї «постійно по шкірі мурашки бігають».

В одному з коридорів підлога довгим скатом полого спускалася вниз, ідучи вглиб, і Річард мигцем здивувався, що тут похила підлога, а не сходи, як скрізь.

— Сюди, — сказав він Карі і повів її в темряву вниз по спуску.

Здавалося, вони йшли цілу вічність, але, нарешті, похилий коридор привів їх у дивний зал, який, будучи не більше дюжини футів шириною, в висоту досягав сімдесяти футів.

Річард відчував себе мурахою на самому дні глибокої канави. Лівою стіною проходу служила скеля, на якій була вибудувана Вежа, права була складена з кам'яних блоків, вирізаних з того ж каменю. Вони пройшли крізь анфіладу висічених прямо в скелі кімнат, що були частиною цього коридору-ущелини, настільки довгого, що світло лампи не досягало його кінця.

Раптово Річард згадав, з чим була зв'язана ця зміна в повітрі. Подібне відчуття виникало у нього поряд з певними людьми, що володіли сильним магічним даром. Він пам'ятав, як повітря потріскувало навколо його наставниць — сестер Цецилії, Ерміни, Мерісси, і особливо Ніккі. Часом йому здавалося, що повітря навколо готове спалахнути — така велика була витікаюча від неї магічна енергія. Але цей ефект завжди проявлявся тільки поруч з людьми, що володіли даром, і ніколи не був самостійним явищем.

Він відчув розлиту в повітрі магію навіть раніше, ніж помітив світло в одній з кімнат. Він чекав, що кімната буде буквально наповнена іскрами. Величезні оббиті міддю двері були прочинені, за ними виднілося приміщення, схоже на освітлену слабким світлом бібліотеку. Річард вже зрозумів, що це і було місце, яке він шукав.

Прохойшовши дверний проріз, оброблений складним, ретельно виконаним гравіюванням, Річард відчув страшний холод, проникаючий прямо в душу. Увійшовши до приміщення, він здивовано озирнувся.

Світло від спалаху блискавки крізь дюжину напівкруглих вікон освітило ряди полиць, що заповнювали стіни цієї схожої на печеру кімнати. Подвійні поліровані колони з червоного дерева підтримували балкон, що тягнувся по всій довжині дальньої стіни. Вікна прикрашали важкі оксамитові темно-зелені штори із золотою облямівкою, прихоплені шнурами з золотими ж китицями. Високі вікна були складені з невеликих квадратиків скла, головним достоїнством якого була не прозорість, а товщина. Коли за вікнами спалахувала блискавка, здавалося, квадратики світяться зсередини. На стінах горіли лампи, м'яко освітлюючи приміщення. Тепле світло відбивалося від полірованої поверхні столів, проглядаючи тут і там поміж розкритих книг, в безладді розкладених всюди.

Вміст полиць в кімнаті здивував Річарда. Зрозуміло, тут були книги, але крім них на полицях було навалено багато чого — від акуратно складеної блискучої тканини і якихось металевих спіралей до пляшок зеленого скла і незрозумілих конструкцій, складених із стержнів. Ще там були купи пергаментних сувоїв, якісь невідомі кістки, вигнуті ікла. Річард так і не зміг визначити, якому звірові могли належати ці ікла і кістки.

Від спалаху блискавки гратчаста тінь від віконного плетіння накрила кімнату, ніби розрізаючи на частини столи, стільці, колони, шафи.

— Добрі духи! Зедд, що ти робиш?

— Лорд Рал, — тихо сказала з-за його плеча Кара, — по-моєму, ваш дід збожеволів.

Зедд обернувся і коротко глянув на Річарда і Кару, що стояли у дверях. Сиве скуйовджене волосся старого стирчало в різні боки. У світлі ламп воно відливало помаранчевим, стаючи білим, мов сніг, всякий раз, коли кімнату осявавли спалахи блискавок.

— Ми трохи зайняті, мій хлопчику.

Посеред кімнати, над поверхнею одного з масивних столів в повітрі висіла Ніккі. Річард моргнув, намагаючись переконатися, що він дійсно бачить те, що бачить. Ноги Ніккі були на долоню вище поверхні столу. Вона нерухомо висіла в повітрі. Картина була приголомшлива, неможлива. Але це було не саме страшне. На поверхні столу була намальована магічна фігура, відома, як Благодать. І намальована вона була кров'ю.

З Благодаті піднялися в повітря зелені лінії і височіли над столом, обплутуючи Ніккі, немов павутиною. Річард досить часто бачив, як обдаровані малюють зображення Благодаті, але ще ніколи йому не доводилося бачити такого висячого в повітрі лабіринту. Лінії яскраво світилися зеленим світлом, утворюючи тривимірне графічне заклинання.

І в самому центрі цієї хитромудрої структури, мов статуя, знаходилася Ніккі. Її витончена фігура здавалася висіченою з каменю. Одна рука була відкинута в сторону, пальці іншої — стиснуті в кулак. Ноги завмерли на різній висоті, ніби вона застигла посередині стрибка. Світле волосся Ніккі, зметнувшись вгору, застигло у вищій точці, прямо перед тим як впасти вниз… І в цей самий момент вона закам'яніла. Ніккі не виглядала живою.

Річард завмер на місці, як зачарований, втупившись на Ніккі, що висіла у повітрі прямо над важким бібліотечним столом. Мережа з палаючих зеленим світлом геометричних ліній обплутувала простір навколо неї. У Ніккі все було абсолютно нерухомим, вона, здавалося, навіть не дихає. Сині немигаючі очі, спрямовані вдалину, немов роздивлялися тільки їй видимий світ. Знайомі, витончені риси обличчя в зеленуватому світінні яскравих ліній неначе застигли для вічності.

Річард подумав, що вона виглядає скоріше мертвою, ніж живою. Вона нагадувала труп, що лежить в труні, прикрашений для останнього прощання з живими. Видовище було дивно прекрасним і одночасно тривожачим. Здавалося, перед ним не живе тіло, а плаваюча статуя з плоті і світла. Ніжні вигини і хвилі білявого волосся розлетілися і застигли, непідвладні вітрові. Річард завмер, очікуючи, коли вона завершить перерваний рух і звалиться на стіл.

Він усвідомив, що затримує дихання, і, нарешті, дозволив собі видихнути. Мабуть, на знак єднання з блискавками за вікном, повітря в кімнаті потріскувало, повне такого напруження, яке було помітно навіть недосвідченому оку Річарда. Схоже, це було якесь незвичайне заклинання. І саме воно викликало зміни в повітрі, які привернули увагу Річарда в бібліотеці.

Проживи він навіть два життя, Річард і тоді не зміг би знайти причин, щоб використовувати магію таким чином. Зараз, зачарований посталим перед його очима видовищем, він шкодував, що так мало знає про такі речах. І в той же час видовище здавалося йому похмурим і страшним.

Він виріс в Вестланді, де не було ніякої магії, тому ще досі дивувався тій магії, яку бачив. У моменти, подібні до цього, він відчував себе безнадійно неосвіченим. Але в інших випадках, наприклад, зараз, коли Келен була викрадена за допомогою магії, він бажав би ніколи не мати з нею справи.

Прихильники вчення Імперського Ордена отримали б цинічне задоволення, знай вони про подібні міркування лорда Рала на рахунок магії.

Хоча Річард і ріс, не підозрюючи про існування магії, з тієї пори він, все ж, дечому навчився у цій області. Так, наприклад, він знав, що Благодать під ногами Ніккі була основою всього, символом, яким користувалися всі, що володіють даром. А ще він знав, що Благодать, намальована кров'ю, використовується надзвичайно рідко і лише тільки за найсерйозніших обставин.

Поглянувши на тьмяно мерехтячі магічні лінії, накреслені кров'ю, Річард відмітив ще дещо, від чого волосся у нього стало дибки. Одна з ніг Ніккі була спрямована в самий центр Благодаті — частина, яка представляє світ Творця, осередок самого життя — звідти виходять промені Світла, що пронизують світ живих, перетинають завісу і потім зникають в вічності Підземного світу.

Одночасно друга нога Нікії застигла над столом за межами зовнішнього кільця — над тією частиною, що символізує світ мертвих. Ніккі перебувала між світом життя і світом смерті. І Річард знав, що це навряд чи було випадково.

Він спробував відмовитися від заворожуючого виду Ніккі, що висіла в повітрі, і позаду неї в тіні помітив Натана і Енн. Час від часу освітлювані спалахами блискавок, вони нагадували мерехтливих примар, зникаючих і знову виринаючих з небуття. Вони також з серйозним виглядом спостерігали за Ніккі в центрі палаючої фігури.

Зедд, уперши одну руку в кістляве стегно, а іншою потираючи гладко поголене підборіддя, повільно крокував навколо столу, поглинений спостереженням за змінами в складній структурі зелених світлих ліній.

Зовні за високими вікнами продовжували палахкотіти блискавки, але удари грому приглушалися товстими кам'яними стінами Замку.

Річард пильно вдивився в обличчя Ніккі.

— З нею… з нею все в порядку?

Зедд глянув так, ніби вже забув про присутність Річарда.

— Що?

— З нею все гаразд?

Зедд насупився.

— Звідки я знаю?

Річард ошелешено сплеснув руками.

— Признавайся, Зедд, хіба це не ти засунув її туди? — З тривогою в голосі запитав він.

— Не зовсім… — пробурмотів Зедд, потираючи долоні, і рушив далі.

Річард ступив ближче до Ніккі.

— Що відбувається? З Ніккі все в порядку? Їй загрожує небезпека?

Нарешті Зедд озирнувся і зітхнув.

— Цього ми напевно не знаємо, мій хлопчику.

Натан вийшов з тіні до столу, в коло зеленуватого світла. В глибинах голубих очей високого пророка виразно читалося занепокоєння. Намагаючись жестом заспокоїти Річарда, він злегка знизав плечима, при цьому його довге сиве волосся розтріпалося.

— Ми вважаємо, що з нею все гаразд, Річард.

— Теоретично, з нею все повинно бути добре — підтвердила Енн слова Натана.

Широкоплечий пророк забагато височів над нею. У своєму простому вовняному платті, з сивим волоссям, зібраним ззаду в пучок, Енн виглядала сірою мишкою поруч з Натаном. Річарду подумалося, що поряд з Натаном будь-хто виглядатиме непримітно.

— Що це таке? — Жестом, вказуючи на мережу геометричних ліній, оточуючих Ніккі, запитав Річард.

— Контрольна мережа, — відповів його дід.

— Контрольна? І що вона контролює? — Похмурився Річард.

— Заклинання Вогняного Ланцюга, — похмурим голосом сповістив його Зедд. — Ми намагаємося розібратися, як воно діє, щоб зрозуміти, чи існує спосіб зруйнувати закляття.

Річард почухав потилицю.

— О-о-о…

Те що відбувалося подобалося йому все менше і менше. Він відчайдушно хотів розшукати Келен. Але, все ж, хвилювався і за Ніккі — невідомо, що може трапитися з нею при спробі розплутати загадкові заклинання, створені стародавніми магами. Як Перший Чарівник, Зедд володів здібностями і талантами, яких Річард не міг навіть уявити, але, все ж, чарівники давнини стократ перевершували Зедда. Які б не були сильні Зедд, Натан, Енн і Ніккі, зараз вони зіткнулися з проблемою, яка далеко перевершувала їх можливості, навіть разом узяті. Вони намагалися розібратися в тому, чого побоювалися навіть чарівники колишніх часів. Втім, чи був у них вибір?

Крім того, що Ніккі була йому по-людськи дорога, Річард потребував її, як у вірного соратника у пошуках Келен. Нехай інші були в деяких питаннях більш сильними або більш обізнаними, ніж Ніккі, сума всіх складових достоїнств колишньої Сестри тьми робила її рівною їм.

Вона, мабуть, була однією з найсильніших чарівниць, що коли-небудь існували: те, що інші робили з великими труднощами, Ніккі могла здійснити одним лише поглядом. І це найменше, що він міг би розповісти про неї. Крім Келен, він не знав нікого, здатного так зосередитися на своїй цілі. Кара могла бути безстрашною, якщо справа стосувалося його захисту, але Ніккі була здатна проявити всю свою завзятість, якщо вважала це за необхідне. Колись, в той час вони ще були ворогами, це завзятість робила її не тільки жорстокою і сильною, але і дуже небезпечною.

Річард був радий, що все змінилося. З тих пір, як він почав пошуки Келен, Ніккі стала його найближчим надійним другом. При цьому Ніккі знала, що його серце належить тільки Келен, і по-іншому не буде ніколи. Він скуйовдив пальцями волосся.

— Ну гаразд. Так чому вона там, всередині?

— Вона єдина з нас, хто володіє Магією Збитку, — буденним тоном промовила Енн.

— Щоб запустити заклинання Вогняного Ланцюга, потрібен елемент Магії Збитку. Ми намагаємося зрозуміти заклинання в цілому — а його складові засновані на Магії Приросту і Магії Збитку.

Річард підтвердив, що сказане має сенс, але легше від цього йому не стало.

— І Ніккі погодилася на таке?

— Це була її ідея, — кашлянувши, відповів Натан.

Ще б. Річард іноді дивувався її байдужості до власного життя. В такі моменти йому було шкода, що він багато чого не знає. Він почував себе повним невігласом. Річард підняв руку, вказуючи на тіло Ніккі над столом.

— Ніколи не чув, щоб в контрольних мережах використовувалися люди. Я думаю, що ніколи такі мережі не сплітали навколо когось, як, наприклад, зараз. У сенсі, ці мережі не були накинуті на чарівника, як тут у вас.

— До нас так не робили, точно, — сказав Натан глибоким значним голосом.

Під пильним поглядом пророка Річард відчув себе незатишно, а тому звернувся до Зедда.

— Що ви маєте на увазі?

Зедд знизав плечима.

— Зараз ми вперше проводимо внутрішній огляд заклинання. Цей вид перевірки вимагає застосування Магії Збитку, тому таких випробувань і не проводили дуже давно. Можливо, тисячі років.

— Тоді, як ви дізналися, що потрібно робити?

— Якщо ніхто з нас не робив нічого подібного, — промовила Енн, — це не означає, що ми про це нічого не знаємо.

Зедд вказав на один зі столів.

— Ми прочитали книгу, яку ти знайшов, «Вогняний Ланцюг». Це заклинання набагато складніше, ніж ті, з якими ми стикалися досі. Так от, ми захотіли спробувати розібратися у всьому цьому. Ми ніколи раніше не проводили внутрішній огляд, але по суті це — всього лише розширений варіант стандартних дій. Якщо вміти управляти стандартною мережею і володіти необхідними елементами дару, такий огляд виконати нескладно. Ось чим займається Ніккі, і тільки вона в змозі виконати це.

— Але якщо існує стандартна процедура, для чого необхідний внутрішній огляд?

Зедд вказав на лінії навколо Ніккі.

— Внутрішній огляд дає уявлення про заклинання найбільш детальне, показує те, чого неможливо побачити в стандартних умовах. Як я вже сказав, якщо є можливість вивчити заклинання в деталях, а Ніккі здатна це виконати, ми просто зобов'язані провести його. Таке знання може дати нам певні переваги.

Річард зітхнув з деяким полегшенням.

— Значить, те, що робить Ніккі — всього лише звичайний аналіз? У цьому немає нічого особливого?

Не дивлячись в очі Річарду, Зедд почухав брову.

— У якомусь сенсі, така перевірка не є реальністю — заклинання розтягується у часі, розкладається на окремі складові, що дозволяє провести його всебічний аналіз… нехай і не позбавлений певною мірою ризику. Це всього лише видимість заклинання, його графічне зображення, яке можна побачити очима. Саме його ти можеш спостерігати навколо Ніккі.

Зедд відкашлявся.

— Тим не менш, реальна мережа, схоже, була створена, і, в той момент, на місці Ніккі була Келен. Ось це було реальністю.

Від сказаного по шкірі у Річарда побігли мурашки. У роті пересохло так, що він ледве міг говорити. Він відчував, як б'ється його серце: як ж хотілося, щоб це було неправдою!

— Але ти сказав, що Ніккі потрібна, щоб створити таку мережу. Ви вважаєте, що тільки вона може запустити її, тому що володіє Магією Збитку. Келен не здатна на це. У будь-якому випадку, вона не стала б допомагати Сестрам Тьми.

Зедд похитав головою.

— Сестри накинули на Келен реальну мережу. Вони самі володіють Магією Збитку, і допомога Келен їм не потрібна. А нам Ніккі необхідна, щоб зрозуміти процес зсередини — з точки зору, як Магії Приросту, так і Магії Збитку. Зрозуміти, як це працює. Це різні речі.

— Ну гаразд, а як…

— Річард, — м'яко урвав його дід, — як я вже сказав, ми трохи зайняті. Зараз не час для роз'яснень. Ми повинні бути уважними, щоб зрозуміти принцип дії заклинання. Дозволь нам продовжити нашу роботу, добре?

Річард, сховав руки за спину.

— Гаразд.

Він озирнувся на Кару. Інші б сказали, що у неї був незворушний вираз обличчя, але Річард знав її давно, і цей погляд сказав йому про згоду з ним — він лише відбивав його власні підозри. Річард знову повернувся до діда.

— А не виникне ніяких неприємностей…?

Зедд кинув косий ухильний погляд і тільки хмикнув, перед тим як повернутися до вивчення конструкції, що оточувала жінку, що висіла перед ними. Річард досить добре знав звички діда, щоб сказати, що зараз він або пригнічений, або дуже схвильований. Схоже, Зедд був зовсім не такий впевнений в успіху, як хотів це показати. І занепокоєння Річарда за Ніккі стало наростати з новою силою.

Решта стояли віддалік, зосереджено спостерігаючи, як у мережі, що світилася зеленим кольором, з'являються все нові і нові лінії, пронизуючі простір. Річард теж ступив ближче. Він повільно пішов довкола столу, вперше усвідомлено намагаючись вивчити лінії, що перетинаються в повітрі навколо Ніккі.

Наблизившись впритул до столу, він виявив, що лінії формують якусь фігуру, що формою нагадує циліндр. Ніккі перебувала всередині неї, подібно до гусениці в витканому нею коконі. Лінії являли собою двомірне зображення, яке ніби згорнули в рулон, з'єднавши протилежні краї. Річард подумки розгорнув малюнок, щоб розгледіти його трохи краще. Ледве він це зробив, як почав розуміти, що в мережі ліній є щось дивно знайоме.

Чим довше Річард вивчав малюнок, тим важче йому було відвести від нього погляд. Його немов затягувало всередину, в складаючі малюнок лінії, кути, дуги. Здавалося, він повинен ось-ось згадати щось важливе про все це, але все ніяк не міг.

Він припустив, що малюнок заклинання здається йому знайомим через те, що воно було накинуто на Келен, через зло, прихованого в ньому. Але ні, не те… Заклинання існувало, як даність — саме по собі воно не могло бути ні добром, ні злом.

Реальним злом були ті, хто використав заклинання на Келен. Чотири Сестри тьми скористалися ним у своїх власних чорних цілях. Скористалися, щоб вкрасти шкатулки Одена і впустити Володаря Підземного світу в світ живих. І все це в обмін на брехливу обіцянку майбутнього безсмертя.

Пильно дивлячись на лінії, Річард почав ретельно досліджувати їх вид і напрямок. Поступово у нього почало формуватися припущення про їх значення. Він починав бачити сутність візерунка. Річард вказав на точку біля правої руки Ніккі, трохи нижче ліктя.

— Ось тут щось неправильно. У цій точці, — сказав він, похмуро дивлячись на переплетення світних ліній.

Зедд зупинився.

— Неправильно?

Річард зрозумів, що сказав це вголос, досить голосно, щоб інші могли почути.

— Так, точно. Саме тут заклинання пошкоджене.

Річард знову повернувся до вивчення заклинання. Нахиливши голову, він слідував поглядом уздовж прокреслених лініями хитромудрих траєкторій, минаючи заплутані перетини. Всі лінії упиралися в тіло Ніккі. Поступово він починав осягати значення кожної з них і всього заклинання в цілому.

— Мені здається, ось тут не вистачає опорних ланок. — Він провів пальцем, повторюючи форму однієї з ліній. — Ця лінія повинна б проходити в іншому місці, чи не так? Схоже, тут вона повинна піднятися до того вузла, а потім продовжитися до цієї ділянки біля її ліктя.

Річард повністю занурився у вивчення ліній. Занурився настільки, що і кімната, і ті, хто в ній був присутній, перестали для нього існувати.

— Ти не можеш цього знати, — категорично заявила Енн.

Її скептицизм, здавалося, анітрохи не зачепив Річарда.

— Припустимо, хтось показав тобі коло, частина якого являє собою пряму лінію. Звідки ти дізнаєшся, що фігура неправильна? Ти просто дивишся і розумієш, що так не повинно бути, вірно? Ти бачиш малюнок і розумієш, що пряма ділянка не належить фігурі кола.

— Але, Річард, це ж не просто коло. Ти ж навіть не знаєш, як виглядає малюнок правильного заклинання!

Вона змусила себе зупинитися, перш ніж її голос зазвучить занадто голосно і владно. Глибоко зітхнувши, аббатиса постаралася повернути собі самовладання.

— Я всього лише хочу підкреслити, що цей малюнок набагато складніший. І хто може знати, скільки ще незрозумілого заховано в ньому… Скільки такого, чого ти поки не знаєш. Ми троє не змогли до кінця зрозуміти механізм дії цього заклинання, а у нас за плечима не один рік вивчення таких речей!

Не обертаючись, Річард клацнув пальцями, відхиляючи її аргументи.

— Не має значення. Кожне заклинання — символ.

Натан підвів голову.

— І що це має означати?

— Символ, — пробурмотів Річард, відстежуючи поглядом рух лінії в черговому заплутаному перетині.

— І що з того? — Тихо виголосив його дід, дочекавшись, поки погляд Річарда мине складну ділянку.

— Я розумію мову символів — неуважно відповів внук, відстежуючи підйоми, спуски і повороти світлих ліній. Його погляд ковзав все далі без зупинок. — Я ж уже казав вам.

— Казав? Коли?

— Уже давно. Ми тоді були у Людей Тіни. — Річард зосередився на лінії, вгадуючи її точний напрям.

— Ми були там з Келен. Енн теж була там.

— Боюся, нам цього не згадати, — Зедд подивився на Енн, розстроєно похитав головою і гірко зітхнув. — Ще один шматочок спогадів про Келен, якого нас позбавили ті кляті Сестри.

Річард його вже не чув. Він збуджено тикав пальцем в порушену ділянку трохи нижче ліктя Ніккі.

— Кажу вам, тут, в цьому місці, повинна бути лінія! Я абсолютно впевнений!

Він повернувся до діда і тільки тоді помітив, що всі присутні витріщилися на нього.

— Ось тут! — Повторив він, знову вказуючи на потрібну ділянку. — Між цією дугою і ділянкою, де перетнулися два трикутники, повинна бути лінія.

— Лінія? — Похмурився Зедд.

— Саме так.

Річард не міг зрозуміти, чому вони не помітили цього раніше. Для нього самого все було настільки ж очевидно, як фальшива нота в знайомій мелодії.

— Тут відсутня лінія. Дуже важлива лінія.

— Важлива, — втомлено передражнила Енн роздратованим тоном.

На мить Річард втратив всю свою рішучість і провів рукою по губах.

— Дуже важлива.

Зедд зітхнув.

— Про що ти верзеш, Річард?

— Звідки ти можеш знати такі речі? — Насмішкувато спитала Енн. Схоже було, що її терпіння от-от вичерпається.

— Та послухайте ж, — повертаючись до них, відповів Річард. — Це — символ. Креслення. План.

Зедд поскріб в потилиці і покосився у бік вікна. Особливо лютий спалах блискавки, супроводжуваний громовим гуркотом, здавалося, зібрався розколоти кам'яні стіни Замку. Він знову повернувся до Річарда.

— І ти бачиш щось неправильне в цьому… кресленні, Річард?

— Бачу. Це схоже на переклад з іноземної мови. У якомусь сенсі ви немов переводите з мови мережі. Графічна форма здатна розповісти про заклинання стільки ж, скільки математичне рівняння про параметри фізичного явища. Наприклад, відношення довжини кола до діаметра можна виразити математично. Графічна форма символу — така ж мова, як і математична формула. Це один з можливих способів описати природу речей чи явищ.

Зедд неквапливо пригладив волосся.

— Ти сприймаєш символи, як якусь мову?

— Точно. Візьми, наприклад, Благодать, намальовану під Ніккі. Це ж теж символ. Емблема. Зовнішнє коло означає початок світу мертвих, а внутрішнє — символізує межі світу живих. Квадрат, що розділяє їх, представляє завісу між двома цими світами. Восьмиконечна зірка в центрі означає Світло Творця. А ці вісім променів, що виходять з центру, представляють дар Творця, що пронизує світ життя, перетинає завісу і зникає у темряві світу мертвих. Ось значення цього символу. Коли ви дивитеся на нього, бачите не малюнок, а поняття. Значить, ви теж розумієте цю мову.

Якщо обдарований допустить помилку при зображенні Благодаті, це буде значити те ж саме, як якщо б він припустився помилки, вимовляючи слова. В кращому випадку, заклинання не подіє, а в гіршому така помилка призведе до величезних проблем. Скажіть-но, чи доводилося вам бачити Благодать з девятипроменевою зіркою? А може, зображену без одного з кіл? Звідки б ви дізналися, що малюнок невірний? Адже помилка в накресленні Благодаті, теоретично, за певних умов може призвести до порушення завіси і дозволити світам злитися воєдино.

— Ось вам мова символів. Якщо ви знаєте, яке поняття позначає символ, ви повинні точно знати, як він виглядає. Якщо зображення неправильне, вам доведеться це визнати.

Гроза ненадовго затихла, тільки знизу, з долини, долинали віддалені зловісні перекати грому. Кімната, осяяна слабким світлом ламп, виглядала пустою.

Зедд застиг нерухомо, розглядаючи Річарда з не меншою увагою, ніж сам він вдивлявся в лінії заклинання.

— Я ніколи не думав про це таким чином, Річард, але допускаю, що в твоїх словах є певний сенс.

Натан вигнув брову.

— Зрозуміло, є.

Енн зітхнула.

— Ну, допустимо, що таке можливо…

Річард відвернувся від строгих облич назад до палаючих ліній.

— І саме в цьому місці, — вказав він, — є помилка.

Зедд витягнув шию, вдивляючись в малюнок ліній.

— Гаразд. Поясни нам, чому ти вважаєш себе правим. Що, по-твоєму, це може означати?

Серце Річарда застукотіло, коли він рушив навколо столу. Націливши палець на світлу лінію, але не торкаючись її, він відстежував напрямок смужки світла, щоб не збитися з малюнка.

Нарешті Річард знайшов те, що шукав.

— Ось воно. Ця нова структура сформувалася поверх первісних ліній оригінального заклинання. Бачите, яка безладна група. Вона змінюється, хоча в початковій схемі така ділянка мала б залишатися незмінною.

— Змінюються… — Пробурмотів Зедд. Чарівник з усіх сил намагався слідувати за міркуваннями Річарда, але раптово усвідомив, що абсолютно розгубився.

— Так, — підтвердив Річард. — Ці лінії не відносяться до вихідного заклинання: вони зовсім інші. Вони — живі!

Натан обома руками пригладив своє довге волосся, зітхнув, але промовчав. Лице Енн пішло темно-червоними плямами.

— Це ж заклинання! Воно інертне! Воно не може мати біологічну природу!

— Ось в цьому-то вся проблема, — Річард відповів на її заперечення, не помічаючи гніву. — Тут не повинно бути змінних, тільки константи. Це все одно як якщо б у рівнянні всі числа стали випадковим чином міняти свою величину. Таке рівняння не тільки неправильне, воно взагалі не має сенсу. Символи в рівнянні міняються, тільки якщо вони оголошені змінними. А числа, навпаки, постійні. Так і з структурою заклинання: символи повинні бути складені з незмінних, інертних ліній. Я б сказав, подібні до простих арифметичних дій — складання або віднімання. А внутрішня змінна руйнує постійність форми малюнка.

— Я не зовсім розумію, — зізнався Зедд.

Річард вказав на стіл.

— Ви накреслили кров'ю зображення Благодаті. Благодать — це постійна. Але кров має біологічне походження. Так навіщо ви це зробили?

— Щоб змусити заклинання працювати, — огризнулася Енн. — Це було необхідно, щоб запустити внутрішню контрольну мережу. Саме так це працює.

Річард підтверджуючє підняв палець.

— Точно! Ви навмисно ввели керовану біологічну змінну — кров — в постійну, якою є Благодать. Але зауважте, поки деяка субстанція знаходиться поза формою заклинання, вона — всього лише підсилювач, каталізатор. Я думаю, спочатку змінна тут потрібна, щоб запущене вами заклинання могло спокійно працювати, не спотворюючись під впливом Благодаті. Бачите, що виходить? На контрольну мережу впливає не тільки сила, покликана Благодаттю, але і вільний параметр у вигляді біологічної змінної, що дозволяє їй прийняти той вид, який необхідний для проведення аналізу. Таким чином, з'являється можливість визначити справжню природу і прагнення досліджуваного заклинання.

Помітивши погляд Зедда, спрямований у її бік, Кара подала голос.

— Не треба дивитися на мене. Всякий раз, як він починає міркувати подібним чином, я тільки киваю, посміхаюся і чекаю, коли почнуться неприємності.

У відповідь Зедд скорчив кислу гримасу. Уперши одну руку в стегно, він повільно ступнув назад.

— У житті не чув подібних міркувань про контрольні мережі. Це вельми… своєрідна точка зору. Найбільше мене лякає, що при настільки спотвореному способі викладу, все сказане, тим не менш, має сенс. Я не кажу, що ти беззастережно правий, Річард, але, все ж, суть твоїх висловлювань мене дуже турбує.

— Якщо ти правий, — додав Натан, — це може означати, що всі ці роки ми, немов малі діти, гралися з сірниками.

— Але лише в тому випадку, якщо він дійсно має рацію, — пошепки додала Енн. — На мій погляд, його висловлювання звучать дуже вже мудровано.

Річард подивився на завмерлу в нерухомості жінку. Жінку, яка в цей момент не могла нічого сказати на свій захист.

— Чию кров ви використовували, коли креслили Благодать? — Запитав він тих, хто стояв у нього за спиною.

— Її власну. Кров Ніккі. — Відповів Натан. — Вона сама це запропонувала. Вона прийшла до висновку, що це єдиний спосіб змусити мережу працювати.

Річард обернувся до них.

— Кров Ніккі? Ви використовували кров Ніккі?

— Так, — кивнув Зедд.

— Ви використовували її кров, як змінну… Її кров… І дозволили їй опинитися там, всередині?

— Так, сама Ніккі запропонувала це зробити, — сказала Енн. — І потім, крім наукового інтересу, у нас було ще безліч причин використовувати всі можливі методи. У тому числі і внутрішній огляд заклинання.

— Упевнений, ви абсолютно праві — так і годиться чинити… за звичайних обставин. Ви всі знайомі з методами, які застосовуються при вивченні заклинань. Але це в умовах, коли пошкодження заклинання — штука досить рідкісна, і в процесі перевірки виникає мінімальна кількість проблем. — Річард запустив пальці у волосся. — Я навіть уявити не можу, що може трапитися. Щось жахливе….

Зедд знизав плечима.

— Ти й справді думаєш, що Ніккі там у великій небезпеці? І все через те, що Благодать намальована її кров'ю?

Річард задумливо потягнув себе за нижню губу, ходячи по кімнаті.

— Можливо й ні, за умови, що заклинання, яке перевіряється, не було спотворено. Тільки це не наш випадок. У ньому присутня інша, забруднююча, біологічна змінна. Мені здається, що поєднання зі сторонньою змінною «Ніккі» дозволить пошкодженню поширитися з усією можливою швидкістю.

— І як це буде виглядати? — Запитав Натан.

Річард махнув рукою, не перериваючи руху.

— Думаю, як багаття, у яке плеснули масла.

— Я вважаю, що у всіх вас занадто бурхлива уява, — сказала Енн.

— І яка біологічна змінна здатна так пошкодити контрольну мережу? — Задумливо запитав Натан.

Річард обернувся і втупився на лінії: в тому місці, де з'явилася якась нова страшного вигляду дуга, лінія повинна була закінчитися. Він дивився на порожній проміжок, очікуючи нових змін.

— Не знаю, — нарешті зізнався він.

Зедд ступив ближче.

— Річард, твої ідеї вельми оригінальні. Вони змушують замислитися, з дечим я можу погодитися. Можливо, вони можуть дати нам багато корисного, можливо, навіть допоможуть зрозуміти трохи більше, ніж досі. Але не все, що ти говориш, вірно. Де в чому ти помиляєшся.

Річард через плече глянув на діда.

— Справді? І в чому ж?

Зедд знизав плечима.

— Ну, символи можуть приймати і біологічну форму. Хіба, дубовий лист не є біологічним об'єктом? Погодься, адже він теж свого роду символ. Я не кажу про більш складні біологічної системи, як, скажімо, дерево або людина, хоча вони теж можуть бути представлені у вигляді символу.

Річард моргнув.

— Ти маєш рацію. Я ніколи про це не думав таким чином. Ти дійсно правий.

Він повернувся до заклинання, свіжим поглядом розглядаючи область біологічного забруднення. Знову і знову вивчав він спутаний клубок ліній, намагаючись зрозуміти його значення, визначити принцип його побудови. В якусь мить Річарду здалося, що всі зусилля марні. У цьому хаосі не було ніякої системи.

А чому не було? Пошкодження — біологічного походження, в цьому він був абсолютно впевнений. Але що, якщо правий Зедд, і тут присутня ще якась інша модель? Але Річард не бачив нічого подібного, перед ним була лише сплутана світна маса ліній. Безглузда. Безладна.

І тут він раптом помітив усередині цієї маси дивний фрагмент. Він був немов… рідина. Це не мало сенсу, тому що поруч уже виникав інший фрагмент, який виглядав повною протилежністю першого. І він нагадував символічне зображення вогню….

Одне поняття може бути передано не єдиним символом. Не тільки лист може позначати дерево, але ще й, наприклад, жолудь або форма крони дерева. Три символи. Три знаки. І тут в нових лініях, вплетених в заклинання, він побачив знаки. Всі разом. Три.

Річард вже бачив їх раніше. Всі три разом і кожен окремо.

Вода. Вогонь. Повітря.

Вони були там. Були всі. Сплутані в один нероздільний вузол.

— Добрі духи!

Широко розкривши очі, він різко випростався. По руках побігли мурашки.

— Терміново витягуйте її звідти!

— Річард, — сказав Натан, — вона ж…

— Треба її виручати! Негайно!

— Річард… — заговорила Енн.

— Кажу вам: заклинання пошкоджено!

— Вірно, — з перебільшеним терпінням продовжувала Енн. — Адже це ми і з'ясовуємо, чи не так?

Річард вказав на стіну м'яко світних ліній.

— Це не звичайне ушкодження. Таке може її вбити. Воно більше не інертне — воно міняється, стає живим.

— Живим? — Зедд скептично скривився. — Це неможливо.

— Потрібно витягнути її звідти. Прямо зараз!

* * *

Скована нерухомістю, безмовна, Ніккі, тим не менш, чула все, що говорилося в кімнаті, хоча голоси долинали наче здалеку, з іншого світу за межами зеленуватого савана. Вона хотіла крикнути, щоб його вислухали, але, щільно стягнута заклинанням, нічого не могла зробити.

Більше всього на світі вона хотіла б вибратися з цієї страшної магічної павутини, що обплутала її. До цих пір вона — як, втім, і кожен з них, — не уявляла собі, що таке внутрішній огляд заклинання. Знай вони, що це таке, можливо, ніхто з них не наважився б на подібний експеримент. Тільки після початку перевірки вона виявила, що внутрішній огляд — не просто можливість розглянути заклинання зсередини, як вони вважали. Швидше, це було схоже на примірку. Чарівник, який проводить аналіз, в якійсь мірі застосовував заклинання на самого себе.

Але коли вона, нарешті, зрозуміла це, лінії заклинання вже щільно обвивали її, і було занадто пізно переривати процедуру, щоб розповісти іншим, яке це: відчувати форму закляття, як частину себе. Магічна сила виходила, здавалося, прямо з самої її істоти. Це було відкриття, захоплення, що межує з благоговінням.

Початок був прекрасним, але потім щось пішло неправильно. Відчуття екстазу від зіткнення з магією змінилося страхітливим болем. Кожна нова лінія, що пронизувала повітря навколо неї, здавалося, пропалює її душу, наносячи страшну рану.

Перш за все, вона виявила, що почуття задоволення, яке виходило від заклинання, було частиною його самого. Виходить, це задоволення відчувало саме заклинання… поки розгорталося! Точно так само, як задоволення супроводжує певні сторони людського життя, подібні відчуття були відображені в хитромудрій формі заклинання: у всій красі представлене бажання милуватися прекрасним світанком, пробувати небудь смачне, пильно вдивлятися в очі коханої людини, отримуючи у відповідь такий же люблячий погляд. Або, принаймні, як вона уявляла собі цей люблячий погляд, уявляла, як улюблені очі могли б дивитися на неї.

А ще вона зрозуміла, що тут, як і в житті, біль завжди сусідить з насолодою.

Ніккі ніколи не думала, що вивчення заклинання зсередини найбільше нагадує свого роду обстеження його внутрішнього здоров'я. Вона і припустити не могла, як багато може показати такий метод. І вже тим більше не могла уявити, яким небезпечним може виявитися пошкоджене заклинання.

Вона задалася питанням: а зробила б вона те, що зробила, знай заздалегідь про те, що її чекає? І сама собі відповіла — так. Якщо це може допомогти Річарду. У той момент, крім болю, це було єдине, що мало для неї значення.

Такої муки їй ще випробовувати не доводилося. Навіть страждання, заподіяні соноходцем, не могли зрівнятися з цим болем. Його неможливо було винести; в голові залишалася єдина думка, єдине бажання — позбавитися від болю. Пошкодження заклинання було настільки сильним, що Ніккі вже не сумнівалася: цей фатальний експеримент, на який вона зважилася, буде останнім, що вона зробила в житті.

Річард вказав саме в ту точку, звідки заклинання змінило свій характер. На основний недолік. Вона ніби роздвоювалася під дією зіпсованого заклинання. Вона буквально фізично відчувала, як її життя по краплині витікає десь там, далеко за межами зовнішнього кола Благодаті. Благодаті, накресленої її кров'ю. Благодаті, яка символізувала її життя. І її погибель.

В цю мить Ніккі перебувала одночасно в двох світах… І ні в одному з них повністю. Перебуваючи у світі живих, вона весь час відчувала, як неухильно сповзає в темну порожнечу світу мертвих, туди, за межі зовнішнього кола. З кожною миттю її зв'язок зі світом живих здавався все примарнішим, все слабкішими і слабкішими. І вона вже була майже згодна підкоритися цій невблаганній силі і назавжди загубитися у вічності небуття, якщо це означало кінець того нестерпного болю.

Нехай вона була не в змозі рухатися, але бачила все, що відбувається в кімнаті. Не очима — своїм магічним даром. І, незважаючи на біль, відзначила для себе, що такий спосіб бачення є дуже цінним досвідом, адже бачити світ за допомогою дару означало майже наблизитися до всевідання. Незважаючи на біль, в цьому відчутті була якась велич.

А зовні Річард переводив погляд з одного враженого обличчя, освітленого відблисками зеленуватих ліній, на інше.

— Та що з вами? Ви повинні витягнути її звідти!

Перш ніж Енн встигла почати лекцію, Зедд жестом закликав її зберігати спокій. І лише потім, впевнений, що рот аббатиси залишиться закритим, звернув усю увагу на онука.

У мережй додалася ще одна лінія і зайняла своє місце. Ніккі здалося, що чергова тупа голка проткнула її душу і з болем простягла через неї палаючу нитку, ще сильніше прив'язуючи до смертельної безвиході. Вона робила все можливе, щоб залишатися у свідомості, але з кожною хвилиною здатися здавалося все привабливіше. Зедд махнув рукою в її бік.

— Ми не можемо, Річард. Процес повинен йти своєю чергою, адже контрольна мережа сама управляє перевіркою через зв'язок із заклинанням. Таким чином, ми можемо бачити всю інформацію про його природу. Одного разу розпочатий процес перевірки зупинити неможливо. Як тільки аналіз завершиться, лінії згаснуть самі собою.

Ніккі теж знала, що він правий. Річард схопив діда за руку.

— Коли?

Він труснув старого, як ганчір'яну ляльку.

— Скільки часу займає перевірка?

Зедд вирвав пальці з руки Річарда.

— Важко сказати. Ми ніколи не бачили заклинання, подібного цьому. Можу лише припустити, що таке складне заклинання вимагає не менше трьох-чотирьох годин. Вона там вже близько години, значить, потрібна ще пара годин, не менше.

Ніккі знала, що стільки часу у неї в запасі немає. Пошкоджене заклинання неухильно затягувало її в світ мертвих. Назавжди. Вона думала про те, яким дивним чином закінчить своє життя. Настільки несподівано, безпрецедентно і безглуздо. Вона дуже хотіла, щоб такий її кінець хоч у чомусь допоміг Річарду, додав хоч крихту нового знання, підштовхнув у потрібному напрямку. Вона сподівалася, що її смерть дасть йому хоч якісь цінні відомості.

Річард повернувся і пильно подивився на неї.

— Вона довго не протягне. Ми повинні прямо зараз витягнути її звідти.

Зсередини, крізь біль і муку, вона посміхнулася йому. До самого кінця. Річард боровся б за життя до самого кінця.

— Річард, — вимовив Зедд. — Я й уявити не можу, звідки ти знаєш такі речі. Не хочу сказати, що не вірю тобі, але ми не можемо знищити контрольну мережу.

— Чому?

— Ну, — зітхаючи заговорив Зедд, — насправді я навіть не знаю, чи можливо це. Але навіть якщо і так, ніхто з нас не знає, як це зробити. Контрольна мережа розроблена з таким розрахунком, щоб захищати себе від стороннього втручання. Вона являє собою упорядковану систему, дуже складну і заплутану.

— Це було би схоже на спробу на повному скаку зіскочити з коня, проїжджаючи по краю обриву, — заговорив високий пророк. — Ти повинен дочекатися, поки кінь зупиниться, або зламаєш собі шию.

Річард повернувся до столу, відчайдушно вдивляючись у плутанину світло-зелених ліній. А Ніккі задавалася питанням, чи розуміє він, що постале перед ним заклинання, до певної міри, матеріальне. Те, що він бачить, дійсно існує, але для нього це всього лише слабке відображення реальної магічної сили, яка люто трясе всю її істоту.

Ще одна лінія відхилилася від потрібного кута. Щось було неправильно. Жахливо. Ніккі задихалася всередині. Вона відчувала, як щось живе, що знаходиться всередині заклинання біля неї, немов повільно розриває її тіло. Біль пронизувала до кісток. Вона спостерігала, як по кімнаті згущується тьма, в якій вгадувався інший світ — світ смерті. Світ, де не існує болю.

І вона дозволила собі потроху наближатися до цього світу. А потім помітила щось в тінях по той бік існування, і зловила себе на тому, що намагається від цього світу відсахнутися. Щось дивилось з пітьми палаючими, як пара гарячих вуглинок, очима. І цей пильний погляд, повний неймовірної злоби, був прикутий до Річарда.

Ніккі, збираючи останні сили, хотіла попередити його, її серце розривалося через неможливість зробити це.

— Подивіться, — прошепотів Річард, не зводячи з неї пильного погляду, — у неї сльози течуть.

Енн сумно похитала головою.

— Можливо, це тому, що вона не моргає, ось і все.

Річард розстроєно розвів руками. Обходячи навколо столу, він далі намагався розшифрувати сплетіння ліній.

— Ми повинні знайти спосіб припинити це. Повинен бути спосіб…

Дід м'яко обняв Річарда за плечі.

— Клянусь тобі, хлопчику, я зробив би все можливе. Якби міг. Але я не знаю, як перервати таку перевірку. Та й чому ти так наполягаєш на припиненні? Чому така терміновість? Тільки тому, що, як ти вважаєш, ти побачив десь тут помилку?

Увага Ніккі була прикута до суті з Підземного світу. Всякий раз, коли спалах блискавки освітлював кімнату, створіння з палаючими очима зникало. Але як тільки темрява заповнювала кімнату, воно знову опинялося тут.

Річард відвів очі від сплетіння ліній і знову вдивився в обличчя Ніккі. За все своє життя вона нічого не хотіла так, як щоб зараз він простягнув руку і витягнув її звідси, звільнив від безперервного болю, від цього проклятого заклинання, яке пронизувало її смертоносними голками магії. Але знала, що він не може. У той момент вона без вагань віддала своє життя в його руки.

Коли нарешті прозвучала відповідь Річарда, в ньому відчувалася приреченість.

— Шими!

Енн закотила очі. Натан полегшено зітхнув, немов, нарешті, зрозумів, що все це — просто чергова вигадка Річарда.

Брови Зедда зметнулися вгору.

— Шими? Боюся, Річард, на цей раз ти помилився. Це просто неможливо. Адже шими — частина Підземного світу. Звичайно, вони жадають потрапити в наш світ, але не можуть. Вони спіймані в пастку і назавжди замкнені в світі мертвих.

— Я чудово знаю, що таке шими, — майже пошепки сказав Річард. — Колись Келен звільнила їх. Випустила, щоб врятувати мені життя.

— Але вона не повинна була знати, як це робиться.

— Натан розповів їй. Він назвав їх імена: Реехані, Сентраші, Вазі. Вода, вогонь, повітря. Єдиною можливістю врятувати мені життя було закликати їх. Це був жест відчаю.

Натан здивовано відкрив рота, але нічого не сказав. Енн кинула на пророка підозрілий блискучий погляд. Зедд розвів руками.

— Річард, можливо, вона і вважала, що закликала їх, але, запевняю тебе, зробити це було неймовірно складно. Крім того, якщо б шими вирвалися на свободу і опинилися в нашому світі, ми знали б про це. Заспокойся, шими не на волі.

— Уже ні, — похмуро підтвердив Річард. — Я відправив їх назад у Підземний світ. Але Келен завжди переживала, що саме вона поклала початок знищенню магії. Тому, що випадково привела їх у наш світ. І це викликало каскад змін, про які ти говорив недавно.

Зедд був спантеличений.

— Каскад змін… Можливо, ти і правда чув від мене про це.

Річард кивнув, поринувши в спогади.

— Вона завжди намагалася довести мені, що шими і справді пошкодили магію. Навіть відправивши їх назад в Підземний світ, я це ушкодження не зупинив. Часом я сумнівався в її словах, а тепер знаю, що вона була права.

Він вказав на точку в переплетінні ліній, що огортали Ніккі. Жахливу точку, де зосередилися її біль, її страждання, її смерть.

— Ось він, доказ. Це не шими, це — ушкодження, завдане їх присутністю. Ушкодження магічне. І воно поширилося в нашому світі, торкнувшись кожного заклинання. У тому числі і заклинання Вогняного Ланцюга, яке вб'є Ніккі, якщо ми не витягнемо її звідти.

Здавалося, в кімнаті стає все темніше. Ніккі ледве могла бачити через пелену болю. Але ті зловісні очі, що стежили за Річардом, вона все ж бачила. Там, у тіні. Пильні. Чекаючі. Ніхто не знав, і вона, Ніккі, теж не знала, що це було. Що ховалося там, в просторі між двома світами.

Річард може так ніколи і не дізнатися, що вразить його. А Ніккі ніяк не може попередити його. Вона відчула, як ще одна сльоза скотилася по обличчю.

Річард помітив краплю, що впала з її підборіддя, і нахилився ближче. Обережно, але впевнено, він провів пальцем, щоб визначити основні лінії, на яких трималася вся структура. На серці всієї структури.

— Повинен бути спосіб, — наполегливо повторив він.

Енн озирнулася, але промовчала. Натан дивився з кам'яним обличчям. Зедд підтягнув вище рукави, відкриваючи худі руки.

— Річард, неможливо перервати перевірку, коли контрольна мережа введена в дію. Принаймні, така, як ця.

— Ну, вже ні, — роздратовано сказав Річард. — Подивися ось сюди. Бачиш? Потрібно розірвати мережу в цьому місці.

— О духи! Річард, навіть не думай! Заклинання само захищає себе. Ця мережа складається, як з Магії Збитку, так і Магії Приросту. Вона укрита щитами, створеними з обох магій.

Річард уважно подивився на почервоніле обличчя діда і повернувся до споглядання лабіринту світлих зелених ліній. Він пильно вдивився в Ніккі і обережно простягнув руку між перехрестям ліній, щоб доторкнутися до чорної сукні Ніккі.

— Я не дозволю цьому погубити тебе, — шепнув він їй.

За все своє життя вона не чула більш ласкавих слів. Нехай навіть і знала, що він сам не усвідомлює, наскільки нездійсненна його обіцянка.

Коли палець торкнувся її сукні, форма заклинання з двомірної перетворилася в тривимірну, нагадуючи при цьому більше колючий чагарник, ніж магічне зображення. Ніккі здалося, що хтось повернув ніж в її нутрощах. Вона з усіх сил намагалася не втратити свідомості. І зосередилася на палаючому погляді, що стежив з тіні.

Вона повинна знайти спосіб попередити Річарда.

Його рука зупинилась, потім обережно відсунулася. Зображення знову стало двомірним. Будь вона в змозі дихати, Ніккі зітхнула б з полегшенням.

— Ви бачили? — Запитав Річард.

Зедд кивнув.

— Зрозуміло.

Через плече Річард озирнувся на діда.

— Є припущення, що це було?

— Ніяких.

— Ось саме. Воно повинно було залишатися інертним. Однак біологічна складова забруднює його і змінює саму основу і форму заклинання.

На обличчі Зедда ясно читалася напруга, коли він обмірковував почуте.

— Це схоже на правду. Що б не відбувалося, це впливає на дію заклинання, змінюючи його.

Річард кивнув.

— Гірше того, це — випадкова змінна. Порушення магії, викликане присутністю в нашому світі шимів, живе. Воно росте і розвивається. Можливо, цей вплив різний і залежить від виду магії. Але, без сумніву, це заклинання продовжує змінюватися.

— Схоже, немає ніякого способу передбачити, як саме воно зміниться. Але, мені здається, воно стане ще небезпечнішим. Ніби нам мало самого заклинання Вогняного Ланцюга, щоб все ставало гірше і гірше. Цілком можливо, у нас можуть з'явитися проблеми і крім втрати пам'яті, пов'язаної зі зникненням Келен.

— Що змушує тебе так думати? — Запитав Зедд.

— Подивіться, скільки спогадів з втрачених вами має тільки непряме відношення до Келен. Можливо, у втраті спогадів і виражається пошкодження магії, стосовно до людей, пов'язаних ефектом заклинання Вогняного Ланцюга. Немов присутності в світі запущеного заклинання Вогняного Ланцюга було недостатньо для смертельної загрози всьому живому. Тепер же масштаби катастрофи перевершують те, що може представити сама хвора уява.

Енн просто переповнювала лють.

— Де ти набрався подібної нісенітниці?

Зедд спрямував на неї похмурий погляд.

— Помовч.

— Я вже говорив, що розумію мову символів. Так от, цей — порушений.

Натан відвернувся і розглядав вікна, освітлювані спалахами блискавок. Коли кімната знову занурилася в темряву, Ніккі знову побачила тварюку, яка спостерігала за нею зі світу мертвих.

— І ти справді вважаєш, що порушення якимось чином завдає шкоди Ніккі? — Запитав Зедд.

— Я це точно знаю. Подивіться на цю розвилку, ось тут. Вона смертельна сама по собі, навіть без відхилення цієї лінії. О, я досить знаю про те, як виглядають смертельно-небезпечні заклинання.

Зедд обдарував Річарда грізним поглядом.

— Ти повинен пояснити, що ти називаєш «смертельно-небезпечними заклинаннями».

— Потім. Зараз ми, насамперед, повинні витягнути її звідти. І негайно.

Зедд пригнічено похитав головою.

— Мені дуже шкода, Річард, але я не знаю, як це зробити. Мені б дуже хотілося, але я не вмію. Якщо ми спробуємо витягти її, перш ніж контрольна мережа завершить перевірку, вона напевно загине. Це єдине, в чому я впевнений.

— Але чому?

— Тому що вона в цей час знаходиться поза своїм тілом, в просторі між світами. Хіба ти не бачиш: вона навіть не дихає? Заклинання, що обплітає її, одночасно підтримує її існування, поки мережа веде перевірку. У якомусь сенсі, вона зараз — частина заклинання. Витягнувши її з заклинання, ми порушимо той механізм, який підтримує її життя.

Серце Ніккі впало. В якусь мить вона повірила Річарду, повірила, що він може виконати свою обіцянку. Але це виявилося неможливим. Та ще ці палаючі очі, які постійно дивляться на неї. Тепер же кошмарне щось почало приймати темні обриси. І воно утворювалося в густій тіні близько високих полиць. Воно нагадувало одночасно і людську істоту, і якусь зловісну тварюку, що складається, здавалося, суцільно з горбистих напружених м'язів і сухожиль. Його блискучі очі дивилися немов з мороку самої смерті.

Це був Звір. Тварюка, яка вистежує Річарда. Та сама, що була створена за наказом Джегана, соноходця.

Вона зробила б все що завгодно, щоб зупинити це створіння, не дозволити йому дістатися до Річарда, але не могла ворухнути й пальцем. Кожна нова світла лінія все тугіше пов'язувала її, все вірніше затягувала у темряву вічності поза межі світу живих.

— Хоч заклинання і змінюється, — Річард немов думав уголос, — в ньому все ще збереглися елементи, що підтримують первинну форму.

— Річард, контрольна мережа сама себе підтримує. Навіть якщо заклинання, яке перевіряється, видозмінюється, як ти кажеш, все одно немає способу зупинити перевірку.

— Якщо замкнути мережу — бурмотів Річард, — їй буде легше, і ми зможемо поступово витягувати її звідти, а життя її буде підтримуватися заклинанням.

Зітхнувши, Зедд похитав головою, немов сумніваючись, чи почув онук його слова.

Річард ще раз уважно оглянув лінії, і рішуче простягнув руку до перетину ліній, що утворилося поверх порушеної ділянки. Від дотику пальця лінія згасла.

— Добрі духи! — Пробурмотів Натан, нахиляючись вперед.

Тінь зробила крок вперед — тепер Ніккі могла чітко розгледіти її ікла.

Погашена лінія немов потягнула за собою її нутрощі. Ніккі з всіх сил чіплялася за життя. Якщо він і правда зможе це, якщо дійсно погасить лінії заклинання, вона встигне попередити його про небезпеку. Але як довго вона протримається?

Річард прибрав палець і лінія засвітилася знову. Немов спис, гострий, як бритва, пронизав її наскрізь. Світ замиготів.

— Бачите?

Зедд спробував повторити дії Річарда, але, скрикнув від болю, схопився за руку, палаючу, немов у вогні.

— Захист складається з Магії Збитку, — пояснила Енн.

Зедд послав їй у відповідь убивчо-похмурий погляд.

— Пам'ятаєте щити в Палаці Пророків? — Запитав її Річард. — Пам'ятаєте, що я зміг пройти їх усі?

Енн кивнула.

— Мене від цього до цих пір мучать кошмари.

Річард знову потягнувся, цього разу швидше, і знов доторкнувся до світлої лінії. Світло знову погасло.

Тоді Річард доторкнувся пальцем іншої руки до перетину, передуючому ушкодженій ділянці. Тут же згасло набагато більше ліній. Він перемістив перший палець в інший ключовий перетин, намагаючись замкнути заклинання саме на себе.

Згасаюча лінія обігнула Ніккі, повертаючи на розвилках, затемнюючи дуги, знищуючи малюнок заклинання. Лінія, погашена Річардом, повністю припинила своє існування. Ніккі з подивом відчула реакцію заклинання на знищення контрольної мережі — немов квітка повільно і методично згортала свої пелюстки.

Кімната, яку Ніккі бачила магічним зором, замерехтіла, як якщо б її освітлювали спалахи блискавок. Але вона точно знала, що це були зовсім не блискавки. Палаючі очі дивилися так, ніби створіння теж відчувало коливання в потоці магії. Відчувало силу, що переривається Річардом.

— Невже ніхто, крім мене, не розуміє, що він використовує магію для подолання щитів? Ви що, осліпли? Його магія може притягнути Звіра з Підземного світу!

Реальна блискавка спалахнула, пролунав швидко наростаючий удар грому. Тепер кімната освітлювалася не тільки блискавками, але й спалахами руйнування ліній заклинання. Часом яскраве світло змінювався чорнильним мороком.

Здавалося, один з гучних ударів вийшов прямо з неї. Вона не розуміла, чому все ще жива. Це могло означати тільки одне: Річард згортав заклинання, не руйнуючи його. Він немов гасив свічки, поставлені в ряд. Одну за одною.

А Річард зосереджено переніс руку нижче і блокував ще одну лінію, яка, темніючи, помчала назад, розпускаючи складне плетіння.

Тінь-Звір почав відокремлюватися від решти тіней, частково переходячи в світ живих. Він згинав і витягав руки, розминаючи новознайдені мускули. В широко розкритій пащі виднілися ікла, злегка блискаючі в ледь освітленій кімнаті. Увага присутніх була прикута до ліній навколо Ніккі. Ніхто нічого не помітив.

Утримуючи блок однією рукою, Річард обережно приклав палець іншої до попереднього вузла. Мережа, втративши підтримку головної структури, втратила цілісність і почала ламатися. Кути розкрилися. Вузли з'єднання, втративши зв'язок, розсипалися, звільнені лінії осіли далеко одна від одної. Лінії стикалися, спалахували яскравим білим світлом, і темніли, згасали…

Раптово залишки ще світлої мережі обрушилися вниз, немов падаюча завіса, і Ніккі відчула, як зникає тиск заклинання. Осідаючі лінії торкалися Благодаті, і, падаючи, пропадали без сліду.

Позбувшись підтримки заклинання, Ніккі, звалилася на стіл, намагаючись одночасно віддихатися і стримати крик. Здавалося, в ногах зовсім не залишилося сили, вони підігнулися, і чарівниця звалилася на край столу.

Річард підхопив її в обійми, не втримав і сам упав під її вагою на коліно. Він, як міг, намагався пом'якшити падіння, вберегти її від удару об кам'яну підлогу.

Зовні збожеволілі блискавки залили кімнату спалахами мерехтливого світла. І в цю мить жахливе створіння, з однією-єдиною метою приведене в світ живих, стрибнуло прямо на Річарда.

Ніккі безпорадно висіла на руках Річарда. Як вона не старалася, вона не могла ще знайти в собі сил, щоб попередити його. А Звір вже був поруч. Зовсім поруч! Заради порятунку Річарда вона віддала б останній ковток повітря, але саме зараз у неї цього ковтка не було.

Виручила Кара. При вигляді атакуючої тварюки, вона рвонула вперед і всією своєю вагою налетіла на ворога. Їй вдалося злегка змінити напрямок атаки — ікла клацнули в повітрі вже за спиною Річарда. Правда тварюка все ж встигла зачепити пазурами задню частину його плеча. Від удару Кари Звір втратив рівновагу, пролетів далі і врізався головою в одну з масивних полиць. На нього посипалися лежачі там книги, кістки, коробки.

Тварюка загарчала, оголивши ікла, і схопилася, напруживши тугі м'язи. Стоячи в повний зріст, істота виявилася навіть вищою Річарда, а плечі Звіра були ширші мало не вдвічі. Костисті хребці виразно випирали, позначаючи сутулий хребет. Темна, немов у висохлого трупа, шкіра туго обтягувала могутні мускули.

В дійсності це не була жива істота, і все ж вона рухалася, реагувала, вела себе, як жива. Наскільки Ніккі знала, подібні магічні створіння не мають душі, від чого ще більш небезпечні. Ця тварюка була частково створена з чоловічого Хань — магічного дару живих чарівників. І підпорядковувалася вона єдиній меті, тієї, заради якої Джеган наказав Сестрам Тьми створити її.

Створіння піднялося і знову рушило на Річарда. Напереріз йому знову кинулася Кара, озброєна ейджем, але її зброя не змогла завдати Звіру ніякої шкоди. Тварюка різко зупинилася, повернулася до Морд-Сіт і потужним стрімким рухом ноги відкинула жінку геть. Книжкова шафа перекинулася, коли Кара з силою врізалася в неї, і Кара залишилася лежати посеред купи книг і уламків дерева.

За високими вікнами спалахнула блискавка. І тут Зедд, скориставшись зручним моментом, викинув уперед руку, з долоні його зірвався магічний снаряд, освітивши кімнату мерехтливим світлом. Яскраво сяюча куля врізалася в груди Звіра. У всі боки полетіли бризки білого світла упереміш з клаптями чорної, як сажа, тіні. Тільки це і послужило доказом, що магічний снаряд досяг своєї мети, тому що ніякої шкоди цей удар суті не завдав.

Лежачи на підлозі, де залишив її Річард, Ніккі тільки-тільки почала приходити в себе і відчайдушно намагалася втягнути в легені таке необхідне їй повітря. Впираючись ліктями, вона силкувалася підвестись, щоб легше було дихати і побачила Річарда — по плечу і руці його текла кров. Рухаючись назустріч звірові, він потягнувся за мечем. Тим самим, якого зараз на звичайному місці біля стегна не було. Тому йому довелося лише штовхнути Звіра.

Завмерши на мить, він вихопив висячий на поясі ніж і навмання полоснув гострим лезом по Звіру — рваний клапоть шкіри, мов прапор, повис на пораненому плечі. Тварюка, збита з ніг ударом, кілька разів перекинулись по кам'яних плитах підлоги і зупинилася тільки коли врізалася спиною в одну з масивних шаф. І тут же, без якоїсь паузи, стрибком скочила на ноги, готова продовжувати битву.

Енн і Натан одночасно метнули в Звіра вогняні кулі. Замість того щоб уразити ціль, магічне полум'я розсипалося дрібними іскрами, і неушкоджена тварюка люто заревіла. За вікном вдарила блискавка. Річард насторожено завмер, в його руці зловісно блиснуло блискуче, гостре, як бритва, лезо. Тварюка знову кинулася на нього, складаючись, здавалося, з одних лише іклів і пазурів.

Річард відступив, граціозно обернувся і без коливань увігнав зброю в груди Звіра по саме руків'я. Це виглядало чудово, але, на жаль, ефективність завданого удару була не більшою, ніж від інших атак.

Тварюка з неймовірною швидкістю розвернулася і схопила зап'ястя Річарда. Але перш ніж потужна лапа міцно обвила його, Річард вивернувся з захоплення і опинився за спиною Звіра. Зціпивши зуби, він могутнім зусиллям вивернув назад вузлувату лапу. Нікки почула, як хрустять суглоби і тріщать кістки. Зламана кінцівка повисла батогом, але навіть таке поранення не зупинило Звіра, хіба що трохи затримало. Тварюка закрутилася, як молотом розмахуючи важкою зламаною лапою. Річард пірнув на підлогу і відкотився подалі від смертоносних кігтів.

Зедд знову створив магічний снаряд — цього разу, це була куля рідкого вируючого полум'я. Здавалося, навіть блискавки завмерли при вигляді такої потужності, викликаної в цей світ. Кімната затремтіла від виття пекельної сили, клубок вогню полетів через темну кімнату, висвітлюючи столи, стільці, полиці. Присутні не могли відвести очей від ревучого полум'я.

Звір озирнувся через плече на жовтий вогонь, який, крутячись, летів через кімнату, і зухвало оголив ікла йому назустріч.

Вражаючою була незвичайна поведінка тварюки, яку зовсім не лякав Вогонь Чарівника. Уява Ніккі відмовлялася працювати, вона не могла уявити, що можна протисавити цьому вогню, або хоча б не злякатися його. Зрештою, це ж не просто полум'я. Це — загроза, реальна, люта, неймовірна.

Але в той момент, коли палаюча сфера досягла мети, істота замерехтіла і… зникла.

Вогонь розплескався по кам'яній стіні і підлозі, як хвиля прибою розбивається об кам'янистий берег моря. Бризки розлетілися на всі боки підпалюючи килими та уламки столів… Хоча магічний снаряд був націлений на конкретного ворога, Ніккі відмінно знала, що вогонь чарівника, вийшовши з-під контролю, здатний знищити все навколо.

Перш ніж пожежа встигла би поширитися, Зедд, Натан і Енн негайно розкинули захисні мережі. Перший Чарівник докладав усіх зусиль, щоб тепер стримати силу власної магії, а двоє інших намагалися якомога швидше придушити і задушити вогонь, поки він не вийшов з-під контролю. Всюди піднімалися хмари пари — три чародії робили все, щоб не пропустити жодної іскорки цього невгасимого вогню. Деякий час ситуація здавалася вельми напруженою, перш ніж їх старання увінчалися успіхом.

Перебуваючи в стороні від хмари пари, Ніккі побачила, що з пітьми знову з'явився Звір.

Він виник позаду Зедда, з'явився з тіней в тому самому місці, де вона побачила його вперше. Ніколи раніше вона не зустрічала істоти, здатної настільки легко переміщатися між світами живих і мертвих. Але вона знала, що таким способом тварюка може слідувати за Річардом, долаючи величезні відстані. А ще вона знала, що яку б форму не приймало це створіння, воно не зупиниться, поки не дістанеться до своєї мети.

Річард раніше за інших помітив Звіра, і крикнув Зедду, що той стоїть прямо на шляху його стрімкої атаки. Зедд зосередився, згущуючи повітря в щільну перепону на зразок щита. Хитрість вдалася. Звіру довелося трохи відхилитися в сторону, і тоді Річард скористався моментом, щоб нанести удар. Але перш ніж кинжал торкнувся Звіра, він розчинився в повітрі, і з'явився через мить після того, як лезо минуло місце, де він тільки що знаходився.

Здавалося, тварюка грається з ними, але Ніккі була впевнена, що це зовсім не так. Звір просто використовував свою тактику, щоб вірніше підібратися до Річарда. Навіть злобний рев Звіра був всього лише вивертом, покликаним викликати страх, послабити жертву, щоб потім завдати удару. При цьому створіння не відчувало гніву, воно було позбавлено всяких почуттів і емоцій. Почуття могли обмежити його можливості. Саме тому, створюючи Звіра, Сестри Джегана повністю виключили такі його якості.

Тим не менш Звір наполегливо просувався до своєї мети. Енн і Натан випустили магічний потік, що складався з тисяч і тисяч маленьких, дуже міцних голок. Настільки смертоносних, що подібним ударом можна було звалити бика. Але перш ніж стрімкі голки встигли досягти Звіра, він легко ухилився від нападу, розчинившись в тіні і з'явився вже в іншому місці.

Ніккі ставало все ясніше: жоден з чарівників не володіє потрібними здібностями, щоб зупинити цю тварюку.

Зібравши останні сили, вона поповзла до Кари, якій, схоже, була потрібна допомога. Та, приголомшена, все ще лежала біля стіни, не в силах піднятися. Ніккі притиснула пальці до скронь Морд-Сіт і закликала крихітну частинку магії, намагаючись привести її до тями. Коли Кара, опритомнівши, вчепилася їй в ноги, Ніккі вхопила жінку за шкіряний одяг.

— Послухай, — заговорила Ніккі. — Якщо хочеш допомогти Річарду, ти повинна робити, як я скажу. Самій тобі не зупинити цю тварюку.

Але коли справа стосувалася захисту Річарда, Кара не визнавала нічиїх наказів. Запідозривши загрозу, вона негайно переходила до дій. Ось і зараз зауваживши, що Звір зосереджено кружляє близько Річарда, Кара кинулася туди і підкотилася під коліна тварюки, збиваючи її з ніг. Перш ніж істота змогло оправитися від удару, Морд-Сіт скочила на Звіра, немов на спину дикого жеребця, і встромила ейдж йому в основу черепа. Людину такий удар міг вбити на місці. Тварюка, люто загарчавши, стала підніматися на коліна, тоді Кара обвила руками його шию, притискаючи ейдж до його горла.

Здорової лапою Звір вхопив ейдж і легко відвів його від себе. Кара, вигнувшись, потягнула зброю назад, але це зусилля коштувало їй удару, який змусив жінку знову відлетіти назад, перекидаючись на кам'яній підлозі.

Уникаючи смертоносних кігтів, всі намагалися триматися від тварюки подалі. Відкинувши голову назад, Звір оглушливо заревів, і звук цей змусив присутніх затремтіти. Спалахи блискавок за вікнами заливали кімнату сліпучим світлом. Безладне мелькання тіней в моменти спалахів заважали роздивитися хоч що-небудь. Зедд, Натан і Енн створювали щити з щільного повітря, намагаючись затримати Звіра, але той легко проходив крізь ці перепони, змушуючи чарівників скоріше забиратися з його шляху.

І Ніккі відмінно розуміла, що ці троє ніколи не зможуть впоратися з подібною загрозою. Сил, якими вони володіли, було для цього явно недостатньо. Та й Річард, судячи з усього, теж нічого не міг зробити. А поки вони продовжували боротися, використовуючи всі свої знання і здатності. Ніккі знову схопила Кару за шкіряну одежу, для вірності притримуючи ще й за плече.

— Ти готова діяти по-моєму? Чи хочеш, щоб Річард загинув?

Кара задихалася, і виглядала так, немов готова була плюватися вогнем. Але слова Ніккі вона все ж почула.

— Що я повинна робити?

— Допоможи мені. Приготуйся в точності виконати те, що я скажу.

Дочекавшись згідного кивка, Ніккі вискочила на стіл, і поставила одну ногу в центр Благодаті, намальованої її власною кров'ю, а іншу — за межі зовнішнього кола.

У цій битві Зедд, Енн і Натан використовували все, на що вистачало уяви. Блискавки немов мережею накривали розлюченого Звіра; цієї сили вистачило би, щоб розтерти на пил камінь або зав'язати вузлом залізо. Снаряди сипалися з такою частотою, що могли б добратися до кісток. Але мерзенна тварюка залишалася неушкодженою. Деякі снаряди просто проходили крізь Звіра, інші лише змушували злегка відхилятися в сторону, уникаючи удару. Іноді Звір зникав зі світу живих, і знову з'являвся, коли загроза вже минула.

Створіння темряви згадало про свою мету і знову звернуло увагу на Річарда, який ще раз спробував підібратися до звіра, щоб ударом кинджала відрубати здорову руку. І Ніккі вже наперед знала, що така спроба була приречена.

Кожен вигукував щось, намагаючись підказати іншим спосіб усунути загрозу. Кара, розриваючись між бажанням оберігати Річарда і необхідністю виконати наказ Ніккі, обернулася і подивилася на чаклунку.

— Що ти задумала?

Не витрачаючи часу на пояснення, Ніккі вказала рукою на стіну.

— Зможеш зняти цей канделябр?

Кара глянула через плече. Це був важкий залізний кований канделябр на дві дюжини свічок, жодна з яких зараз не горіла.

— Можливо.

— Скористайся ним, як списом. Спробуй відтіснити Звіра до вікон.

— І що це дасть?

Звір рвонувся до Річарда, намагаючись обхопити його передніми лапами.

Річард ухилився, відскочив подалі, примудрившись при цьому міцно вдарити тварюку по голові. Правда, це затримало створіння темряви лише на мить.

— Просто роби, як я кажу. Спробуй лякати його канделябром, щоб змусити відступити. Тільки переконайся, що за спиною в нього нікого немає.

— Думаєш, удар канделябром може змусити цю тварюку зупинитися?

— Ні. Звір вчиться, і зараз побачить дещо нове. Просто затримай його. Він розгубиться і стане обережнішим. Відтісни його назад, кидай канделябр і відбіжи.

Кара в безсилій люті стиснула губи, але зволікала лише мить. Ця жінка добре знала, як небезпечна нерішучість. Вхопивши обома руками важенний канделябр, вона могутнім зусиллям зняла його зі стіни. Свічки випали з чашечок і розкотилися по кам'яній підлозі. Ніккі уявляла, якою важкою була ця штука, але схоже, Кара була досить сильна, щоб впоратися з нею. У цьому сумнівів не було.

Часу хвилюватися про Кару вже не залишилося. Вона витіснила зі свідомості всі думки про Морд-Сіт і розкинула руки, звернувши долоні до зображеної кров'ю Благодаті у себе під ногами. Відкинула всі сумніви і страхи, зосередившись на відчутті свого Хань — точно так, як її колись вчили. Цього разу, піднімаючись над Благодаттю, вона відразу відчула, як невідома сила затягує її в свої крижані обійми.

Намагаючись не думати про долю, яка її чекає, Ніккі розгорнула долоні вгору і почала заново викликати контрольну мережу. Стоячи в центрі Благодаті, вона зосередилася і уявила розташування основних блоків, які стримували активність заклинання. Як тільки проявилася внутрішня область, Ніккі з обережністю, використовуючи обидві сторони магії, почала цілеспрямовано з'єднувати між собою протистоячі вузли.

Зелені лінії негайно почали обвивати її, наче голодні змії з зеленого світла. В мить ока палаючі нитки обплели її до самих стегон.

Кара вступила в бій. Перший же замах її громіздкої зброї змусив Звіра відступити на крок. Кожного разу, коли тварюка намагалася рушити вперед, її зустрічав новий замах, який змушував її відступати знову і знову. Припущення Ніккі виявилося вірним — істота відреагувала на несподіваний напад з обережністю. Залишалося тільки сподіватися, що Кара зможе відігнати Звіра в потрібне місце досить швидко.

Спалахи блискавок дугою прочеркнули вечірнє небо, змушуючи засвітитися товсте скло вікон. У порівнянні з їх світлом тьмяні масляні лампи здавалися абсолютно непотрібними. Зміна яскравого світла і темряви дуже заважала, не даючи можливості розгледіти що відбувається.

Палаючі зеленуваті лінії — відображення внутрішнього стану заклинання, створеного людьми давнини, чиї імена були давно втрачені в потоці часу — ткали навколо неї свою павутину. Це відбувалося набагато швидше, ніж у перший раз, а тому, часу на підготовку у Ніккі було набагато менше, ніж вона розраховувала. Вона дихала з труднощами, з усіх сил намагаючись не втратити контроль над собою.

Включився магічний зір. Вона побачила мерехтіння обох світів, зміну світла життя і вічної чорноти смерті. Темна порожнеча часом висвітлювалася спалахами, подібно чорному небу за вікном, висвітлюваному блискавками, з тією лише різницею, що засліплювало не світло — засліплював морок. Ніккі знову здавалося, що її душа розривається надвоє, але вона постаралася абстрагуватися від болю і зосередитися на своєму завданні.

Вона прекрасно знала, що сама не зможе впоратися зі Звіром. Адже Сестри Тьми використали при його створенні дуже древнє знання, таке древнє, що Ніккі навіть не сподівалася коли-небудь зрозуміти його до кінця. Тут потрібно щось більше, ніж звичайна магія.

Нарешті Звір уперся спиною в простінок між вікнами і зупинився.

Кара ще раз налякала його, але відступати гарчати тварюці було вже нікуди. Орудувати важенним канделябром виявилося досить складно, але тільки-но Річард хотів прийти їй на допомогу, як Морд-Сіт лютим криком наказувала йому залишатися на місці. Якщо він відмовлявся підкоритися, Кара направляла свою «зброю» в його бік, щоб справою довести серйозність своїх намірів, змушуючи відскочити назад.

Зібравши всі сили, Ніккі підняла руки, готуючись зробити неможливе. Їй належало розпалити магічне полум'я на самій межі небуття. І потрібна була не просто магічна сила, а її предвістя, витік, звідки бере початок сама магія.

Зелені лінії розрослися, все рішучіше обплутуючи її. Ніккі спробувала зітхнути, але м'язи вже не корилися. А їй так потрібен був хоча б один ковток повітря. Коли світ живих знову спалахнув перед її магічним поглядом, Ніккі зібрала всі сили і зробила, нарешті, той вдих.

— Кара! Зараз!

Без найменшого коливання Кара підняла важкий канделябр. Але Звір легко спіймав один з залізних завитків пазуристою лапою і смикнув, піднімаючи вгору. За спиною у нього швидко розросталася блискавка, розриваючи чорне небо.

Ніккі завмерла, чекаючи перерви між спалахами. Коли, нарешті, кімната занурилася в темряву, вона закликала… не магічну силу, ні, а те саме її… передвістя.

Заклинання облило тварюку спалахом хвилі сили, майже непомітної і… позбавленої всякого прояву. Вона бачила, що Звір розгублений, немов його переповнюють дивні почуття, незрозумілі, невисловлені. Він безладно і якось невпевнено заблимав, явно бажаючи негайно щось зробити, ось тільки не знаючи, що саме. Ніби не міг зрозуміти, що відбувається і чи потрібно з цим боротися.

Не отримавши ушкоджень від удару Ніккі, звір вирішив, що знаходиться в безпеці, і зухвало підняв над головою канделябр, демонструючи всім трофей, виграний у битві.

— Зараз! — Крикнув Зедд Енн і Натану і рвонувся вперед. — Швидше, поки він розгубився!

Вони могли все зіпсувати. А Ніккі була не в змозі перешкодити їм. Зате змогла Кара. Немов овець, як собака-пастух, вона відтіснила назад всіх трьох, змусивши повернутися на свої місця. І вони повернулися, хоча і протестували, і вимагали, щоб Морд-Сіт негайно прибралася з дороги.

Ніккі спостерігала за подіями, знаходячись на стику двох світів. Вона нічим не могла допомогти Карі, якій належало справитися з ними самостійно.

Десь там, далеко, у світі живих Зедд кип'ятився, наскакував на Морд-Сіт, намагався атакувати Звіра. У відповідь Кара погрожувала, що все одно поверне його на місце, навіть якщо для цього доведеться скрутити чарівника і віднести туди на руках. Тим не менш, перепалка відвернула старого від його наміру.

А тут, в іншому часі і світі, за межами життя, Ніккі свідомо творила порожнечу на межі буття й небуття. В якій не було ні причин, ні наслідків, ні початку, ні кінця, одне лише очікування матеріального звільнення темної сили, яку вона цілеспрямовано накопичувала, стягуючи в незбагненний неіснуючий клубок.

Здавалося, сам час зупинився в очікуванні того, що насувалося, але поки ще не прийшов. Напруга в повітрі ставала майже відчутною. Зелені лінії навколо неї стрімко пронизували простір, відновлюючи зруйновану мережу. Вони прагнули дістатися до Ніккі, щоб утримати її на межі життя і смерті.

Пошкодження підстерігало її, як павук у центрі павутини. Вона знала: у неї буде тільки одна швидкоплинна мить, щоб зробити те, що вона збиралася. Після неї вона вже не зможе зробити нічого. Схоже, цього разу її кінець буде мати хоч якийсь сенс.

Ніккі утворила навколо Звіра поле, в якому залишила проходи, через які повинна буде проникнути та сила, яку вона навмисно стримувала. Та сама, поки не існуюча, а тільки прагнуча втілитися. Напругу між існуючим і неіснуючим неможливо було винести.

Раптово моторошна нестерпна порожнеча, створена Ніккі в обох світах, заповнилася оглушливим вибухом, коли у вікно вдарила блискавка. В ту ж мить двійник блискавки з-за меж світу живих прорвав завісу і проник в порожнечу навколо Звіра. Цього разу порятунку в іншому світі не було — обидва світу об'єднали свою лють воєдино.

Скло з розбитого вікна посипалося дощем; громовий удар потряс кам'яні стіни Башти. Здавалося, саме сонце увірвалося в кімнату. Лінії заклинання, немов саван огорнули Ніккі. За допомогою магічного зору вона спостерігала, як замкнулися відновлені нею зв'язки. Бачила, як блискавка увійшла в порожнечу, яка оточувала Звіра і до країв заповнила її.

Ніколи їй не доводилося бачити нічого, подібного такому спалаху. Древня сила обох світів, Магія Приросту і Магія Збитку, творіння і руйнування, переплелися в єдиному смертоносному розряді.

Стримувана заклинанням, Ніккі не могла навіть закрити очі, щоб уберегти їх від сліпучого з'єднання темряви і світла. Блискавка вдарила в металеві завитки канделябра і пішла в підлогу через тіло Звіра. Оповита ореолом білого світла тварюка з хрустінням розсипалася на шматки. Уламки тіла випаровувалися під впливом жару і об'єднаної сили. Сили, покликаної Ніккі.

У розбите вікно увірвався грім і рев вітру. Світло від спалахів блискавок, злегка приглушене хмарами, стало яскравішим через відсутність віконних рам. У світлі чергового спалаху всі побачили, що Звір пропав. Небезпека минула. На деякий час.

З павутини зелених ліній Ніккі побачила Річарда, який з іншого кінця кімнати біг до неї. Він був так далеко. І темрява обернулася навколо неї.

* * *

Тупнувши копитом, кінь тихенько заіржав. Келен ковзнула рукою по повідку і вхопилася за мундштук, заспокоюючи схвильовану тварину. Мерзенний запах подобався самій Келен не більше, ніж коневі. Знаходячись позаду сестер Юлії і Цецилії, вона ласкаво погладжувала морду тварини.

Легкі пориви вітру слабо ворушили гілки тополі, в полуденному світлі ліниво переливалася глянсована поверхня листя. Біля підніжжя величезних дерев на порослих травою схилах пагорбів танцювали плями сонячного світла. Бавовняно-білі хмари високо над ними пунктиром прокреслили осліплюючо-яскраве синє небо. Подих вітру приніс полегшення не тільки від палючої спеки — Келен наважилася вдихнути поглибше.

Вона провела пальцем під металевим кільцем на шиї, намагаючись витерти піт і бруд. Дуже хотілося прийняти ванну, на худий кінець, залізти в річку або поплескатися в озері. Літня спека і дорожній пил, немов змовившись, перетворили волосся в спутаний клубок, що зудів на голові. Але Келен прекрасно знала, наскільки байдужий сестрам її стан. І її тюремниці будуть дуже незадоволені, якщо вона попросить дозволу викупатися. Сестер мало займали бажання Келен, і ще менше — її зручності, адже вона — всього лише рабиня, не більше того. Про її положення постійно нагадував нашийник, жорстко натираючи пітну шию.

Поки вони чекали, Келен знову подумки повернулася до статуетки, яку залишила… яку її змусили залишити в палаці лорда Річарда Рала. Келен нічого не пам'ятала про своє минуле, зате кожна лінія фігури, вільний одяг, довге розпущене волосся тієї жінки закарбувалися в її пам'яті. В ній був втілений якийсь благородний спокій. Всією своєю позою — прямою спиною, стиснутими кулаками, відкинутою назад головою — вона немов протистояла невидимим силам, які намагалися підкорити її своїй волі. А Келен дуже добре знала, що це за сили. І чого вартує протистояти їм.

Висока трава під подихом вітру здавалася водною гладдю. Стоячи на мирній вершині, вони спостерігали, як Сестра Ерміна їде по рівнині біля підніжжя пагорба. У межах видимості не було ні душі. Нарешті кобила Ерміни легкою риссю піднялася на вершину пагорба. Обігнувши прив'язаних коней, Сестра під'їхала і зупинилася біля супутниць.

— Нікого, — сказала вона.

— І набагато вони нас випередили? — Запитала Сестра Юлія.

Сестра Ерміна вказала рукою кудись у далечінь.

— Я не стала забиратися далі он тих пагорбів. Не хотіла ризикувати. Хто-небудь з чарівників Джегана міг мене відчути. Але я підібралася досить близько — схоже, що відсталі частини і прислуга пройшли тут всього день чи два тому.

Вітерець затих і на пагорб знову став наповзати огидний запах. Келен зморщила ніс. Сестра Юлія це помітила, але нічого не сказала, судячи з усього, жодну з сестер сморід абсолютно не обходив. Юлія різко повернулась і вставила ногу в стремено.

— Поїдемо, подивимося, що там, за пагорбами, — сказала вона, посовавшись в сідлі.

Келен верхи послідувала за трьома жінками, які направили коней вниз. У всьому, що робили, Сестри завжди були сміливі до зарозумілості, але зараз чомусь проявляли обережність. І ця їх незвична стурбованість здавалася дивною.

Зліва від них височіли суворі, сіро-сині контури високих гір. Голі кам'яні схили були так круті, що тільки рідкісні деревця ухитрялися знайти місця, де можна було зачепитися хирлявим корінням. На найвищих піках, незважаючи на літо, лежали шапки снігу. Після того, як Келен і Сестри покинули Народний Палац, вони через перевал перетнули ці гори, і з тих пір рухалися вздовж них на південь. Всю дорогу Сестри по можливості уникали зустрічей з людьми.

Келен злегка послабила поводи. Горбиста місцевість, по якій вони їхали, була порита ярами, від чого рухатися було значно складніше. Десь внизу була дорога, але Сестри воліли не користуватися дорогами і всіляко намагалися триматися від них подалі. Вони рухалися по високій траві ближче до рідкісних гайків і влаштовувалися на відпочинок в затишних западинах між пагорбами.

Перш ніж Келен змогла розгледіти що-небудь попереду, їх огорнув важкий, задушливий запах смерті, від якого ледве можна було дихати. І, нарешті, з вершини пагорба їм відкрився містечко, що розкинулося внизу. Всі зупинилися, уважно розглядаючи порожні дороги, спалені будівлі, і кінські туші на землі.

— Треба діяти швидко, — сказала Сестра Юлія. — Будемо триматися головної дороги, ближче до узбіччя. Давайте спробуємо дізнатися, де вони, і куди прямують.

Вони пустили коней легким галопом і в мовчанні спустилися з пагорбів до міських околиць. Місто стояло в закруті річки на перетині декількох доріг, ймовірно, колишніх торгових шляхів. Більший з двох дерев'яних мостів був спалений. Коли вони одна слідом за іншою перетинали річку по другому, вузькому містку, Келен глянула вниз на воду. Там обличчям вниз плавало безліч роздутих тіл; ще більше їх зібралося в заростях очерету. Всякий інтерес до купання пропав, і не тільки від цієї картини. Здавалося, саме повітря насичене важким смородом смерті. Їй хотілося опинитися якнайдалі від цього місця.

Проїжджаючи між будинків, Келен прикрила шарфом ніс і рот, хоча це не дуже допомагало. Її нудило від запаху гниючого плоті. Вона не розуміла, чому запах тут настільки сильний. Але незабаром це стало зрозуміло.

Їхній шлях лежав через провулки, завалені сотнями трупів. Людських, собачих, кінських, з витягнутими закляклими ногами. Судячи з того, як лежали тіла, Келен припустила, що людей заганяли у вузькі тупики, і там вбивали. Всі трупи — і людей, і тварин — були покриті жахливими ранами: з одних стирчали зламані списи, інші були утикані стрілами. Однак, більшість городян були просто зарубані. Келен помітила ще, що майже всі вбиті — люди похилого віку.

Багато будинків у цій частині міста були спалені дотла. Подекуди над великими купами щебеню все ще ліниво тягнулися вгору цівки диму. Обвуглені колоди нагадували обпалені скелети гігантських тварин. Схоже, пройшов всього день або два, з тих пір як пожежі згасли самі по собі.

Направивши коней у вузьку вуличку, забудовану з обох сторін двоповерховими будинками, всі мовчки дивилися, оцінюючи руйнування. Уцілілі будівлі були розграбовані, розбиті двері валялися на бруківці неподалік. Келен НЕ змогла помітити жодного цілого вікна. Небагато вцілілих штор виходячих на вулицю крихітних балконів були роздерті, подекуди на балконах висіли мертві тіла. Вулиці були завалені уламками дверних косяків, битим склом, рваним одягом. Біля зламаного фургона серед шматків розбитих меблів і зламаної зброї виднівся закривавлений черевик. Погляд Келен привернула жовтоволоса лялька, що лежала на землі обличчям вниз, на її спині відбився слід чобота. Всі речі, здавалося, пройшли через безліч рук, і були викинуті, як не представляючі цінності.

Зібравшись з духом, Келен зважилася заглянути всередину темних будівель, повз які вони проїжджали. Це був справжній жах. Городяни були не просто вбиті — їх вбивали з явним бажанням заподіяти біль, із задоволенням, з спортивного інтересу. На відміну від тих, чиї тіла купами громадилися в провулках, ці люди не були старі. Вони намагалися захистити свої крамнички і будинки. Крізь одну з розбитих вітрин можна було розгледіти труп чоловіка у фартусі шевця. Його зап'ястя були прибиті до стіни. У грудях стирчало безліч стріл, роблячи його схожим на величезну подушечку для голок. З рота і кожного ока стирчало по стрілі. Бідолаху використовували не тільки для навчальної стрільби, але і як об'єкт розваги. Жахливої розваги.

Всередині будівель знаходилися мертві жінки — ніякого сумніву, що вони були згвалтовані. На одному з тіл на підлозі з одягу залишався лише рваний рукав сорочки. Груди жінки були звірячому знівечені. Поруч, прив'язане до столу, лежало тіло юної дівчини, ще майже дитини. Її плаття було задерте до талії, через глибоку рану на горлі виднівся хребет. Між розставлених ніг, немов на знак повного презирства, стирчала ручка мітли. Келен ціпеніла, спостерігаючи один кошмар за іншим. При вигляді такої жорстокості, вона намагалася, але ніяк не могла уявити собі, що ж за люди здатні здійснювати таке.

Судячи з одягу, більшість убитих були простими ремісниками-городянами. Ці люди не були солдатами. Весь їх злочин полягав у тому, що вони намагалися захистити свої будинки, за що були безжально вбиті.

За невисоким будинком, під цегляною стіною в дальньому кутку двору Келен побачила купку крихітних трупів. Це були діти. Картина нагадувала зібране в купу осіннє листя… Але ж ці маленькі люди могли б прожити довге життя! Пляма запеченої крові на стіні відзначала місце, об яке розбивали їхні голови. Мабуть, вбивці хотіли знищити їх без зайвих зусиль. Вже кілька разів на шляху через місто їм зустрічалися такі купки дитячих трупів. Немов це заняття було приємним розвагою для тих нелюдів.

Жінок серед убитих було зовсім небагато, жодної повністю одягненої, і всі вони були або досить старими або зовсім юними. З кожною обійшлися неймовірно жорстоко. Їх смерть була жахливою. Келен проковтнула грудку в горлі і витерла очі.

Їй хотілося кричати. Але три Сестри, здавалося, не бачили в картинах різанини нічого вартого уваги. Вони лише уважно дивилися по сторонах, щоб не пропустити можливої загрози. Нарешті вони виїхали з міста і поїхали по дорозі ведучій на південний схід. Келен з полегшенням покидала це місце, в надії, що кошмар закінчився. Однак виявилося що залишити місто — зовсім не означало залишити позаду цей жах, як вона очікувала. Тут і там на шляху траплялися канави, завалені трупами беззбройних хлопчиків та юнаків постарше. Можливо, вони були вбиті в науку іншим полоненим, коли намагалися втекти, щоб не опинитися в рабстві. А можливо бути убиті просто так, від нудьги.

Келен відчула запаморочення та жар. Вона боялася захворіти. Погойдування сідла робило напади нудоти ще сильнішими. Сморід мертвої, обвугленої плоті переслідував їх всю дорогу, поки вони їхали в яскравому сонячному світлі серед пагорбів, віддаляючись від міста. Запах був настільки сильний, що Келен здавалося, ніби ним просяк її одяг і навіть виходить з неї разом з потом. Вона сумнівалася, що зможе коли-небудь знову спати без кошмарів.

Келен не знала, як називалося місто, та це було і неважливо. Тут не залишилося ждного городянина, який зміг би вижити. Все цінне було вкрадено або знищено. Побачивши трупи, якими було завалене місто, вона зрозуміла, що багато жителів — головним чином молоді жінки — були забрані в рабство. Побачивши трупи, які траплялися їм у місті, вона ясно уявляла, яка доля очікує нещасних, що вижили в цій бійні.

Розкинута на всі боки рівнина і навколишні пагорби, наскільки вистачало погляду, були потоптані сотнями тисяч ніг. Трава не просто полягла під незліченними чобітьми, копитами та колесами — вона була втоптана в землю, розчавлена ногами неймовірного числа людей. Важко було уявити розміри тих полчищ, які пройшли через місто. І це жахало не менше, ніж побачені ними сцени смерті. Міць цієї орди була настільки величезна, що могла змагатися з силами природи. Подібно до жахливого урагану проходила вона по землі, знищуючи все на своєму шляху.

До вечора вони дісталися до вершин пагорбів. Сестри ретельно вибрали позицію, щоб призахідне сонце знаходилося у них за спиною. У цьому випадку будь-хто з тих, за ким вони стежили, дивлячись на них, змушений був би дивитися на сонце. Юлія притримала коня і підвелася в стременах. Вона уважно огледілась і лише потім жестом наказала іншим спішитися. Прив'язавши коня до старої сосни, розколотої блискавкою, Сестра Юлія веліла Келен триматися позаду них і не відставати.

Зачаївшись на порослому травою схилі вони розглядали тих, хто пройшов через полегле місто. Вечірню тишу часто розривали моторошні крики, від яких кров стигла в жилах. Жіночі крики супроводжував хрипкий чоловічий сміх. У сутінках вся долина до туманного горизонту здавалася морем коричневої багнюки. Насправді це було військо, настільки величезне, що навіть підрахувати число його солдатів було неможливо.

Так, оборона будь-якого міста безсила перед такою армією! Величезна людська маса розтопче купку озброєних людей, навіть не помітивши. І стримати її рух не може ніщо.

Незважаючи на те, що ця армія здавалася єдиною масою, натовпом, чимось неживим, Келен знала, що думати так — неправильно. Все ж група людей завжди складається з окремих особистостей, які зовсім не народилися чудовиськами. Кожен колись був безпорадним малюком, знав материнські руки, у кожного були свої дитячі страхи і надії, свої дитячі мрії. Тільки рідкісний індивідуум через душевну хворобу може перетворитися на безжального вбивцю, але ж більшість людей — не такі. Ці ж істоти, об'єднані під прапором збочених вірувань, підтримуючих і схвалюючих прагнення до жорстокості, стали вбивцями по переконанню, в результаті власного вибору. І зробивши свій вибір, ці люди свідомо відкинули велич життя, ставши замість цього служителями смерті.

Келен вжахнула бійня, сліди якої вона бачила, проходячи через місто; її досі нудило при спогаді про побачене. Деякий час їй було важко дихати не тільки від смороду смерті, але й від відчаю. При вигляді такого безглуздого звірства, такої витонченої, навмисної і безмежної жорстокості, її душили сльози. Вона відчувала крижаний жах при думці про безпорадних людей, що опинилися віч-на-віч з цією ордою. При думці про їх розбиті надії коли-небудь знову зажити гідним, безпечним, приносячим радість і задоволення життям.

Але тепер, коли вона побачила джерело різанини — величезну армію тих, хто охоче здійснює подібні лиходійства, всі подібні емоції розтанули. Замість них розгорялися гнів і лють. Вона й не думала, що людина може відчувати їх настільки сильно. Згадуючи розрубаних на шматки старих, розбиті голови немовлят, звірячо замучених жінок, вона відчувала надзвичайне бажання помститися за мертвих. Такого пекучого почуття вона ще не знала. У всякому разі, не пам'ятала нічого подібного.

Лють кипіла в ній з небаченою силою. Здавалося, щось назавжди змінилося в самій Келен. У цей момент вона раптом відчула глибоке єднання з тією невеликою статуеткою, яку залишила в саду Річарда Рала. Вона відчула її душу. Такого з нею перш теж не бувало.

— Все правильно. Це — Джеган, — пролунав поряд з нею різкий голос Сестри Цецилії.

Сестра Ерміна кивнула.

— І треба пробратися повз них, якщо ми хочемо потрапити в Каска.

Сестра Юлія кивнула вліво на гірські піки.

— Армія, з усіма їх кіньми, фургонами та припасами, не зможе пройти через вузький перевал між тими вершинами. А ми — зможемо. А враховуючи, як повільно пересувається армія Джегана, ми встигнемо перетнути гори і дістатися до Каска раніше, ніж вони обігнуть гірську гряду з півдня і увійдуть в Д'хару.

Сестра Цецилія обвела поглядом обрій.

— Д'харіанській армії не вистояти проти такої потуги.

— Ну, це вже не наша турбота, — відповіла Сестра Юлія.

— Але, як же узи, що зв'язують нас з Річардом ралом? — Запитала Сестра Ерміна.

— Ми ж не збираємося нападати на Річарда Рала, — сказала Сестра Юлія. — Джеган йде, щоб знищити його, але не нас. А ми підкоримо магію Одена, а потім запропонуємо Річарду Ралу те, що зможемо запропонувати тільки ми. Цього буде достатньо, щоб зберегти узи і захистити нас від соноходця. Ми не несемо відповідальності за дії Джегана і його армії — це не наша проблема.

Згадуючи своє відвідування Народного Палацу, Келен намагалася уявити собі цього чоловіка, Річарда Рала. Навіть не знаючи його, вона хвилювалася за його людей. Адже їм належало зустрітися з ідучою на них армією.

— Але вони стануть проблемою, якщо потраплять в Каска раніше нас, — зауважила Сестра Цецилія. — Потрібно якнайшвидше наздогнати Тові. Крім того, в Каска знаходиться одне з головних сховищ. Воно — єдине, куди ми поки ще можемо дістатися.

Сестра Юлія клацанням пальців відхилила таке припущення.

— Шлях до Каска довгий. Ми легко обженемо їх, якщо пройдемо перевалами. Адже їм належить спуститися вниз, обігнути гори з півдня і знову піднятися вгору.

— А ти не думаєш, що вони стануть рухатися швидше? — Запитала Сестра Ерміна. — Джегану не терпиться нарешті знищити і лорда Рала, і армію Д'хари.

Саме це припущення викликало спалах гніву Сестри Юлії.

— Джеган знає, що д'харіанській армії відступати більше нікуди. Річарду Ралу нічого не залишається, окрім як прийняти бій. Це — всього лише питання часу. Соноходець не поспішає. Та це йому б і не вдалося з такою неповороткою армією. І навіть якщо вони вирішать додати швидкості — їх шлях все одно довший. Вони не зможуть потрапити в Каска раніше нас. Джеган воює з тією армією, з якою десятиліття тому захопив Стародавній Світ. Вона ніколи не збільшує швидкість пересування. Так змінюють один одного пори року — повільно і нестримно.

Юлія кинула виразний погляд на двох сестер.

— Крім того, вони тільки що очистили місто від жінок. Хоробрі воїни Джегана хочуть насолодитися новою здобиччю.

Кров відринула від обличчя Сестри Ермінії.

— І не кажи. Вже ми-то знаємо, як це буває.

— Джегану і його людям ніколи не набридає розважатися з захопленими жінками, — пробурмотіла Сестра Цецилія.

Лице Сестри Ерміни почервоніло.

— Хотіла б я підійняти Джегана і розібратися з ним по-своєму.

— Ми всі хотіли би повеселитися — дати пару уроків тим мужланам, — сказала Сестра Юлія, дивлячись кудись удалину, — але у нас є більш важливі справи.

Вона посміхнулася.

— Хоча, можливо, колись…

Три Сестри деякий час мовчали, пильно дивлячись на незліченні орди, що заповнили рівнину до самого горизонту.

— Коли-небудь, — сказала Сестра Цецилія низьким голосом, повним злості, — ми відкриємо шкатулки Одена і отримаємо їх силу. Ось тоді ці тварини сповна заплатять за все.

Сестра Юлія розвернулася і попрямувала назад до коней.

— Раз ми вже відкрили одну з скриньок, першим ділом потрібно нагнати Тові з останньою, третьою. А ще потрібно відшукати те, що знаходиться в Каска. Забудьте поки про Джегана і його армію — зараз ми бачимо їх в останній раз до того дня, як отримаємо могутність Одена. А вже тоді — побавимося. Це буде наша особиста відплата соноходцю.

* * *

Розплющивши очі, вона побачила лише смутні обриси.

— Зедд на тебе злиться… — долинув звідкись здалеку примарний голос, і Ніккі здалося, що вона впізнала Річарда. Як дивно чути його голос. Дивно, що вона взагалі щось чує, адже контрольна мережа майже вбила її.

Зір потроху повертався. Ніккі повернула голову вправо і побачила схилену постать людини, що сиділа на стільці поруч з ліжком. Це і справді був Річард! Поклавши лікті на коліна, міцно зчепивши пальці, він нахилився вперед і дивився на неї.

— Чому?

Побачивши, що вона прокинулася, Річард відкинувся на спинку простого дерев'яного стільця, і з полегшенням посміхнувся. Ніккі так любила бачити цю лукаву посмішку.

— Ти ж перебила всі вікна в кімнаті, де ви працювали з контрольною мережею.

У м'якому світлі лампи з молочно-білим абажуром, Ніккі виявила, що до пахв укрита ковдрою з багатим золотим шиттям і блискучою зеленою каймою по краях. На ній була атласна нічна сорочка, рукава якої ледь доходили їй до зап'ясть. Чужа. Ніжно-рожева. Не її колір. Цікаво, звідки вона взялася? А головне, хто її переодягнув в цю сорочку?

Колись у Палаці Пророків Річард став єдиним, хто не пред'являв права на її тіло, на її життя, на її душу, як, втім, і на будь-яку іншу сторону її життя. Таке відкрите щире ставлення змусило Ніккі задуматися. У ті дні почався ланцюжок міркувань, який привів до того, що Ніккі відкинула вчення Імперського Ордена. За допомогою Річарда вона прийшла до розуміння важливої істини — її життя належить тільки їй одній. А слідом за цим розумінням прийшли почуття власної гідності і повага до власної особистості.

Однак зараз у неї були проблеми серйозніші, ніж рожева нічна сорочка. В голові все ще щось важко пульсувало, хоч подушка і була дуже зручною.

— Взагалі-то, — відповіла Ніккі, — вікна розбила не я, а блискавка.

— Ага, — зауважила Кара, розгойдуючись на стільці біля стіни біля дверей. — Але не думаю, що ця різниця справить на нього враження.

— Гадаю, ні. — Ніккі зітхнула. — Ця кімната розташована в захищеній частині Замку.

Річард трохи насупився.

— Захищеній?

Ніккі злегка скосила очі, щоб сфокусувати погляд на його обличчі.

— Ця частина Замку — особливе місце. Воно спеціально захищене від навмисного вторгнення, і від різних непорозумінь.

Кара склала руки на грудях.

— Як щодо роз'яснити?

Вона була все ще одягнена в червону шкіру. Що це може означати? Трапилося що-небудь ще, чи Кара просто хоче бути готовою до наступного візиту Звіра?

— Це — стримуюче поле, — сказала Ніккі.

— Ми ще дуже мало знаємо про древнє, складне, і заплутане заклинання Вогняного Ланцюга. Навіть вивчати складові такого заклинання ризиковано, і саме тому для проведення перевірки ми використовували це місце. Кімната розташована в самому серці Замку й є укріпленим приміщенням, призначеним спеціально для тих випадків, коли передбачається використання унікальних заклинань. Різні види магії у вільній чи закріпленій формі здатні утримувати властиві їм відхилення від нормального ходу заклинання, які можуть спричинити за собою зони прориву, тому при роботі з ними найкраще поміщати такі потенційно небезпечні компоненти в стримуюче поле.

— Ось тепер все ясно, — відрізала Кара. — Це — поле. Спасибі, що пояснила.

Ніккі кивнула, як змогла.

— Так, стримуюче поле.

Побачивши, що Кара ще більше спохмурніла, Ніккі додала.

— Займатися магією в подібному приміщенні — все одно, що тримати осу в пляшці.

— А-а-а, — видихнула Кара, вхопивши, нарешті, сенс пояснення. — Здається, тепер зрозуміло, чому Зедд так розлютився.

— Напевно, він зможе все відновити, — припустив Річард. — Дивно, що збиток кімнаті завдано зовсім незначний. Більше всього Зедд сердився через розбиті вікна.

Ніккі слабо змахнула рукою.

— Не сумніваюся. Це скло унікальне. Воно має здатність утримувати магію, не випускати її назовні та відбивати напади ззовні. Воно діє подібно щитам, тільки утримує не людей, а чарівництво.

Річард трохи подумав.

— Ну, — сказав він, — Звіра це не втримало.

Ніккі, глянула на книжкову полицю, що висіла на стіні навпроти ліжка.

— Ніщо не втримає Звіра, — пояснила вона. — У цьому випадку він прийшов не через вікна або стіни, а крізь Завісу, прямо з Підземного світу. Йому не потрібно було проходити через щити або спеціальне скло.

Ніжки стільця, на якому сиділа Кара, з гучним стуком вдарилися об підлогу.

— І він майже відірвав вам руку. — Вона погрозила Річарду пальцем. — Ви використовували свій дар і цим привернули Звіра. Не будь там Зедда, який вас вилікував, ви, швидше за все, сплили б кров'ю.

— Ох, Кара! Кожного разу, як ти розповідаєш цю історію, крові стає все більше. Не сумніваюся, наступного разу я вже буду розірваний надвоє і зшитий назад магічною ниткою.

Кара склала руки на грудях і знову відкинулася на стільці до стіни.

— Звір міг розірвати вас надвоє.

— Він не так сильно мене поранив, як ти вигадуєш. Зі мною все гаразд.

Річард трохи нахилився вперед і стиснув руку Ніккі.

— Принаймні, ти змогла зупинити його.

Вона зустріла його погляд.

— На деякий час, — сказала вона. — І це все.

— І цього досить, — Річард досить посміхнувся. — Ти просто молодець, Ніккі, відмінно придумала пастку.

У сірих очах Річарда відбивалася вся щирість його душі. Чомусь світ завжди ставав світлішим, коли Річард був задоволений, якщо хтось впорався з важким завданням. Здавалося, він завжди цінує те, чого змогли домогтися люди, радіє з їх перемог. І Ніккі незмінно надихало те, як Річард радіє її досягненням.

Вона відвела погляд від його обличчя і помітила на столі, прямо позаду нього, невелику статуетку. Лампа освітлювала хвилясте волосся і одяг, який Річард колись так ретельно вирізав, намагаючись втілити в фігурці його бачення духу Келен. Блискуча статуетка з горіхового дерева стояла, ніби відкидаючи невидиму силу, що намагалася придушити її дух.

— Я в твоїй кімнаті, — сказала Ніккі швидше собі, ніж іншим.

Річард зацікавлено підняв брови.

— Як ти здогадалася?

Ніккі відвела погляд від статуетки і подивилася ліворуч в маленьке, закруглене зверху віконце в товстій кам'яній стіні. За ним виднілося чорне, всіяне зорями небо, на самому краю якого вже виднівся легкий рожевий рум'янець, що провіщав про наближення світанку.

— Випадково, — збрехала вона.

— Моя кімната була найближче, — пояснив Річард. — Зедд і Натан хотіли покласти тебе в ліжко, влаштувати зручніше, і швидко оцінити, яка допомога тобі потрібна.

Відчувши холодок, який повільно розповзався по її венах, Ніккі зрозуміла, що Зедд і Натан зробили щось більше, ніж просто «оцінили її стан».

— Ми з Ріккі переодягли тебе в нічну сорочку, яку знайшов Зедд, — пояснила Кара, мабуть, помітивши німе питання в очах Ніккі.

— Спасибі, — Ніккі зробила рукою неясний жест. — Скільки я пробула без свідомості? І що взагалі сталося?

— Ну, — почав Річард, — після того, як ти позавчора пірнула назад у це заклинання і викликала блискавку, щоб зупинити Звіра, контрольна мережу тебе мало не вбила. Коли я витягнув тебе, ти марила від перенесеного болю. Зедд вирішив, що найбільше тобі потрібен відпочинок, і щось зробив, щоб ти заснула. Він сказав, що ти більше не будеш страждати, проспиш весь день, і прокинешся, швидше за все, сьогодні на світанку. Схоже, він не помилився.

Кара піднялася зі стільця, встала за спиною Річарда і теж дивилася на Ніккі.

— Ніхто не очікував, що лорд Рал зможе витягнути тебе ще раз. Всі думали, що твоя душа вже в Підземному світі. Але він зміг. Повернув тебе.

Ніккі перевела погляд з задоволеної посмішки Кари на сірі очі Річарда. Але по них неможливо було зрозуміти, наскільки важко було зробити таке. Вона не уявляла собі, як він зміг це зробити.

— Ти теж молодець, Річард, — сказала вона, змусивши його посміхнутися.

Почувши м'який стукіт, Річард і Кара обернулися. Зедд тихенько прочинив двері й зазирнув досередини. Побачивши, що Ніккі прокинулася, він відкинув делікатність і увійшов.

— Ага, здається, ти, нарешті, повернулася до живих, — озвучив він свої спостереження.

Ніккі посміхнулася.

— Жахлива подорож. Не раджу повторювати. І прошу вибачення за скло, але або…

— Вже краще скло, ніж Річард.

Ніккі була рада чути ці слова.

— Мені теж так здалося.

— Але коли-небудь тобі доведеться пояснити мені, що і як ти зробила. Ніколи б не подумав, що якась форма магії може розбити такі вікна.

— І вона й не може. Я просто закликала концентровану енергію стихії… через вікно.

Зедд дивно подивився на неї.

— Щодо вікна… — нарешті стримано промовив він. — Раз вже ти володієш обома сторонами магії, ми скористаємося твоїми здібностями, щоб відновити вікна.

— Буду рада допомогти.

Кара зробила крок вперед.

— Я впевнена, коли Том і Фрідріх, нарешті, повернуться, вони будуть раді допомогти з відновленням рам. Фрідріх якраз вміє працювати з деревом.

Зедд коротко посміхнувся у відповідь на цю пропозицію, кивнув і повернувся до Річарда.

— До речі, де ти був? Я шукав тебе весь день.

Ніккі стало ясно, що в першу чергу Зедда турбувало зовсім не вікно. Річард коротко глянув на статуетку.

— Я багато читав минулої ночі. А коли розвиднілося, пішов прогулятися і подумати, що робити далі.

Зедд зітхнув.

— Ну, як я вже сказав, нам потрібно багато чого обговорити. Я маю на увазі те, про що ти говорив, коли в перший раз зняв закляття з Ніккі.

Це була вже не порожня цікавість, а наполеглива вимога.

Помітивши, що Ніккі намагається сісти, Річард встав і поправив їй подушки. Біль перетворювалася всього лише в туманний спогад — Зедд явно не просто «допоміг їй заснути». В голові Ніккі прояснилося, і вона раптом відчула голод.

— Ну, що ж, давай поговоримо, — сідаючи, погодився Річард.

— Я хочу, щоб ти докладно пояснив мені, як ти дізнався про спосіб перервати дію контрольної мережі. Особливо настільки складної, як модель заклинання Вогняного Ланцюга.

Річард виглядав неймовірно втомленим.

— Я вже говорив, що розумію мову символів.

Зедд склав руки за спиною і заходив по кімнаті. На його обличчі явно читалася заклопотаність.

— Так, ти згадував, що багато знаєш про «зображення смертельно-небезпечних заклинань». Мені необхідно знати, що ти мав на увазі.

Річард глибоко вдихнув і, повільно видихаючи, відкинувся на спинку стільця. З дитинства спілкуючись з Зеддом, він чудово засвоїв: якщо той хоче щось дізнатися, найпростіше відповісти.

Річард розгорнув руки зап'ястями вгору. Дивні символи прикрашали його шкіряні браслети. Внутрішня сторона їх була прикрашена маленькими зображеннями Благодаті. Вже одне це викликало тривогу, адже Ніккі бачила, як Річард використовує їх, щоб викликати Сильфіду. Вона не могла навіть уявити, що можуть значити інші символи.

— Ці емблеми, знаки і символи означають певні поняття. Як я вже сказав, вони — свого роду мова.

Зедд поводив пальцем над візерунками на браслетах.

— І ти розумієш, що вони означають? Так само, як з тим закляттям?

— Так. Більшість знаків навчають техніці володіння мечем — саме тому я з самого початку зміг упізнати їх і поступово навчився розуміти.

Пальці Річарда неусвідомлено потягнулися до меча, якого на боці не було. Піймавши себе на цьому русі, Річард продовжив:

— Багато знаків схожі на ті, що прикрашають стіни Вежі Першого Чарівника. Ти знаєш — на бронзових табличках, на перекритті над строкатими колонами з червоного каменю, на круглих металевих дисках, і на бордюрі кам'яного карниза.

Він через плече глянув на діда.

— Більшість цих символів безпосередньо відносяться до бою на мечах.

Ніккі здивовано моргнула, слухаючи Річарда. Він ніколи не розповідав їй про візерунки на браслетах. Будучи Чарівником Першого Рангу, Зедд був зберігачем Меча Істини, і зобов'язаний був, в разі потреби, назвати нового Шукача Істини. Але, судячи з реакції, було видно, що навіть Зедд нічого не знає про ці символи. Ніккі припустила, що таке можливо — адже все таки Меч Істини був створений тисячі років тому чарівниками, чия могутність вражала уяву.

— Ось цей символ, — сказав Зедд, тицьнувши пальцем в малюнок на браслеті, — Тобто на дверях у мою Вежу.

Річард повернув зап'ястя і показав на емблему у вигляді багатопроменевої зірки у верхній частині срібної окантовки.

— Цей — теж.

Зедд притягнув до себе ближче руки Річарда, вивчаючи браслети в світлі лампи.

— Так, точно… обидва цих символи вирізані на дверях.

Він похмуро зиркнув на Річарда.

— І ти, справді, думаєш, що вони щось означають, і тобі вдалося навчитися читати їх?

— Так, звичайно.

Зедд, низько звівши жорсткі брови, явно все ще сумнівався.

— І що ж вони, по-твоєму, значать?

Річард доторкнувся до символу на браслетах і до такого ж на своїх чоботях. Той же знак він відшукав на золотій каймі своєї туніки. І поки Річард не показав їх, Ніккі навіть не уявляла, що цей символ був там, захований серед інших, які здавалися лише майстерно зробленою декоративною смугою. Малюнок нагадував два нерівних трикутника з подвійною хвилястою лінією що починалася зовні і проходила крізь них.

— Ось цей означає щось на зразок ритму, використовуваного, коли супротивник перевершує вас чисельністю. Він висловлює почуття танцю, рух без чіткої форми.

Зедд підтягнув брову.

— Рух без чіткої форми?

— Так. Розумієш, рух, що не має чіткої форми, не заданий, мінливий, але при цьому обдуманий, з особливим наміром і переслідуючий конкретні цілі. Цей символ описує частину, складаючу танець.

— Танець?

Річард кивнув.

— Так, танець зі смертю.

Зедд кілька разів беззвучно розкривав рот; нарешті до нього повернувся голос.

— Танець. Зі смертю.

Він затнувся на мить, помовчав, вибираючи з безлічі виниклих питань найважливіше.

— А як це пов'язано з символами на стінах Вежі?

Річард потер великим пальцем значки на лівому браслеті.

— Це — символи бойового мага, частково саме тому я їх зрозумів. Символи використовуються в багатьох професіях. Кравці малюють на своїх вікнах ножиці; зброяр може зобразити на двері контури ножів; на вивісці таверни, швидше за все, буде кружка, у коваля — ковадло, а якщо він займається куванням коней — підкова. Деякі знаки, наприклад, череп зі схрещеними кістками, дають зрозуміти, що поруч смертельна небезпека. Бойові маги точно так само малювали свої символи на стінах приміщень. Але важливіше те, що у кожній професії є своя мова, визначений словник, призначений спеціально для цього ремесла. Те ж і в бойових магів. Їх професія має справу зі смертю. Ці символи, як і ті, що зовні на стінах Замку, в цілому є знаком професії бойового мага і означають одне: несучі смерть.

Зедд прочистив горло, потім подивився на символи і вказав ще на один.

— А ось цей? Такий же є на дверях у Вежу Першого Чарівника. Ти знаєш його сенс? Можеш передати його значення?

Річард трохи повернув зап'ястя і глянув на зображення зірки.

— Це — порада не дозволяти своєму зору зупинятися на чомусь одному. Безліч променів — це попередження дивитися на всі боки відразу, не бачити нічого за винятком всього. Це — нагадування, що ти не повинен дозволяти противнику привернути твою увагу, щоб направити твій погляд і затримати його на одній речі. Якщо ти піддасишся, то будеш бачити тільки, те, що хоче твій ворог. Це дозволить йому, скажімо так, засліпити тебе і тоді він зможе підібратися непоміченим, і ти, швидше за все, втратиш своє життя.

Твій зір, навпаки, як промені цієї зірки, повинен бути відкритий всьому, ніколи не зупинятися, навіть в бою. Танцювати зі смертю — значить зрозуміти свого супротивника, стати з ним єдиним цілим, зрозуміти його образ думок, відчути його меч, як свій власний. Передбачити його точне розташування, швидкість і наступний рух до того, як він відбудеться, не чекаючи його. Відкриваючи свій зір таким чином, відкриваючи всі свої почуття, ти приходиш до розуміння свого супротивника і рухаєшся як би інстинктивно.

Зедд почухав скроню.

— Ти хочеш сказати, що всі ці символи, характерні для бойового мага, всього лише настанови про те, як користуватися мечем?

Річард похитав головою.

— Слово «меч» означає всі форми боротьби, не тільки бій або бій якою-небудь зброєю. Наука також стосується стратегії і лідерства, крім усього іншого.

— Танцювати зі смертю значить довірити себе цінності життя своїм розумом, серцем і душею, щоб дійсно стати готовим зробити все для збереження життя. Танцювати зі смертю значить стати втіленням смерті, яка прийшла вбивати живих, щоб зберегти життя.

Зедд виглядав приголомшеним.

Річард же був дещо здивований реакцією діда.

— Все це здебільшого повторює те, чому мене завжди вчив ти, Зедд.

Світло ламп відкидало різкі тіні на вугласте лице чарівника.

— Думаю, що в якомусь сенсі це так і є, Річард. Але в той же час це і щось більше.

Річард кивнув, проводячи великим пальцем по м'яко освітленій сріблястій поверхні браслета. Він, здавалося, шукав слова.

— Зедд, я знаю, що ти б хотів бути тим, хто розповість мені все, що стосується твого Замку, так само, як хотів навчити мене Благодаті. Це було твоєю прерогативою, як Чарівника Першого Рангу. Напевно, мені слід було б почекати тієї науки.

Він переконано підняв кулак.

— Але на кону стояли людські життя, і мені багато чого треба було зробити. Так що довелося дізнаватися про все це без твоєї допомоги.

— О духи, Річард, як би я тебе цьому навчив? — Скрушно сказав Зедд. — Значення цих символів вважалися втраченими багато тисяч років. Жоден чарівник з часів, з часів… а, жоден чарівник, якого я знав, не розумів сенсу цих символів. І я уявити не можу, як це вдалося тобі.

Річард в збентеженні смикнув плечем.

— Як тільки я почав уловлювати їх зміст, усе стало досить очевидним.

Зедд спантеличено подивився на свого онука.

— Річард, я виріс в цьому місці і провів тут більшу частину мого життя. Я був Першим Чарівником в ті часи, коли тут ще були чарівники, якими потрібно було керувати. — Він похитав головою. — Весь цей час символи були на стінах Замку, але я і не думав, що вони можуть щось значити. Для тебе це просто і очевидно, але для інших це не так. З того, що я знаю, мені здається, ти всього лише думаєш, що розумієш значення символів, попросту уявляєш значення, яке хочеш там побачити.

— Я не придумав їх значення. Вони незліченну кількість разів рятували мені життя. Зрозумівши мову цих символів, я дуже багато дізнався про те, як битися мечем.

Зедд не став сперечатися і замість цього вказав на амулет на шиї Річарда, на сяючий рубін у формі сльози розміром з ніготь великого пальця Ніккі, обрамлений безліччю золотих і срібних ліній.

— Ти знайшов це в Башті. На рахунок значення цього амулета у тебе теж є припущення?

— Він був частиною одягу бойового мага. Але, на відміну від усього решти, цей амулет, як ти і сказав, був залишений під захистом Башти.

— А його значення?

Річард з повагою провів пальцями по поверхні амулета.

— Рубін символізує краплю крові. Символи, що нанесені на цей талісман, виражають шлях першої заповіді.

Зедд притиснув долоню до чола, ніби приведений в замішання ще однією заплутаною головоломкою.

— Перша заповідь?

Здавалося, погляд Річарда назавжди зупинився на амулеті.

— Вона означає тільки одне і в той же час все: бийся. Одного разу вступивши у бій, бийся. Все інше неважливо. Бийся. Це твій обов'язок, твоє призначення, твоя спрага. Немає правила важливіше, немає зобов'язання вище, ніж це: бийся.

Річард говорив м'яко, зі знаючою, невблаганною серйозністю, яка змусила Ніккі похолодіти. Він підняв амулет в повітря, його погляд зупинився на вигравіюваному орнаменті.

— Ці лінії, вигравірувані на амулеті — зображення танцю і, таким чином, мають особливе значення.

Продовжуючи говорити, він слідував пальцем по завитках візерунка, як по стрічці тексту, написаного на стародавній мові.

— Бий з порожнечі, не з замішання. Бий ворога швидко і прямо, наскільки це можливо. Бий впевнено. Бий рішуче й остаточно. Вдар по його силі. Просочуйся в діри в його обороні. Бий його. До самого кінця. Не дозволяй йому навіть зітхнути. Поламаєш його. Бий нещадно, до самих глибин його духу.

Річард звів погляд на свого діда.

— Це противага життю: смерть. Це танець зі смертю або, якщо точніше, хід танцю — його суть, зведена до форми, його форма, обмежена загальними уявленнями. Це закон, за яким живе бойовий маг, інакше він гине.

У горіхових очах Зедда не можна було прочитати нічого.

— Значить, ці символи, і знаки повністю визначають бойового мага, як простого мечника?

— Той же головний принцип, про який я тобі вже розповідав, стосується до амулета так само, як і до інших символів. Головна заповідь призначена не тільки, щоб висловити, як бойовий маг бореться зі зброєю в руках, але, що більш важливо — як він б'ється своїм розумом. Це основоположне розуміння природи буття, яким бойовий маг повинен керуватися у всьому, що він робить. Якщо він приймає головну заповідь, будь-яка зброя стає продовженням його розуму, провідником його прагнення. В якійсь мірі це нагадує те, що ти сказав мені про Шукача. Важлива не зброя, а людина, яка її тримає.

Чарівник, який останнім носив цей амулет, був Першим Чарівником. Його звали Барракус. Він теж, як і я, народився бойовим магом і теж відвідав Храм Вітрів. Після повернення, він пішов у Вежу Першого Чарівника, залишив амулет там, вийшов і наклав на себе руки, стрибнувши зі стіни Замку.

Погляд Річарда відпливав у далечінь, повну видінь і спогадів.

— Деякий час тому я зрозумів його і наважився було послідувати його прикладу.

Ніккі відчула полегшення, коли його відсутній погляд змінився легкою усмішкою.

— Але розум повернувся до мене.

Кімната дзвеніла тишею, ніби сама смерть тільки що безмовно пропливла повз них, затрималася на мить і продовжила свій шлях.

Нарешті Зедд посміхнувся, і ласкаво поплескав Річарда по плечу.

— Я радий, що зробив правильний вибір, мій хлопчику, назвавши тебе Шукачем.

Ніккі дуже хотілося, щоб у Річарда був його меч, положений йому по праву Шукача. Але він пожертвував ним заради відомостей про Келен.

— Отже, — нарешті, промовив Зедд, повертаючись до справи, — оскільки ти розумієш значення цих символів, ти повірив, що міг зрозуміти символи, складаючі закляття Вогняного Ланцюга.

— Адже я зміг зупинити його, хіба ні?

Зедд знову склав руки за спиною.

— У твоїх словах є сенс. Однак, це зовсім не означає, що ти можеш прочитати форми всередині заклинання так само, як ці символи. І це притому, що ми вже знаємо про спотворення, внесене шимами в заклинання.

— Не самими шимами, — терпляче пояснив Річард, — а тим пошкодженням, яке є наслідком їх перебування в нашому світі. Ось причина спотворення в заклинанні. Ось у чому проблема.

Зедд відвернувся, приховавши лице в тіні.

— Але все ж, Річард, навіть якщо ти дійсно щось розумієш у символах, пов'язаних з бойовими магами, як ти можеш бути впевнений, що точно розумієш, — він махнув у напрямку розташування тієї кімнати, в якій все і сталося, — все, що пов'язано з закляттям Вогняного Ланцюга.

— Я впевнений, — тихо, але наполегливо, промовив Річард. — Я бачив мітку, яка вказує на природу цього спотворення. Його викликали шими.

Його голос звучав стомлено. Ніккі стало цікаво, скільки ж часу він залишався на ногах. Напевно, вже кілька днів, якщо судити по сухому голосу і ледь помітній невпевненості рухів. Але як би змучений він не був, його переконання залишалися незмінними. І вона знала причину. Знала, що це тривога за Келен жене його вперед.

І оскільки Річарду вже двічі вдалося врятувати її від закляття, Ніккі не стала б так легко скидати з рахунків його теорію. Більше того, вона знала, що розуміння Річардом магії вельми відрізняється від традиційного. Спочатку їй здавалося, що причиною сприйняття магії, як свого роду творчості, було те, що він ріс, нічого не знаючи про магію, ніколи не бачивши її. Але з тих пір вона зрозуміла, що саме це його унікальне сприйняття разом з видатним розумом дозволили йому схопити глибинну суть магії. Ту, яка в корені відрізняється від традиційних навчань.

Ніккі повірила, що Річард дійсно розуміє магію так, як ніхто до нього з давніх часів.

Зедд обернувся: половина його обличчя освітилася м'яким світінням лампи, а інша — холодним блідим світлом світанку.

— Добре, Річард, припустимо ти правий щодо символів на твоїх браслетах і на стінах Вежі Першого Чарівника. Але це не означає, що ти можеш зрозуміти нитки, що будують контрольну мережу. Це — зовсім інша область. Я зовсім не сумніваюся в твоїх здібностях, мій хлопчику, правда, але робота з закляттями такої складності — дуже заплутана справа. Можливо, ти поспішаєш з висновками…

— А вам доводилося в останні кілька років зустрічати дракона?

Всі в кімнаті ошелешено замовкли, коли Річард змінив напрям розмови. І не просто змінив, а перевів на тему, в кращому випадку, дивну.

— Дракона? — Нарешті наважився запитати Зедд, як людина, яка потроху пробирається по тільки що покритому льодом озеру.

— Так, дракона. Ти можеш пригадати, чи бачив ти дракона з тих пір, як ми покинули наш будинок в Вестланді і прийшли в Серединні землі.

Зедд пригладив кілька сивих хвилястих пасом волося, що вибилося вбік, і коротко глянув на Кару і Ніккі перед тим, як відповісти.

— Ну… ні, не пригадую, що бачив якихось драконів, але як це пов'язано з…

— Але де ж вони? Чому ти не бачив їх? Чому вони зникли?

Зедд, здавалося, був у глухому куті. Нарешті він розвів руками:

— Річард, дракони дуже рідкісні істоти.

Річард відкинувся на спинку стільця і закинув ногу на ногу.

— Червоні — так. Але Келен розповідала мені про інші їх види, досить поширені. А деяких, самих маленьких навіть тримають для полювання та тому подібного.

Обличчя Зедда набуло підозрілого виразу.

— А до чого ти це все ведеш?

Річард змахнув рукою.

— Де вони? Чому ми не бачили жодного дракона? Ось, до чого я веду.

Зедд склав руки на грудях.

— Все, я здаюся. Що ти хочеш сказати?

— Ну, по-перше, ви не пам'ятаєте — ось про що я говорю. Закляття Вогняного Ланцюга вплинуло не тільки на ваші спогади про Келен.

— Не пам'ятаємо чого? — Пробурмотів Зедд. — Що ти маєш на увазі?

Замість того, щоб відповісти на питання, Річард подивився через плече на Кару і запитав:

— Ти коли-небудь бачила дракона?

— Не пам'ятаю жодного, — погляд Кари зупинився на Річарді. — А ви вважаєте, що повинна?

— У Даркена Рала був дракон. Ну, а так як в той час він був лордом Ралом, ти напевно була поруч і бачила його.

Зедд і Кара обмінялися спантеличеними поглядами.

Річард повернув свій хижий погляд на Ніккі.

— А ти?

Ніккі прочистила горло.

— Я завжди думала, що дракони міфічні істоти. У Старому Світі їх немає. А навіть якщо колись і були, то вже давно зникли. З часів Великої Війни ніяких записів про них не збереглося.

— А як щодо часу, який ти провела в Новому Світі?

Ніккі похитнулася, збираючись з думками. Вона вже зрозуміла з того, як Річард мовчки і терпляче чекав її відповіді, що він не збирається залишати цю тему. І знала, що яку б таємничу загадку Річард зараз не вирішував, вона точно не стосувалася чогось тривіального. Під мовчазним поглядом Річарда, Ніккі відчула не тільки примус до відповіді, але й наближення чогось поганого.

Вона відкинула ковдру і сіла на край ліжка, звісивши ноги. Їй більше не хотілося лежати, особливо коли розмова пішла про той час. Стиснувши руками спинку ліжка, вона зустріла погляд Річарда.

— Коли я відвозила тебе в Старий Світ, перед тим, як ми покинули Новий, ми проходили повз величезних розмірів скелет. Я не злізла з коня, щоб подивитися на них, але я пам'ятаю, як ти ходив серед гігантських ребер у два твоїх зрости. Я ніколи не бачила нічого подібного. Ти тоді сказав, що це останки дракона.

Я подумала, що це мають бути старі кістки. Але ти сказав, що на них все ще залишалися залишки плоті. Ти вказав на дзижчачих навколо мух, як на доказ того, що це гниючий труп, а не древні останки.

Річард кивнув у відповідь на ці спогади. Зедд прочистив горло.

— А ти, Річард, коли-небудь бачив дракона? Живого, я маю на увазі.

— Скарлет.

— Що?

— Так її звали: Скарлет.

Зедд недовірливо моргнув.

— Ти бачив дракона… у якого було ім'я?

Річард встав і підійшов до вікна. Сперся на камінь підвіконня і визирнув назовні.

— Так, — нарешті промовив він. — Її звали Скарлет. Вона допомагала мені раніше. Вона була шляхетною драконихою.

Він відвернувся від вікна.

— Але справа не в цьому — ти теж знав її.

Брови Зедда поповзли вгору:

— Я знав цю дракониху?

— Так. Не так добре, як я і Келен, але знав. Заклинання Вогняного Ланцюга, очевидно, стерло твої спогади і про це. Воно замишлялося для того, щоб стерти всю пам'ять про Келен, але всі люди продовжують забувати і інші речі, пов'язані з нею.

Як я розумію, ти знав значення символів на стінах Вежі Першого Чарівника краще, ніж я. Якщо так, то ці спогади для тебе втрачені. Але скільки ще забуто? Я мало знаю про різні способи застосування магії, але коли ми билися зі Звіром тієї ночі, мені здалося, що раніше ви використовували більш винахідливі заклинання — можливо, за винятком того, що в самому кінці створила Ніккі.

Ось чого найбільше боялися люди, які створили заклинання Вогняного Ланцюга. Ось чому вони не хотіли використовувати його і навіть випробувати не ризикнули. Вони боялися, що заклинання, один раз запущене, буде ширитися і руйнувати зв'язки, що відходять від первинної цілі — в нашому випадку — Келен. Ваші спогади про Келен, про Скарлет і про драконів взагалі втрачені.

Ніккі встала.

— Річард, ніхто не сперечається про те, що заклинання Вогняного Ланцюга неймовірно небезпечне. Ми все це знаємо. Ще ми знаємо, що воно пошкодило нашу пам'ять. Ти хоча б уявляєш собі, яке це: усвідомлювати, що ми всі щось здійснювали, знали і були знайомі з людьми і нічого не пам'ятаємо про це. Ти розумієш, яка це катування — постійно боятися того, що потрібні спогади були втрачені, і якісь можуть бути втрачені ще, лякатись того, що твій розум розпадається на частини? До чого ти все це ведеш, врешті-решт?

— До того — що ще було втрачено? Я думаю, що руйнування поширюється через пам'ять всіх людей — їхні спогади розпадаються на частини, як ти кажеш. Мені здається, що закляття не зупинилося на Келен. Я думаю, що воно, раз активоване, являє собою діючий, динамічно наростаючий процес і отже втрата пам'яті продовжує поширюватися.

Зедд, Кара і Ніккі не витримали рішучого погляду Річарда і відвели очі. Ніккі подумала: як вони можуть сподіватися допомогти йому, якщо жоден з них не може свідомо використовувати свій розум? Не кажучи вже про збереження день у день тих спогадів, які у них ще залишилися. Чи може Річард довіряти будь-кому з них?

— Боюся, що все не просто погано, але стає все гірше і гірше. — Продовжив Річард вже спокійним голосом. — Дракони, як і багато інших істот в Серединних Землях, потребують магії, щоб жити. Що, якщо пошкодження, завдане шимами, знищило життєво важливу для драконів магію? І, можливо, те, що за останні кілька років ніхто не бачив драконів, означає, що їх більше немає, і через закляття Вогняного Ланцюга вони тепер забуті. Які ще створіння, що використовують магію, можуть зникнути?

Річард ткнув себе пальцем у груди.

— Ми. Ми теж магічні істоти. У нас є дар. І скільки часу залишилося до того, як зіпсоване заклинання знищить нас?

— Але можливо що… — Зедд затих, не придумавши ніякого доводу проти цієї думки.

— Саме закляття Вогняного Ланцюга спотворено. Ви всі бачили, що воно зробило з Ніккі. Вона була всередині закляття і знає його страшну силу. — Річард заходив по кімнаті в такт своїй промові. — Не можна визначити, яким чином спотворення вплинуло на дію заклинання. Можливо, саме спотворення і є причиною того, що руйнування пам'яті поширюється далі. Гірше те, що спотворення, виявляється, діє в симбіозі з закляттям Вогняного Ланцюга.

Зедд підняв погляд на Річарда.

— Про що ти?

— У чому полягає бездумна мета шимів? Для чого вони в першу чергу були створені?

Річард сам відповів на своє запитання.

— Щоб знищувати магію.

Він зупинився, обернувся до решти і продовжив.

— Пошкодження, зроблене під впливом шимів, знищує магію. Швидше за все, в першу чергу це відчують істоти, які потребують магії, щоб жити. Наприклад, дракони. Цей потік подій продовжиться. Але ніхто про таке не підозрює, так як Вогняний Ланцюг одночасно з цим знищує людську пам'ять. Я думаю, це відбувається через спотворення закляття, яке змушує людей забувати саме те, що вони втрачають. Подібно п'явці, яка знеболює жертву, аби та не відчула, як п'ють її кров, закляття Вогняного Ланцюга стирає пам'ять людей про те, що було втрачено через шимів. Світ катастрофічно змінюється, а ніхто і не знає про це. Всі ніби забувають про те, що цей світ відчуває вплив магії і навіть багато в чому функціонує за її допомогою. Магія вимирає… так само, як і пам'ять про неї.

Річард знову сперся на підвіконня і подивився у вікно.

— Починається новий день, коли магія продовжить зникати, а ніхто про це навіть не знає. Коли вона повністю зникне, сумніваюся, що хто-небудь взагалі потім згадає, як все було. Як ніби все, чим був цей світ, стає міфом, легендою.

Зедд втупився в простір, притиснувши пальці до столу. Світло лампи підкреслило глибокі зморшки на його змарнілому, посірілому лиці. У цей момент, дивлячись на нього, Ніккі подумала, наскільки він старий.

— Добрі духи! — Вимовив Зедд, не підводячи очей. — Але що, якщо ти правий?

Раптом почувся ввічливий стукіт і всі обернулися. Кара відкрила двері, за якими стояли Натан і Енн і заглядали всередину.

— Ми провели стандартну перевірку, — сказав Натан, входячи в кімнату слідом за Енн і розглядаючи похмурі обличчя присутніх.

Зедд очікувально подивився на них:

— І?

— Ніяких вад, — промовила Енн. — Воно абсолютно непошкоджене.

— Як так може бути? — Запитала Кара. — Ми всі бачили, що в минулий раз щось було не так. Воно майже вбило Ніккі — і вбило б, не втрутися лорд Рал.

— Ми про те й говоримо, — вимовив Натан.

Зедд відвів погляд:

— Внутрішня проекція повинна показувати більше, ніж звичайний аналіз, — почав пояснювати Карі Зедд.

— Це поганий знак. Зовсім поганий. Мабуть спотворення сховалося глибше, щоб приховати свою присутність. Ось чому ми не змогли побачити його з допомогою звичайної перевірочної мережі.

— Або, — додала Енн, сховавши руки в рукава простої сірого сукні, — з заклинанням насправді все гаразд. І потім, ніхто з нас ніколи не робив внутрішнього огляду. Тисячі років маги не робили нічого подібного. І можливо ми допустили якусь помилку.

Зедд похитав головою:

— Хотів би я, щоб це було так, але тепер я думаю по-іншому.

Натан підозріло насупив брови, але Енн заговорила раніше:

— Навіть якщо б Сестри, що запустили заклинання, провели перевірку, малоймовірно, що вони провели б внутрішній огляд. Думаю, вони не підозрюють, що закляття спотворене.

Річард почухав брову.

— Навіть, якщо б вони знали про пошкодження, думаю, їм все одно, який збиток воно може завдати світові. Їх кінцевою метою було роздобути шкатулки та звільнити магію Одена.

Натан переводив погляд з одного похмурого обличчя на інше.

— У чому справа? Що трапилося?

— Боюся, ми тільки що дізналися, що втрата пам'яті може бути лише початком. — Ніккі відчувала себе досить дивно, стоячи перед усіма в рожевій нічній сорочці і при цьому розмірковуючи про кінець світу. — Ми втрачаємо себе, втрачаємо те, чим ми є. Ми не тільки втрачаємо наш світ, але й самих себе.

Річард, здавалося, більше не звертав уваги на розмову. Він нерухомо стояв і дивився у вікно.

— Хтось їде до Замку.

— Можливо, це Том і Фрідріх, — сказав Натан.

Підходячи до вікна, Зедд похитав головою:

— Так скоро вони б з дозору по околицях не повернулися.

— Ну, може вони…

— Це не вони, — сказав Річард, прямуючи до дверей. — Це дві жінки.

— Що трапилося? — Закричала Рікка, побачивши біжучих Річарда, Кару і Ніккі. Натан і Енн вже давно залишилися далеко позаду. Зедд тримався десь посередині.

— За мною, — на ходу наказав Річард.

— Хтось піднімається по дорозі до Замку, — кинула Кара, коли Рікка приєдналася до них.

Річард обігнув довгий кам'яний стіл, приставлений до стіни під величезною картиною, що зображувала озеро. Затишні стежинки прорізали тінь соснових гаїв. Вдалині піднімалися вкутані синьою імлою величні гори, на їх вершинах грали золотисті сонячні промені. Цей пейзаж викликав у душі Річарда пристрасне бажання повернутися в ліси Хартленда, на добре знайомі стежки. Однак найчастіше ця картина нагадувала йому про те чарівне літо, яке він провів з Келен в будиночку, побудованому своїми руками високо в горах.

Ті дні, коли Келен оправлялася від страшних ран, а він показував їй природну красу свого лісового світу, дні, коли вона знову розцвіла здоров'ям, були кращим часом в його житті. Але все зруйнувала несподівана поява Ніккі, яка забрала його. Хоча він і розумів, що якщо не це, то сталося б що-небудь ще. Це був сон, а сни неминуче закінчуються. І поки світові загрожує Імперський Орден, нічиї мрії ніколи не збудуться. Замість цього всіх живучих чекає жалюгідне одноманітне існування під владою Ордену.

Вони завернули за колону із зеленого мармуру з золотими основою і капітеллю і кинулися до гранітних сходів, що закручувалися спіраллю вниз. Річард і Ніккі бігли попереду, дві Морд-Сіт по п'ятах слідували за ними. Колодязь сходової клітки був досить малий для Замку, але все одно більше тих, що Річарду доводилося коли-небудь бачити в Вестланді.

В кінці сходів Річард зупинився, замислившись на мить про найкоротшу дорогу, тому що в Замку це не завжди була та, яка такою здавалася. Крім того, загубитися в Замку було настільки ж легко, як у березовому лісі.

Кара на бігу протиснулася між Річардом і Ніккі. Не тільки для того, щоб поряд з ним з кожної сторони був охоронець, але і щоб попереду Річарда виявилася саме вона. Наскільки можна було судити, у Морд-Сіт не існувало поділу на ранги, але Рікка, як і інші Морд-Сіт, завжди підкорялися беззастережному авторитету Кари.

Річард упізнав унікальний малюнок з тонких чорних і золотих ліній, які прикрашали панелі червоного дерева в одному з бічних коридорів. З тих пір, як в дитинстві він вчився ходити по лісі, Річард звик використовувати деталі навколишнього оточення для орієнтування. Він запам'ятовував дерева по якихось відмітних ознаках: будь то викривлений сук, новий пагін або шрам на корі. Тепер це вміння згодилося, щоб знаходити дорогу в Замку, тільки орієнтирами слугували деталі архітектури.

Річард махнув рукою:

— Сюди!

Кара відразу ж побігла попереду Річарда.

Вони бігли, і гуркіт каблуків по кам'яній підлозі наповнював луною величезні зали. Ніккі ж бігла босоніж. Річард був трохи здивований, що вона може ось так, без взуття, бігти по грубому каменю. Вона була не з тих жінок, кого Річард міг би уявити біжучою босоніж. Хоча, навіть в такому вигляді, вона все одно виглядала якось… велично.

Ще вчора Річард боявся, що вона взагалі вже ніколи не зможе бігати. Його досі дивувало, що вдалося витягнути Ніккі з смертельної пастки. Та ще той удар блискавки, яка розбила скло! Якийсь час Річард був упевнений, що вона не виживе після того, як він перервав дію контрольної мережі. Не виявися в той момент поруч з ними Зедда, його побоювання цілком могли б виявитися правдою.

Вони повернули в ще один хол, де довгі килими поглинали звуки кроків. Килимове полотно тяглося до дверей між двома відполірованими до блиску колонами з червоного мармуру. За дверима відкривалося велике овальне приміщення.

Балкон, підтримуваний масивними колонами й витонченими арками, оперізував зал. Дверні прорізи в стінах на балконі вели в коридори, які подібно спиць в колесі розходилися на всі боки, ведучи в різні місця на всіх рівнях Замку.

Простір між колонами задзвенів луною від їх кроків, коли Річард, перескочивши сходинки, побіг по викладеній плиткою підлозі. У центрі приміщення височів фонтан у формі листка конюшини. Вода скочувалася по розміщених одна над одною фестончатих чашах, які поступово розширювалися донизу і виливалася в басейн, оточений біломармуровим підвищенням, яке у висоту доходило приблизно до коліна, і яке служило також лавкою. У сотні футів над їх головами через засклений дах кімнату заповнювали тепло і світло.

Досягнувши дальнього кінця кімнати раніше Кари, Річард ривком відчинив одну з важких подвійних стулок і зупинився на верхній з дванадцяти гранітних сходинок. По ліву руку від нього застигли Ніккі і Рікка, праворуч зайняла оборонну позицію Кара. Вони всі ніяк не могли віддихатися після короткого, але швидкого бігу по Замку.

Трава в загоні для коней у світлі раннього ранку здавалася зеленою і соковитою. Прямо за загородкою вгору піднімалися стіни Замку, перетворюючи внутрішній двір в подобу затишного каньйону. Минулі тисячоліття залишили на здійнятих увись стінах із щільно підігнаного, темного каменю блідий наліт. Бурі патьоки крейдяних відкладень створювали враження, що камінь повільно тане.

Двоє коней, цокаючи копитами, влетіли в арку зліва від загородки, проминувши замкову стіну. Це був єдиний прохід, що вів у внутрішній двір. Річард не міг розібрати, хто приїхав — вершників приховували глибокі тіні в широкому і низькому склепінчастому проході. Але хто б це не був, вони точно знали, куди тримають шлях. По-видимому, відвідувачі анітрохи не боялися вступити в межі Замку, на територію, якою користувалися не гості, а чарівники і ті, хто тут працював. Але це було давно. І Річард ще пам'ятав свій власний трепет, коли він у перший раз з обережністю забрався всередину Замку. Волосся у нього на потилиці встало дибки при думці про людину, яка виявився настільки сміливою, що наважилася увійти в це місце.

Нарешті два вершники виїхали на світло, і Річард побачив, що один з них — Шота. Відьма зустрілася з ним очима і посміхнулася тією спокійною, знаючою, дуже особистою посмішкою, яка тільки у неї виходила настільки природно. Як і багатьом іншим речам, пов'язаним з Шотою, Річард ніколи повністю не довіряв цій усмішці, дуже виразній, але набагато менш щирій, по якій він не міг сказати, чи є це хорошою ознакою.

Річард не впізнав супутницю відьми. Жінка, з вигляду років на десять-п'ятнадцять старша Шоти, їхала позаду на шанобливій відстані. Коротке рудувате волосся обрамляло приємне обличчя з яскраво-блакитними, немов небо чистим і сяючим осіннім днем, очима. На відміну від Шоти незнайомка не посміхалася. Під'їжджаючи, вона насторожено крутила головою і обнишпорювати поглядом блакитних очей все навколо, ніби боялася раптової атаки демонів, які можуть з'явитися прямо з темного каменю оточуючих стін.

Шота ж, навпаки, виглядала спокійною і впевненою в собі.

Кара ледь схилилася до Ніккі за спиною у Річарда:

— Шота — могутня відьма, — тихо прошепотіла вона.

— Вже знаю, — відповіла Ніккі, не зводячи очей з під'їжджаючої до них красивої жінки.

Шота підвела коня до самих східців і зупинилася. Розправивши плечі, вона спокійно поклала руки на луку сідла.

— Мені потрібно було тебе побачити, — сказала вона Річарду так, немов він стояв на сходах один. Посмішка, щира чи ні, зникла. — Нам потрібно поговорити.

— А де ж твій супутник, кровожерний маленький Самуель?

Шота, що їхала на коні боком, зісковзнула з нього, як, на думку Річарда, це зробив би безтілесний дух. Якби духи їздили верхи…

У мигдалеподібних очах Шоти промайнуло роздратування.

— У тому числі, нам потрібно поговорити і про це.

Вершниці спішилися. Королівським жестом Шота відвела назад руку, що тримала поводи, не сумніваючись, що хтось їх підбере. Схоже, вона була в цьому впевнена. І жінка, яка супроводжувала відьму, так і зробила.

Граціозно ступаючи по гранітних сходинках, Шота не відриваючись пильно дивилася на Річарда. Її густе хвилясте волосся розсипалося по плечах і злегка іскрилося в променях ранкового сонця. Відкрите, з прозорої тканини, плаття ідеально підходило до рудого кольору її волосся. Сукня, здавалося, пливе разом з нею, тісно облягаючи вигини тіла при кожному русі. Принаймні, ті вигини, які воно прикривало.

Нарешті Шота відвела очі від Річарда і з викликом подивилася на Ніккі. Такий погляд змусив би поникнути будь-кого, але ніякого ефекту на Ніккі він не зробив. В голові у Річарда промайнула думка, що зараз поряд з ним стоять дві найбільш небезпечні на світі жінки. Він майже очікував, що ось-ось небо затягнуть чорні грозові хмари і заблищать блискавки, але небо залишалося зухвало чистим.

Нарешті, Шота знову подивилася на Річарда:

— Твій друг Чейз був серйозно поранений.

Річард очікував від Шоти чого завгодно, але тільки не цього.

— Чейз…?

Раптово з'явився Зедд і проштовхався між Річардом і Карою.

— Шота! — Сердито викрикнув він. Його обличчя почервоніло, і причиною тому явно була не пробіжка по коридорах Замку. — Як смієш ти з'являтися в Замку! Спочатку обманом виманила у Річарда його меч, а потім…

Річард обхопив діда за груди, щоб той не кинувся вниз по східцях.

— Зедд, заспокойся. Шота говорить, що Чейз серйозно поранений.

— Та як вона взагалі…

Голос Зедда раптово перервався, коли він, нарешті, усвідомив слова Річарда. Його широко розплющені очі звернулися до Шоти.

— Чейз? Поранений? Добрі духи… як?

Тут Зедд помітив другу жінку, що стояла трохи позаду і тримала поводи коней. Він зажмурився немов від яскравого світла.

— Джебр? Джебр Бевінвьє?

Жінка тепло посміхнулася.

— Давно не бачилися. Я не була впевнена, що ви згадаєте мене, Чарівник Зорандер.

Цього разу Річард не став утримувати Зедда, коли той кинувся вниз по ступенях щоб укласти жінку в теплі, оберігаючі обійми.

— Чарівник Зорандер…

— Зедд. Пам'ятаєш?

Вона трохи відсунулася, щоб заглянути йому в обличчя. Посмішка на мить пробилася крізь застеляючий її очі сум. І розтанула.

— Зедд, мій дар видіння пропав…

— Пропав? — Лице Зедда напружилося, він випростався і схопив її за плечі. — Давно?

Жахлива мука знову заповнила її очі.

— Близько двох років.

— Два роки… — голос Зедда тривожно затих.

— Тепер я тебе згадав, — сказав Річард, спускаючись сходами. — Келен розповідала про тебе.

Джебр у відповідь спантеличено насупилася.

— Хто?

— Привид, за яким він ганяється, — промовила Шота, рішуче дивлячись на Річарда, ніби викликаючи його на суперечку.

— Жінка, яку він шукає — не привид, — сказала Ніккі, переводячи увагу Шоти на себе. — Завдяки твоїм двозначним і досить дорогим натякам, ми отримали підтвердження істинності того, про що нам постійно твердив Річард. Мабуть, ти все ще не в курсі.

Крижаний погляд Ніккі нагадав Річарду про ім'я, під яким вона колись була відома — Пані Смерть. Холодна владність в її голосі була цілком під стать погляду. У світі було мало жінок, яких би боялися так само сильно, як Ніккі. За винятком, можливо, Шоти. А поведінка Ніккі прямо вказувала на те, що її все ще варто боятися.

Шота повільно і байдуже оглянула рожеву нічну сорочку. Річард очікував якоїсь колючки, але Шота тільки люто зблиснула очима.

— Ти спала в його ліжку.

Відьма і сама в якійсь мірі здивувалася зі своїх слів, ніби ця думка прийшла їй в голову раптово.

Ніккі, задоволена тим, що Шота злиться, знизала плечима.

— Ага, спала.

Шота у відповідь злегка скривила губи в єхидній усмішці.

— Але тобі ще не вдалося переспати з ним. — Усмішка стала ширше. — Ти намагалася, моя люба? Чи боїшся, що він відмовить?

— Не знаю. Розкажи мені, що відчула ти, коли була відкинута, тоді я вирішу.

Річард обережно відсунув Ніккі від краю сходинок, поки ці дві жінки не спробували створити щось суттєвіше, наприклад, видряпати одна одній очі. Або спопелити одна одну.

— Шота, ти сказала щось про причину, яка привела тебе сюди. І краще, якщо б цією причиною не було те, про що ви тільки що говорили.

Шота м'яко видихнула.

— Я знайшла твого друга Чейза. Він був серйозно поранений.

— Це ти вже говорила. Як це сталося?

Шота, не відриваючись, дивилася в його очі.

— Йому було завдано удару прекрасно знайомим тобі мечем.

Річард від подиву моргнув.

— Чейза поранили Мечем Істини? Самуель напав на нього?

— Боюся, що так.

Зедд вказав своїм кістлявим пальцем на Шоту.

— Це твоїх рук справа!

— Дурниці, — Шота теж підняла палець, як тільки Зедд присунувся ближче, але більше попереджаючи, ніж звинувачуючи. Цей жест, як і її слова, змусили Зедда зупинитися.

— Мені не потрібен меч, щоб заподіяти шкоду. — Вона вигнула брову —. Хочеш перевірити, чарівник?

— Припиніть! — Річард збіг сходами, стрибаючи через дві сходинки, встав між Шотою і дідом і втупився в Шоту.

— Що відбувається?

Шота сумно зітхнула.

— Боюся, я сама до кінця не розумію.

— Ти віддала мій меч Самуелю. — Річард намагався, щоб голос прозвучав як звичайно, намагався приховати свій гнів, але зовсім не був упевнений, що йому це вдалося. — Я попереджав тебе про його характер. Але, незважаючи на моє попередження, ти наполягла, щоб він отримав цей меч. Я хочу знати, чого він добивається. Де Чейз? Наскільки серйозно він поранений? І де Рейчел?

Шота насупилася.

— Рейчел?

— Дівчинка, яка була з ним, його прийомна донька. Вони удвох поверталися в Вестланд. Чейз збирався привезти свою сім'ю сюди, в Замок. Ти хочеш сказати, що дівчинки з ним не було?

— Я знайшла його серйозно пораненим. — Вперше Шота виглядала розгубленою. — З ним не було ніякої дівчинки.

Спостерігаючи, як Рікка бере коней за поводи і відводить до загону, Річард намагався знайти пояснення, чому Рейчел не залишилася з Чейзом. Його турбували можливі причини цього й те, що, можливо, сталося з дівчинкою. Знаючи, якою меткою і відданою вона була, Річард припустив, що, можливо, вона побігла за допомогою і тепер бродить де-небудь зовсім одна.

Раптом ще одна думка відвідала його.

— І що, ти от так, випадково, натрапила на нього?

Шота облизала губи. Вона явно не хотіла говорити про щось неприємне для неї, але, нарешті, здалася.

— Я гналася за Самуелем.

Річард, в здивуванні, кинув погляд на Ніккі. Вона не зреагувала, і на її обличчі не відбилося жодних почуттів. Це миттєво нагадало Річарду про схожий вираз, який він час від часу бачив на обличчі Келен. Маска сповідниці, ось як вона це називала. Сповідниці змушені були придушувати всі почуття, щоб виконувати свої обов'язки, деколи жахливі, але необхідні.

— У якому стані Чейз? — Значно тихіше запитав Річард. Він хотів знати, чому Шота переслідувала Самуеля, але в даний момент його більше турбувало інше. — Він видужає?

— Думаю — так, — сказала Шота. — Його проткнули мечем…

— Моїм мечем.

Шота не стала сперечатися.

— Я не цілитель, але у мене є певні здібності, і, по крайній мірі, мені вдалося врятувати його від смерті. Я знайшла людей, які подбають про нього далі і допоможуть стати на ноги. Думаю, поки що він в безпеці. Але до того, як він одужає, ще далеко.

— Але чому Самуель не вбив його? — Запитала Кара, стоячи на верху сходів.

— Як і Сестру Тові, — додала Ніккі. — Її він теж не вбив.

— Самуель точно здатний на вбивство, — підтвердив Річард.

Шота склала руки на грудях.

— Швидше за все, Самуелю не вистачило сміливості, щоб убити цим мечем. Він робив це в минулому, коли меч ще належав йому, і тому знає, який біль заподіює це зброя, коли її використовують для вбивства. — Вигнувши брову, відьма подивилася на Річарда. — Впевнена, ти дуже добре знаєш, про що я говорю.

— Ця зброя не для чужих рук, — сказав Річард.

Шота проігнорувала насмішку і продовжила.

— Він боягуз, а такі, як він, часто залишають людину вмирати подалі від своїх очей.

— Так люди страждають ще більше, — зауважив Зедд. — Це більш жорстоко. Можливо, тому він чинить саме так.

Відьма похитала головою.

— Самуель — боягуз і лицемір. Його мета не в жорстокості, швидше за все, тут справа в повному егоїзмі. Боягуз не обов'язково продумує свої дії. Він діє тільки за своєю примхою. Такі, як він, роблять те, що їм хочеться і коли хочеться. Самуель рідко утруднюється тим, щоб обміркувати наслідки своїх дій, він просто потягне небудь, коли йому надасться така можливість або коли побачить щось бажане. Його трясе при думці про біль, який він отримає, якщо уб'є цим мечем, і тому він не може довести розпочату ним в пориві справу до кінця. Навіть якщо того, кого він поранив, чекає довгий і болісний кінець. Самуелю все одно, тому що він не стане свідком цього кінця. Не бачиш — не думаєш. Ось що він зробив з Чейзом.

— А ти дала йому меч, — вимовив Річард, вже не приховуючи свого гніву. — Ти знала його натуру, і все одно дала йому можливість здійснювати все це.

Перш ніж відповісти, Шота мить розглядала Шукача.

— Все було не так, Річард. Даючи йому меч, я думала, що це порадує його. Я вірила, що він буде щасливий знову володіти ним. Я думала, це пом'якшить його давню образу на те, що меч так грубо в нього відібрали.

Вона швидко, але вороже глянула на Зедда.

— Значить, ти не подумала про наслідки твоїх дій, — сказав Річард. — Ти просто побажала того, що хотіла, і коли хотіла.

Погляд Шоти перемістився на Річарда.

— Минуло стільки часу, стільки всього трапилося. А ти все так само грубий!

Річард був не в настрої вибачатися.

— Але боюся, що це ще не все, — сказала Шота вже спокійніше. — Тут є ще дещо, чого я не розумію.

Зедд почухав щоку, обдумуючи ситуацію.

— Напевно, Самуель поранив Чейза і викрав Рейчел.

Річард був здивований припущенням діда, про це він не подумав. Сам він припустив, що Рейчел відправилася за підмогою. Насупившись, він подивився на Шоту.

— Навіщо йому все це?

— Боюся, не знаю. — Шота підняла погляд на Ніккі, ще стояла на верху гранітних сходів.

— Хто та жінка, яку, як ти сказала, він поранив? Ця Тові?

— Сестра Тьми. Тові не знала, хто завдав їй удару, не знала, хто такий Самуель. Але вона була однією з наставниць Річарда в Палаці Пророків, і Меч Істини їй чудово знайомий. Так що це — не її порожня вигадка. Перед смертю вона розповіла мені, що вона і ще троє Сестер Тьми запустили закляття Вогняного Ланцюга, націливши його на Келен. В результаті, всі забули про її існування. А потім вони використали Келен, щоб вкрасти шкатулки Одена з Народного Палацу.

Шота насупилася. Вона виглядала абсолютно збитою з пантелику.

— Скриньки Одена в грі, — додав Річард.

Зайнята роздумами, Шота невизначено махнула рукою.

— Про це я знала, але не знала, чому.

Річарду стало цікаво, скільки ще вона знає, але він все одно додав.

— Тові несла одну з скриньок зі Народного Палацу, коли на неї напав Самуель. Він поранив її мечем і забрав шкатулку.

Шота мовчки обмірковувала слова Річарда. На її обличчі з'явилося здивування, яке швидко змінювалося тихою люттю.

— Я знав Чейза все своє життя, — сказав Річард. — І хоча будь-хто може зробити помилку, я ніколи не чув, щоб комусь вдалося застати його зненацька. Та так, щоб він нічого не запідозрив. Не думаю, що і до Сестер Тьми можна так вже легко підібратися. Люди, що володіють даром, та ще з їх талантом і вміннями, відчули б наближення ворога.

— Що ти хочеш сказати?

— Самуелю якимось чином вдалося несподівано напасти на Сестру Тьми і Стража Кордону. — Річард склав руки на грудях. — Більше того, кожен раз, коли Самуель здійснює якусь гидоту, ти завжди дивуєшся і стверджуєш, що не знала про його наміри. Яку роль в цьому граєш ти, Шота?

— Ніяку. Я поняття не маю, чого він добивається.

— Яка непоінформованість! Це на тебе не схоже.

Її щоки спалахнули.

— Ти й половини всього не знаєш.

Нарешті вона відвернулася від нього і зібралася попрямувати східцями вверх.

— Я вже сказала: нам багато про що треба поговорити.

Річард спіймав її за руку і змусив розвернутися.

— Ти маєш якесь відношення до того, що Самуель зміг підкрастися до Чейза або до Тові, і вкрасти у неї скриньку? Я маю на увазі, крім того, що це ти забезпечила його зброєю. Не сумніваюся, ти розповіла йому все про силу шкатулок Одена.

Деякий час вона вдивлялася в його очі.

— Ти хочеш убити мене, Річард?

— Убити? Шота, я кращий друг, який у тебе коли-небудь був.

— Якщо так, то відкинь свій гнів і вислухай те, заради чого я сюди приїхала. — Шота вивільнила руку і попрямувала до сходів. — Давайте пройдемо всередину і сховаємося від цієї похмурої погоди.

Річард подивився на синє небо.

— Про що це ти? Погода прекрасна. — Промовив він, спостерігаючи, як вона піднімається сходами.

Нагорі вона зупинилася, щоб обмінятися короткими поглядами з Ніккі. Потім подивилася вниз, на Річарда. Це був глибокий, позачасовий, викликаючий тривогу погляд. Так могла дивитися тільки відьма.

— Не в моєму світі, — майже пошепки вимовила вона. — У моєму світі йде дощ.

* * *

Шота плавно спустилася сходами вниз, до фонтану. Сукня з напівпрозорої тканини, що облягала її величну постать, злегка коливалася, немов від подиху слабкого вітерця. Пружні струмені, грайливо танцюючи, падали в басейн. Яскраве денне світло, яке падало через скляний дах, змушуючи воду весело виблискувати, створювало в приміщенні атмосферу радості. Деякий час Шота неуважно дивилася на воду, глибоко занурившись у свої думки, а потім повернулася до невеликої компанії, що сторпилася біля дверей. Всі стояли мовчки, спостерігаючи за нею, немов очікуючи на тронну промову королеви.

Струмені води за спиною Шоти раптом злетіли високо в повітря, і настільки ж раптово бурхливий плескіт припинився. Останні краплі, що летіли вгору, коли вичерпався потік, досягли верхньої точки і крутими дугами, немов вмираючи, впали вниз. Дюжини однакових тонких струмочків стекли по зігнутих донизу краях кам'яних ярусів в басейн, ніби засоромившись своєї легкої грайливості, сповільнили біг і, нарешті, затихли.

Зедд з загрозливим виглядом ступив до краю сходів і зупинився; складки балахона зібралися навколо його ніг. Річарда вразило, наскільки зовнішність діда відповідає його званню Першого Чарівника. Хоча Річард і вважав, що Ніккі та Шота виглядають небезпечними, він розумів, що Зедд небезпечний не менше. У той момент він нагадував грозову хмару, яка приховує блискавку.

— Я не дозволю тобі розпоряджатися в цьому будинку! І терплю тебе лише тому, що причини твоєї появи можуть виявитися важливими для всіх нас. Але твого втручання в події тут я не допущу.

Шота махнула рукою, відкидаючи попередження.

— Я передбачала, що ти не пустиш мене далі цієї кімнати. Від фонтану занадто багато шуму, а я хочу, щоб Річард як слід розчув кожне слово, сказане мною або Джебр.

Вона підняла руку, вказуючи на Енн, вартуючу позаду Натана, майже невидиму в глибокій тіні, що відкидалася балконом і величезними червоними колонами.

— Це питання можливо буде близьке твоєму серцю, аббатиса.

— Я більше не аббатиса, — відповіла Енн спокійним владним голосом, який однак пролунав так, ніби вона досі залишалася нею.

— Навіщо ти вистежуєш Самуеля? — Привернула увагу відьми Кара.

— Тому що він не смів покидати Землю Агада. Особливо без мого дозволу, вираженого ясно і недвозначно.

— Однак він це зробив, — зауважив Річард.

— Ось я і відправилася на його пошуки, — кивнула Шота.

Річард зчепив долоні за спиною.

— Як же так вийшло, Шота? Чому ти навіть не підозрювала, що Самуель збирається втекти? Особливо, враховуючи твою могутність, обширні знання і всі твої розмови про те, як відьма може побачити шлях подій в потоці часу. Виходячи з усього цього, яким чином йому вдалося сховатися без твоєї згоди?

Шота не стала ухилятися від відповіді.

— Є тільки одне пояснення.

Річард притримав саркастичне зауваження, яке першим прийшло йому в голову, і запитав:

— І яке ж?

— Самуель був зачарований.

Річард не був упевнений, чи правильно розчув.

— Зачарований? Але ж відьма — ти. Це ти зачаровуєш людей.

Шота склала руки, і деякий час дивилася в підлогу.

— Його зачарувала інша.

Річард спустився на п'ять сходинок.

— Інша відьма?

— Так.

Річард глибоко зітхнув і оглянув решту. Всі обмінялися стривоженими поглядами. Було не схоже, що хтось збирається задавати питання, і він вирішив запитати сам:

— Ти хочеш сказати, що поблизу бродить ще одна відьма? І вона зачарувала і забрала у тебе Самуеля?

— Мені здалося, що я висловилася гранично ясно.

— Хм… І де ж вона?

— Поняття не маю. Загальний потік подій мені видно, я перевірила. Але в цьому потоці з'явилися прогалини, я не бачу деяких подій. І цьому може бути тільки одне пояснення — інша відьма навмисне приховала їх від мене.

Річард засунув руки в задні кишені і зробив кілька кроків, намагаючись обміркувати сказане. Потім він знову повернувся до Шоти.

— Може, це зовсім і не відьма? Можливо, це була Сестра Тьми або хто-небудь ще? Хтось, хто володіє даром. Наприклад, чарівник. Вони теж служать Джегану.

— Навіть незначний вплив на відьму — завдання зовсім не з легких. — Шота кинула погляд на Зедда. — Запитай свого діда.

Вона обвела рукою присутніх і знову перевела погляд на Річарда.

— Наділені даром, навіть такі, як вони — неважливо, наскільки великий їх талант — не здатні задумати настільки витончену хитрість. Тільки інша відьма могла непомітно проникнути в мої володіння. Тільки інша відьма могла затуманити моє бачення, а потім зачарувати Самуеля.

— Раз твоє бачення затемнили, — запитала Кара, — чому ти так впевнена, що Самуель був зачарований? Можливо, він діє по своїй волі. З того, що я бачила, можна зрозуміти, що навряд чи потрібні якісь загадкові чаклунки, щоб підштовхнути його на імпульсивний вчинок. Він і без того достатньо віроломний.

Шота повільно похитала головою.

— Сама подумай: у діях Самуеля є не тільки хитрість, але й знання, що перевищують його можливості. Напавши на Сестру Тьми, він взяв шкатулку Одена. Звідки йому знати, що у цієї вашої Тові взагалі є щось цінне? Я і сама про неї не знала — це частина того, що приховано від мене. А тому не могла нічого розповісти йому навіть випадково. Або через недбалість, як ти припускаєш. Про це Самуель дізнався не від мене. Якщо ж він наткнеться на щось цінне, то, припускаю, він здатний зробити все що завгодно, аби добути цю річ.

— Ти маєш на увазі історію про те, як він вперше заволодів Мечем Істини? — Запитав Зедд.

Шота ненадовго зустріла його погляд, і вирішила, не відповідаючи на виклик, повернутися до своєї основної проблеми.

— І потім, звідки Самуелю знати, де він зустріне Сестру зі скринькою Одена? Ви ж не можете всерйоз припускати, що він просто бродив собі всюди, далеко від Д'хари, і випадково наткнувся саме на цю Сестру Тьми, проткнув її мечем і викрав у неї те, що зовсім випадково виявилося шкатулкою Одена?

— Мушу признатися, — зауважив Річард, — я ніколи особливо не вірив у збіги. А вже цей випадок правдоподібним ніяк не назвеш.

— Саме так я і думаю, — підтвердила Шота. — А тут ще Чейз. Через його важкий стан я не змогла як слід про все дізнатися, але зрозуміла, що він потрапив у засідку. Знву збіг — Самуель випадково бродив поблизу і напав на першого зустрічного, який абсолютно випадково виявився ще одним твоїм знайомим? Я сильно в цьому сумніваюся. Залишається питання: навіщо Самуель піджидав твого друга? Навіщо напав на нього? Що цінного могло бути у Чейза?

— Рейчел. — Відповів Зедд, відводячи погляд і потираючи підборіддя.

— Але навіщо йому знадобилася ця дівчинка? — Здивувалася Кара. Помітивши стривожені погляди, вона додала, — Тобто, навіщо йому саме ця дівчинка?

— У тому-то й проблема, — сказала Шота. — Я не знаю. Як я вже сказала, події, пов'язані з тим, що відбувається, приховані від мене. І сховані незнайомим мені способом, так, що я навіть не зрозуміла, що від мене щось приховали. Очевидно, чиясь рука спрямовує Самуеля. І ця рука може належати тільки інший відьмі.

— Ти щось знаєш про неї? — Запитав Річард. — Ти знаєш, хто вона або хоча б припускаєш, хто це може бути?

Шота нагородила його таким грізним поглядом, якого він ніколи не бачив на настільки жіночному обличчі.

— Вона — повна загадка для мене.

— Звідки вона взялася? Хоча б на цей рахунок у тебе є здогадки?

Шота насупилася ще більше.

— О, думаю, що є. Мабуть, вона прийшла із Старого Світу. Коли ти кілька років тому знищив Великий Бар'єр, вона, безсумнівно, побачила в цьому можливість для себе і попрямувала на мою територію. Точно так само Імперський Орден побачив можливість вторгнутися і завоювати Новий Світ. Зачарувавши Самуеля, та відьма дала зрозуміти, що збирається зайняти моє місце, забрати все, що належить мені. Включаючи мій будинок.

Річард повернувся в бік Енн, що стояла біля дверей у передпокій.

— Ти щось знаєш про таку відьму зі Старого Світу?

— Я керувала Палацом Пророків, наставляла молодих чарівників і цілий палац Сестер на шлях Світла. Я приділяла занадто багато уваги пророцтвам, щоб витрачати час ще й на це. Але, насправді, крім пророцтв, мене мало займали інші справи Старого Світу. Час від часу до мене доходили невиразні чутки про відьом, але це були лише чутки. Якщо така відьма і існувала, вона ніколи не показувалася мені на очі.

— Я теж нічого не знаю про таку відьму. — Додав Натан. — До мене навіть чутки не доходили.

Шота схрестила руки.

— Ми, відьми, зазвичай дещо потайні.

Річард хотів би дізнатися більше про відьом, хоча знайомство всього з однією з них принесло йому чимало неприємностей. Схоже, що тепер кількість неприємностей могла подвоїтися.

— Її звати Сікс, — порушив тишу голос Ніккі.

Всі ошелешено витріщилися на неї. Шота опустила брову.

— Що ти сказала?

— Відьма з Старого Світу. Її ім'я — Сікс, як число шість. — Лице Ніккі знову перестало виражати емоції і стало нерухомим, як лісовий ставок вранці, після перших морозів. — Я ніколи не зустрічалася з нею, але Сестри Тьми говорили про неї тільки пошепки.

— Ах, ті Сестри, — пробурмотіла Енн.

Шота повільно опустила руки і зробила крок від фонтану в сторону Ніккі, що стояла на мармуровій майданчику біля основи драбини.

— Що ти про неї знаєш?

— Небагато. Я чула тільки її ім'я — Сікс. Воно мені запам'яталося, тому що було незвичним. Деякі старші Сестри — вищестоящі Сестри Тьми, очевидно, знали про неї. Я лише кілька разів чула, як це ім'я згадувалося вголос.

Вираз обличчя Шоти зробився похмурим і загрозливим. Наче кобра оголила отруйні зуби.

— Які справи могли бути у Сестер Тьми з відьмою?

— Не знаю, — відповіла Ніккі. — Можливо, якісь справи були, але якщо і так, я нічого про це не знала. Я не завжди брала участь у їх планах. Можливо, вони теж тільки чули про неї. Ймовірно, вони ніколи з нею навіть не зустрічалися.

— А можливо, вони навіть дуже добре її знали.

Ніккі знизала плечима.

— Може й знали. Запитай про це у них. І раджу тобі поквапитися — Самуель вже вбив одну.

Шота проігнорувала насмішку і перевела погляд на притихлий фонтан.

— Ти чула, що вони про неї говорили?

— Нічого особливого, — відповіла Ніккі.

— Добре, — підкреслено терпляче вимовила Шота, повернувшись назад, — який загальний характер того, що про неї говорили?

— Я розібрала тільки дві речі. Я чула, що володіння відьми Сікс знаходяться далеко на півдні. Сестри згадували, що вона жила в глибині Старого Світу, посеред якихось непрохідних лісів і боліт. — Ніккі рішуче подивилася Шоті в очі. — І вони боялися її.

Шота знову схрестила на грудях руки.

— Боялися її, — рівним тоном повторила вона.

— Були просто в жаху.

Шота деякий час вивчала очі Ніккі, перш ніж знову перевела погляд на фонтан, немов сподіваючись знайти в його тихій воді відповідь на якесь питання.

— Ніщо не доводить, що це — та ж сама відьма, — сказав Річард. — Немає жодних свідчень того, що ця відьма — відьма Сікс із Старого Світу.

Шота глянула на нього через плече.

— І ти, який не вірить в збіги, подібно до інших вважаєш, що все це — простий збіг? — Її погляд знову впав на спокійний фонтан. — Насправді не має ніякого значення — вона це чи якась інша. Важливо лише те, що вона — відьма, яка має намір завдавати мені неприємностей.

Річард підійшов ближче до Шоти.

— Складно повірити, що ця відьма зачарувала Самуеля тільки затим, щоб виставити тебе на посміховисько і забрати приналежне тобі. Повинні бути і інші мотиви.

— Можливо, це виклик, — припустила Кара. — Можливо, вона провокує тебе на бій.

— Для цього їй довелося б розкрити себе, — сказала Шота. — Вона ж чинить навпаки. Вона обережна і обачлива в своїй скритності, щоб не дати мені битися з нею відкрито.

Розмірковуючи, Річард поставив ногу на мармурову лаву, оточуючу фонтан.

— Повторюю, повинні бути ще причини. Змусити Самуеля вкрасти скриньку Одена — в цьому є більш глибокий зміст.

— Найбільш імовірна відповідь вказує на тебе, Шота, — слова Зедда привернули загальну увагу. — Це дуже схоже на один із твоїх великих обманів.

— Розумію, чому ти так подумав. Але якщо ти правий, навіщо б мені приходити сюди і розповідати все це?

Зедд не опускав погляду.

— Щоб ми вирішили, що ти не маєш ніякого відношення до тих подій. А в цей час ти, перебуваючи в тіні, керуватимеш ними.

Шота закотила очі.

— У мене немає часу на дитячі припущення, чарівник. Я не встежила за Самуелем, оскільки була зайнята іншими, більш важливими, справами.

— Якими, наприклад?

— Я була в Галеї.

— У Галеї! — Зедд здивовано хмикнув. — Які справи могли бути у тебе в Галеї?

Джебр поклала руку йому на плече.

— Вона прийшла туди, щоб врятувати мене. Я була в Ебінісі, застала навалу Ордена і була захоплена в полон. Шота витягла мене звідти.

Зедд перевів підозрілий погляд на Шоту.

— Ти відправилася в столицю Галеї, щоб врятувати Джебр?

Шота коротко глянула на Річарда, в її похмурому погляді було щось приховане, і дуже глибоко.

— Так було потрібно.

— Навіщо? — Наполягав Зедд. — Я, зрозуміло, дуже радий, що Джебр врятувалася від цього жаху, але що саме ти маєш на увазі, кажучи «Так було потрібно"?

Оборка сукні Шоти підвелася, наче кішка, що вигинає спинку, вимагаючи ласки. Відьма поправила напівпрозору тканину.

— Події невблаганно рухаються до сумної розв'язки. Якщо їх перебіг не зміниться, ми будемо приречені на життя під ярмом загарбників. Завжди будемо підкорятися наказам людей, які, крім усього іншого, переконані, що магія — це зло, непотріб, який потрібно назавжди викорчувати з нашого світу. Вони вірять, що людина — грішне і зіпсоване створіння, йому положено залишатися посередністю і бути беззахисним перед обличчям всемогутньої природи. Володіючі магією, такі, як ми, повинні бути виловлені і знищені. Тільки за те, що ми не є безпорадними перед ними.

Шота обвела поглядом присутніх.

— Але це всього лише наше особисте нещастя, а не істинний бич, яким є Орден. Якщо перебіг подій не змінить свого напрямку, жахливі вірування, нав'язувані Орденом, поширяться на весь світ, подібно поховального савана. У ньому не стане безпечних місць, не залишиться укриттів. Одноманітність, як залізне ярмо, надінеться на шиї вижилих. Все добре і благородне буде принесено в жертву ілюзії загального благополуччя. Піднесені гасла і порожні принципи будуть розпалювати у ледачого наброду нестримну жагу незаслуженого, розкладаючи цивілізоване людство і перетворюючи його в організований натовп мародерів.

— І що залишиться, після того, як буде розграбовано і знищено все цінне? Своїм презирством до величного і зневагою до доброго, вони приймають все саме дріб'язкове і грубе. Своєю шаленою ненавистю до будь-якої людини, що в чомусь перевершує інших, ідеї Ордена приречуть всіх людей копошитися в багнюці, щоб вижити. Загальною вірою стане непохитний погляд на людство, як початково порочне. Ця віра, нав'язана нещадною жорстокістю і невимовними стражданнями, стане їх вищим прагненням на довгі століття. Їх спадщиною стане падіння людства в темну еру страждання і жалюгідного існування, з якого може не бути повернення. У цьому весь жах Ордена — не смерть, а життя під ярмом його ідей. — Слова Шоти немов накрили кімнату похмурою пеленою. — Зрештою, мертві не можуть відчувати або страждати. А живі — можуть.

Шота повернулася до Натана, що стояв в тіні.

— Що ти на це скажеш, пророк? Я права, чи в пророцтвах говориться інше?

Величний і похмурий, Натан тихо відповів:

— Якщо говорити про Імперський Орден, боюся, пророцтва не можуть запропонувати доказів зворотного. Ти дуже вдало і стисло описала кілька тисячоліть застережень.

— Настільки давні застереження не прості для розуміння, — перервала його Енн. — Рукопис може мати безліч смислів. Пророцтва — не для ненавчених. Тим, хто не вивчав передбачення, може здатися…

— Я щиро сподіваюся, що твоє поверхневе судження засноване лише на думці про мою зовнішність, аббатиса, а не на думці про мої здібності.

— Я всього лише… — почала Енн.

Шота відмахнулася від неї і повернулася до Річарда. Її погляд зупинився на ньому, немов у кімнаті більше нікого не було. Відьма заговорила, звертаючись тільки до нього.

— Наші життя можуть виявитися останніми, прожитими вільно. Це може стати кінцем всього кращого — боротьби за життєві цінності, можливості для кожного піднятися і домогтися чогось кращого. Назавжди. Якщо хід подій не зміниться, ми побачимо світанок найгіршого, що є в житті — епохи, в якій життя людини буде принижене до ідеалу Ордена — до стану неосвічених варварів.

— Ми все це знаємо, — сказав Річард, стиснувши кулаки, — Хіба тобі не відомо, яку важку боротьбу ми ведемо, щоб запобігти всьому цьому? Ти хоч уявляєш, що нам довелося перенести? За що я, по-твоєму, борюся?

— Не впевнена, Річард. Ти кажеш, що відданий боротьбі, але в той же час тобі не вдається змінити хід подій, ніяк не вдається зупинити навалу Імперського Ордена. Ти кажеш, що все розумієш, але загарбники продовжують наступати, поневолюючи з кожним днем все більше людей. Але я навіть не про це. Я говорю про майбутнє. А в майбутньому ти підводиш нас.

Річард ледве міг повірити в те, що чує. Він був не просто розсерджений, але вражений словами Шоти. Як ніби, все що він зробив, кожна принесена їм жертва, кожне зусилля не мали в її очах ніякого сенсу. Не тільки зараз, але й у майбутньому.

— Ти прийшла передбачити мені невдачу?

— Ні. Я прийшла сказати, що якщо ти нічого не зміниш, якщо будеш робити те ж, що і зараз, ми програємо цю битву. Всі ми.

Шота відвернулася від Річарда до Ніккі.

— Ти показала йому безрадісне і заціпеніле існування, до якого призведе вчення Ордена. Ти показала йому смутне існування, вимирання, яке уособлює їх догму, що цінність життя полягає тільки в тому, що її слід принести в жертву, що життя — лише засіб досягти загробного існування — безглуздої вічності в іншому світі. У цьому ти нам усім дуже допомогла, і ми тобі вдячні. Ти зіграла свою роль в якості вчителя Річарда, хоча і не так, як очікувала. Але цього теж недостатньо.

Річард не міг зрозуміти, яким чином його полон, необхідність жити в тяжких умовах Старого Світу, могла вважатися допомогою. Йому не потрібно було проходити через все це, щоб зрозуміти безнадійну марність життя під правлінням Імперського Ордена. Він не збирався сперечатися з жодним словом Шоти про те, що їх чекає, якщо вони не переможуть. Але його розлютило, що вона, схоже, була впевнена в необхідності повторювати все заново. Як ніби він не до кінця розумів, за що веде боротьбу, і через це не був повністю відданий їхній справі.

Він не розумів, як це сталося, не помітив руху, але Шота раптово опинилася прямо перед ним, лицем до лиця.

— І все ж, ти ще не усвідомлюєш глобальності подій. Ти ще не налаштований настільки рішуче, наскільки це потрібно.

Річард люто подивився на неї.

— Не налаштований рішуче? Про що ти говориш?

— Мені потрібно було знайти спосіб, щоб змусити тебе зрозуміти, Шукач, змусити усвідомити реальність того, що відбувається. Мені потрібно було знайти спосіб змусити тебе побачити, що припасено для людей не тільки Нового Світу, але й Старого теж. Що очікує все людство.

— Як ти можеш думати, що я…

— Ти обраний, Річард Рал. Ти — той, хто веде залишки сил опору ідеям, які підживлюють пожежу Імперського Ордена. З якихось причин, ти — наш проводир в цій боротьбі. Може, ти й віриш у те, за що борешся, але ти не робиш всього необхідного, щоб змінити хід війни. Інакше те, що я бачу в потоці подій майбутнього, було б іншим. При нинішньому ж стані речей ми приречені. Ти повинен відчути, якою буде доля твого народу, всіх народів. Ось я і пішла в Галею, щоб знайти Джебр. Вона розповість тобі все, що бачила. Провидиця допоможе тобі прозріти.

Річард подумав, що повинен би розлютитися на настанови Шоти, але не міг змусити себе сердитися.

— Я вже знаю, що буде, якщо ми програємо, Шота. Я вже знаю, що таке Імперський Орден. Я вже знаю, до чого призведе неуспіх у нашій боротьбі.

Шота похитала головою.

— Ти знаєш, як буде потім. Ти знаєш, як виглядають мертві тіла. Але мертві не відчувають. Мертві не кричать. Мертві не плачуть від страху. Мертві не благають про милосердя. Ти знаєш, як виглядають руйнування після бурі. А тобі треба почути того, хто спостерігав за тим, як буря налітає. Тобі потрібно почути про те, як приходять легіони. Ти повинен почути, як це в реальності, як це відбувається. Ти повинен знати, що станеться з тими, хто вижив, якщо тобі не вдасться здійснити того, що можеш зробити тільки ти.

Річард подивився на Джебр — Зедд заспокійливо обіймав її за плечі. Вона була блідою, як смерть, і вся тремтіла. По обличчю текли сльози.

— Добрі духи, — прошепотів Річард, — як ти можеш бути настільки жорстокою? Як можеш хоча б на мить уявити, що я досі не знаю правди про те, що нас чекає? Про те, що буде з нами, якщо ми програємо?

— Я бачу це в потоці подій, — звертаючись тільки до нього, спокійно відповіла Шота. — Я бачу, що ти робиш недостатньо, щоб змінити прийдешнє, інакше я бачила б інше. Все дуже просто. Немає ніякої жорстокості — лише істина.

— Яких же дій ти від мене чекаєш, Шота?

— Не знаю, Річард. Але, які б вони не були, адже ти їх не здійснюєш, чи не так? Поки ми зісковзуємо в неймовірний жах, ти не робиш нічого, щоб зупинити це. Ти замість цього ганяєшся за примарами.

Річарду хотілося багато чого сказати Шоті. Пояснити, що Імперський Орден ще не найбільша загроза, що нависла над ними. Розповісти, що шкатулки Одена введені в гру, і Сестри Тьми, якщо їм не перешкодити, ось-ось випустять на свободу силу, яка здатна знищити цей світ і зрадити Володареві всіх живучих.

А ще необхідно знайти спосіб зупинити заклинання Вогняного Ланцюга, інакше будуть знищені всі людські спогади; а це, швидше за все, позбавить людей самого сенсу існування. Крім того, потрібно очистити світ від наслідків появи шимів, інакше вся магія в світі живих зникне, і ці наслідки, швидше за все вже викликали каскадний ефект, який, якщо нічого не зробити, цілком здатний винищити все живе.

Але в першу чергу він хотів розповісти про жінку, яка так йому дорога, про свою любов до цієї жінки. Розповісти, як багато значить для нього Келен, як він за неї боїться, і як він не в змозі навіть спати, при думці про те, що з нею трапилося.

Він хотів розповісти, що Імперський Орден — всього лише одна з їх проблем, і… Тут погляд його впав на Джебр — жінка продовжувала тремтіти, незважаючи на надійні обійми Зедда. Схоже, зараз було б непогано потурбуватися про зовсім інші речі.

Річард жестом попросив Джебр підійти. Пережите залишило сліди на її обличчі, в небесно-блакитних очах стояли сльози. Можна було тільки здогадуватися, що їй довелося винести. Жінка зробила кілька непевних кроків і вхопилася за його лікоть, а він, намагаючись надати їй впевненості, ніжно накрив її руку своєю долонею.

— Ти проробила довгий шлях, і ми цінуємо твоє бажання допомогти нашій справі заради загальної перемоги. Прошу тебе, розкажи нам усе, що знаєш.

Вона кивнула, коротке волосся розтріпалося, обрамляючи заплакане обличчя.

— Я постараюся, лорд Рал.

Під настороженим поглядом Шоти, Річард провів Джебр до фонтану і посадив на низький мармуровий парапет біля самої води.

— Ти тоді повезла королеву Ціріллу додому, — підказав він, — і доглядала за нею, поки вона була хвора — збожеволіла, після того, як опинилася в ямі зі злочинцями. Ти збиралася залишатися з нею, поки королева не поправиться. А коли це станеться — якщо станетьсяться — бути поруч, щоб допомогти порадою.

Джебр кивнула.

— Отже… Вона повернулася додому, і їй стало краще? — Запитав Річард, хоча вже знав від Келен більшу частину історії.

— Так. Вона була в шоці дуже довго. Ми вже не думали, що їй стане краще. Але, провівши якийсь час вдома, королева стала, нарешті, оживати. Вона почала впізнавати оточуючих. Чим більше знайомих облич було навколо неї, тим довшими ставали періоди просвітління. Так, до загальної радості, королева поступово поверталася до життя. Вона струшувала з себе довге заціпеніння, як тварина, що пробуджується від зимової сплячки. Енергія поверталася до неї; Цірілла раділа, що знову вдома.

— Цірілла була королевою Галеї, — пояснила Річарду Шота, — Вона успадкувала корону і прийняла її, коли…

— … Коли від неї відмовився принц Гарольд, — закінчив Річард, дивлячись на відьму. — Гарольд — брат Цірілли. Він відмовився від корони і зволів очолити армію Галеї.

Шота підняла брову.

— Схоже, ти багато знаєш про правителів Галеї.

— Їх батьком був король Вайборн, — продовжував Річард, — який був також і батьком Келен. Вони з Ціріллою зведені сестри. Ось чому я так багато знаю про правителів Галеї.

Вважаючи Келен вигадкою, Шота, швидше за все не повірила йому, але якщо й була здивована, то не подала виду. Зрештою, вона перестала дивитися в очі Річарду і знову взялася ходити по залу, даючи Джебр можливість продовжити розповідь.

— Цірілла знову зайняла свій трон, немов ніколи його не залишала. В місті були раді її поверненню. У ті дні Галея намагалася відновити сили після минулого навали. Адже Імперський Орден майже повністю зруйнував Ебініс — столицю Галеі, вирізав або захопив у рабство більшу частину її жителів.

— Але загарбники пішли геть, і все потихеньку стало відновлюватися. Спалені будівлі відбудовувалися наново. Населення зайнялося своїми справами. Відновилася торгівля. З різних місць в пошуках кращого життя в Галею потягнулися люди. З'єднувалися зруйновані сім'ї, стали з'являтися нові. Завдяки працьовитості жителів, в країну поверталося благополуччя. Одужання королеви підняло дух людей, надаючи їм упевненість у завтрашньому дні.

— Люди говорили, що засвоїли урок, і подібна трагедія більше не повториться. Цірілла, подібно багатьом жителям Галеї, теж вирішила забути важкі часи і старанно займалася проблемами своєї країни. За її наказом будувалися нові укріплення, і потроїлася армія. Вона влаштовувала прийоми, розбиралася у всіх питаннях, намагалася не пропустити жодної дрібниці, вникала в найменші торгові розбіжності, танцювала на балах з офіцерами.

— Принц Гарольд, Глава Галейської армії, регулярно надсилав донесення про вторгнення Ордена в Новий Світ, і про орду, що просувається з півдня в глиб Серединнихземель. Я завжди знала, коли королева отримувала черговий звіт. Вона починала смикати носову хусточку, щось бурмотіти про себе, і відразу йшла в темну кімнату без вікон. Вона немов шукала темряву у себе в голові — те заціпеніння, в якому перебувала раніше — але не могла знайти, не могла там сховатися.

Джебр вказала на старого чарівника, що стояв на сходах.

— Зедд просив мене наглядати за Ціріллою, допомагати їй порадами. Незважаючи на те, що зовні королева здавалася колишньою, і вже не впадала в заціпеніння, як раніше, я б сказала, що вона поки залишалася на волосок від безумства. Мої бачення були нечіткими, можливо через те, що Цірілла здавалася нормальною, але в глибині її душі все ще таївся жах. Її стан нагадувало стан Галеї. Здавалося, все прийшло в норму, але поки Імперський Орден знаходився в Новому Світі, ніщо не могло бути як раніше. Навіть в повітрі немов витала якась похмура напруга.

— А потім стали надходити донесення, що Імперський Орден збирається розділити Новий Світ. Дипломати повідомляли, що армії Ордена рухаються вгору по долині Каліссідріна, наближаючись до самого серця Серединних Земель. Тоді я порадила королеві підтримати Д'хару і приєднати галейську армію до об'єднаних сил країн, що увійшли до складу Д'харіанської Імперії. І я, і принц Гарольд не раз намагалися пояснити їй, що об'єднання з військами, що протистоять Ордену — це наш єдиний шанс на справжній захист.

Але королева нікого не слухала. Вона заявила, що її королівський обов'язок — захищати тільки Галею, а інші нехай розбираються самі. Цірілла чула історії про вже захоплені землі, розповіді про звірства солдатів Джегана і дуже боялася Імперського Ордена. Я спробувала змусити її зрозуміти, що сама Галея вистояти не зможе. Я весь час твердила, що королева буде в безпеці, тільки якщо допоможе зупинити загарбників перш, ніж вони досягнуть Галеї.

— Вона отримувала відчайдушні прохання надіслати війська на підмогу, але ігнорувала їх. Гірше того, Цірілла наказала принцу Гарольду захищати тільки Галею і веліла призвати в армію всіх чоловіків, здатних тримати зброю. Вона говорила, що в цьому полягає його обов'язок — обов'язок армії Галеї — захищати свою країну. Вона наказала за будь-яку ціну не пропустити загарбників за укріплення, щоб не дозволити їм ступити на землю Галеї.

Принц Гарольд, спочатку намагався закликати до її мудрості, але, врешті-решт, підкорився, проявивши безглузду відданість. Королева наказала оточити Галею з усіх боків кріпосними стінами, і принц Гарольд виконав її волю. Її не цікавили інші Серединні Землі, не хвилювало, що весь Новий Світ скоряється Ордену, а галейська армія…

— Так, так, — нетерпляче кинула Шота, проходячи повз. — Ми вже знаємо, що королева Цірілла була не в собі. Я привела тебе сюди не заради історій про життя недоумкуватої королеви.

— Вибачте, — Джебр було явно не по собі, але вона прочистила горло і продовжила. — Загалом… Ціріллу стали дратувати мої наполегливі поради, і одного разу вона заявила, що прийняла остаточне рішення.

Своїм «остаточним» рішенням вона визначила події, наше майбутнє і нашу долю. Думаю, саме через це у мене тоді сталося настільки сильне бачення. Воно почалося з жахливого звуку, яка заповнив мій розум. Від моторошного виття мене кинуло в дрож. Видіння супроводжувалося цим страшним звуком: зруйновані укріплення, падіння міста, сама королева Цірілла, віддана виючій солдатні, щоб стати повією, об'єктом розваги для юрби чоловіків.

Джебр зіщулилася, притискаючи руку до живота. Іншою рукою вона стерла сльозу зі щоки і коротко посміхнулася Річарду. Але невміла усмішка, не могла приховати непередаваний страх, який було ясно видно в її очах.

— Звичайно, — сказала вона, — я не стану переказувати вам ті жахи, які побачила. Але королеві я розповіла все.

— Не думаю, що це допомогло, — сказав Річард.

— Не допомогло. — Джебр нервово поправила волосся. — Цірілла прийшла в сказ і покликала особисту охорону. Коли охоронці вбігли в подвійні позолочені двері, вона вказала на мене пальцем і, оголосивши зрадницею, наказала кинути в темницю. Поки стражники зв'язували мене, королева продовжувала викрикувати накази. Вона кричала, що якщо я скажу хоч слово про мої видіння — про моє богохульство, як вона це назвала — мені повинні відрізати язика.

У Джебр вирвався хрипкий сміх, який ніяк не відповідав тремтячому підборіддю і насупленим бровам. Немов виправдовуючись, вона додала:

— Я не хотіла, щоб мені відрізали язик.

Зедд, спустившись зі сходинок, заспокійливо поклав руку їй на плече.

— Ні, дорога, звичайно, ні. Ніхто і не чекав від тебе більше того, що ти вже зробила. Ти могла сильно нашкодити собі, якби наполягала на своєму. Це не вартувало того. Ти сказала їй правду. А Цірілла зробила свій усвідомлений вибір, не побажавши побачити цю правду.

Нервово смикаючи пальці, Джебр кивнула.

— Думаю, вона так до кінця і не вилікувалася від безумства.

— Не тільки божевільні часом поводяться більш ніж дивно. Ті, хто знаходиться в здоровому глузді, іноді теж здійснюють подібні вчинки. Не варто виправдовувати свідомі і обдумані дії таким зручним приводом, як безумство.

Коли Джебр здивовано подивилася на нього, Зедд розвів руками, як людина, яка занадто часто стикалася з подібною проблемою.

— Кожен, хто дуже хоче вірити у щось, часто не здатний побачити правду, якою б очевидною вона не була. Такі люди самі роблять свій вибір.

— Напевно, — погодилась Джебр.

— Схоже, замість того, щоб прислухатися до правди, Цірілла повірила в власну брехню. — Вставив Річард, згадавши Перше Правило Чарівника. Це був один з перших уроків, який він отримав від діда.

— Вірно, — Зедд витончено змахнув рукою, пародіюючи жест чарівника, виконуючого бажання.

— Для себе вона вже вирішила, як усе має відбуватися, а потім зрозуміла, що реальність не відповідає її бажанням.

Він опустив руку.

— Реальність не підпорядковується нічиїм бажанням.

— Тому королева Цірілла і розлютилася. Адже Джебр посміла голосно сказати правду. А ігнорувати сказане вголос дуже важко, — вставила Кара. — І потім її ж за це і покарала.

Зедд кивнув, ніжно погладжуючи плече Джебр. Під його ласкавим дотиком жінка втомлено прикрила очі.

— Люди, які не хочуть бачити правду, часто бувають налаштовані дуже вороже і голосніше за інших заперечують її. Зазвичай вони переносять свою ворожість на тих, хто посмів їм цю правду сказати.

— Але це навряд чи змусить правду зникнути, — додав Річард.

Зедд просто знизав плечима, показуючи, що не бачить тут нічого нового.

Для тих, хто відданий істині, це просте питання невіддільне від їх особистої потреби завжди підтримувати зв'язок з реальністю. Адже, у кінцевому рахунку, істина спирається на реальність, а не на вигадку.

Річард поклав долоню на різьблену ручку висячого на поясі ножа. Він нудьгував по відчуттю руків'я Меча Істини в своїй руці. Але він сам віддав меч в обмін на відомості, які привели його до книги «Вогняний Ланцюг». Привели до правди про те, що трапилося з Келен, і інформація коштувала такої жертви. Але все одно Річард болісно нудьгував по своїй зброї, і його дуже непокоїло, скільки бід накоїть Самуель, озброєний таким мечем.

Річард якийсь час посидів, спрямувавши погляд кудись удалину, розмірковуючи про Меч Істини, про те, де він може бути зараз.

— Важко уявити, як можуть люди відвертатися від того, що служить їх власним інтересам.

Голос Зедда злегка змінився, в ньому зазвучали нотки, що показують, що це вже не просто бесіда — схоже, на думці у старого було щось ще.

— Саме в цьому і полягає суть.

Піднявши очі, Річард побачив, що Зедд дивиться прямо на нього.

— Навмисне заперечення правди — є зрада самого себе.

— Чергове правило чарівника, чарівник? — Склавши руки, Шота, зупинилася і обернулася до Зедда.

Зедд підняв брову.

— Якщо бути точним — Десяте Правило Чарівника.

— Мудра порада.

Шота звернула владний суворий погляд на Річарда, неприємно довго розглядала його, а потім продовжила свою прогулянку.

Річарду навіть стало здаватися, що вона вважає, ніби він недооцінює небезпеку вторгнення армії Імперського Ордена. Але ж він ні на хвилину не засумнівався в її словах! Він просто не міг зрозуміти, чого ще вона чекає від нього, що ще він може зробити, щоб зупинити Орден. Якби одного бажання було достатньо, він вже давно відправив би їх назад в Старий Світ. Якби він тільки знав, як зупинити їх, він би все зробив. Але він не знає.

Нестерпно було просто знати, що вони йдуть, відчувати жах від їхнього наближення, відчувати безпорадність від того, що не можеш зробити нічого, не можеш зупинити їх. І те, що Шота, мабуть, вважає його просто упертюхом, який має на руках готове рішення, але не бажає нічого робити, виводило його з себе.

Він зупинив погляд на величній жінці, яка дивилася на нього зі ступенів сходів. Навіть одягнена в рожеву нічну сорочку вона виглядала благородною та мудрою. Поки Річард ріс серед людей, які підтримували його прагнення зрозуміти справжню суть речей, їй забивали голову ідеями Ордена, в які вірили її наставники. Потрібно бути виключно сильною особистістю, щоб після стількох років служіння цим вченням зважитися поглянути правді в обличчя.

Їй вистачило мужності, щоб повністю усвідомити суть і величину жахливих помилок, які вона зробила; мужності, щоб усвідомити істину і змінитися. Мало у кого вистачило б сил зробити таке. Дивлячись в її блакитні очі, він гадав, а чи набереться в нього хоч частка її мужності?

Невже вона теж думає, що він не звертає уваги на вторгнення Імперського Ордена з нерозумних егоїстичних причин? А що, якщо вона теж вважає, що він не зробив чогось необхідного, що могло б врятувати невинних людей від страшних мук? Він дуже сподівався, що вона так не думає. Був час, коли Ніккі, здавалося, залишалася його єдиною опорою, яка давала йому сили рухатися далі.

Він міркував, чи не чекає вона теж, що він кине пошуки Келен і зверне всі свої сили на порятунок незрівнянно більшої кількості життів, ніж одного. І не важливо, наскільки дороге ця одне життя йому, Річарду. Він придушив біль. Сама Келен прийняла б саме таке рішення. Незважаючи на всю любов до нього, вона завжди пам'ятала про те, хто вона така. І Келен не захотіла би, щоб він шукав її, якщо це означає, що доведеться пожертвувати стількома людьми, життя яких піддається смертельній небезпеці.

Вона завжди пам'ятала, хто вона така! Раптово все встало на свої місця: хто вона… І хто він. Келен не може його більше любити, якщо не знає хто вона така; та якщо вона не знає, хто він такий. Його ноги стали, немов ватяні.

— Так я це і побачила, — сказала Джебр і відкрила очі, немов прокинувшись, коли Зедд прибрав руку, — я зробила все, що змогла, щоб показати королеві правду. Але мені не сподобалося сидіти у в'язниці. Анітрохи не сподобалося.

— І що сталося потім? — Запитав Зедд, чухаючи впалу щоку. — Скільки ти просиділа у в'язниці?

— Я втратила лік дням. Вікон в камері не було, дуже скоро я перестала розуміти, день зараз чи ніч. Я не знала, коли змінювалися пори року, але знаю, що пробула там досить довго. І вже стала втрачати надію.

— Мене годували — не досита, тільки щоб не вмерла з голоду. Зрідка вони залишали запалену свічку в похмурій кімнаті, куди виходили залізні двері камер. Стражники не були жорстокими, але виявитися замкненою в цій малесенькій кам'яній клітці було дуже страшно. Але я не скаржилася. Коли інші ув'язнені проклинали все на світі, скаржилися, або піднімали шум, їх погрозами примушували сидіти тихо. Іноді я чула, як стражники виконують свої погрози. Деякі, очікуючи страти, перебували в темниці зовсім недовго. Час від часу приводили нових арештантів. Всі, кого я могла побачити через невелике віконце, здавалися людьми жорстокими і небезпечними. Їх брудна лайка часом не давала заснути, а коли я все ж засипала, мені снилися кошмари.

Я весь час з жахом чекала видіння про свій кінець, але таких видінь ніколи не було. Та й навряд чи мені потрібне було видіння, щоб дізнатися своє майбутнє. Я знала, що чим ближче підійдуть загарбники, тим більше Цірілла буде вважати, що це — моя вина. Все життя у мене були видіння. Люди, яким не подобалося те, що їх чекає, зазвичай звинувачували у цьому мене, тому що я їм про це розповіла. Вони могли б використовувати інформацію, щоб щось виправити, але їм легше було зігнати своє невдоволення на мені. Люди часто вірили, що їх нещастя викликала я, розповівши про побачене. Як ніби я сама вибирала, що бачити, і це було частиною мого злого наміру.

Сидіти під замком в темній клітці було нестерпно, але мені нічого не залишалося, тільки терпіти. Час тягнувся нескінченно; там, в ув'язненні, я зрозуміла, чому королева Цірілла в ямі позбулася розуму. Мені, принаймні, не доводилося відбиватися від різних виродків — чоловіки були замкнені в інших камерах. Але, так чи інакше, я вважала, що так і помру там, кинута і всіма забута. Я не знаю, як довго була відрізана від світу, від світла, від життя. Весь цей час у мене не було жодного видіння. Я не знала тоді, чи з'являться вони в мене ще коли-небудь.

Одного разу королева послала слугу спитати, чи не зречуся я свого богохульства. Я відповіла тій людині, що з радістю скажу королеві будь-яку брехню, яку вона хоче чути, тільки б мене випустили звідси. Мабуть, це була не та відповідь, якої чекала королева, бо я більше ніколи не бачила цієї людини. І ніхто не прийшов звільнити мене.

Річард звів очі, і побачив, що Шота уважно спостерігає за ним. Він відчув укол провини, прочитавши в її очах мовчазний докір: у всьому винен тільки він один. Крім того, схоже, відьма хотіла розповісти ще щось про загрозу світові.

Джебр підняла очі вгору і дивилася на небо так, ніби хотіла ввібрати в себе його світло.

— Одного разу вночі — я вже навчилася визначати, що в світі наступила ніч — стражник підійшов до маленького віконця в залізних дверях моєї крихітної камери і пошепки розповів, що до міста наближаються полчища імперців. Він сказав, що ось-ось почнеться битва.

Здавалося, він просто радіє, що очікування закінчується і їм нарешті можна перестати прикидатися перед своєю королевою. Ніби знання істини робило їх віроломними зрадниками! Але тепер, всупереч своєму бажанню, королеві доведеться визнати реальність. Мабуть, її обман був занадто очевидний, щоб можна було його не помічати.

Я так само пошепки відповіла, що дуже боюся за мешканців міста. Він посміхнувся і назвав мене дурепою, тому що я навіть уявлення не маю, як б'ються галейські солдати. Він запевняв мене, що армія Галеї складається з сотні тисяч відмінних хлопців, які будуть битися так, що легко здолають будь-якого загарбника. І королева теж так вважає.

Я промовчала, бо не зважилася в черговий раз спростовувати дурну впевненість королеви в непереможність її армії. Я не стала говорити, що моє видінняння показало, як легко війська Імперського Ордена зметуть захисників і місто впаде. А я, замкнена в камері, не могла навіть втекти.

— А потім я почула той дивний зловісний звук з мого видінняння, від якого у мене по шкірі побігли мурашки. Я здригнулася, коли, нарешті, зрозуміла, що це було — протяжний рев тисяч бойових сурм. Здавалося, так виють демони, що йдуть з підземного світу, щоб знищити все живе. Навіть товсті кам'яні стіни не могли заглушити цей жахливий, пронизуючий звук… Звук, що сповіщав наближення смерті. Звук, здатний змусити посміхнутися самого Володаря.

Джебр мерзлякувато потерла плечі. Одне тільки спогад про звук бойових горнів змусив її знову затремтіти. Вона глибоко зітхнула, намагаючись заспокоїтися, ще раз глянула на Річарда і продовжила свою розповідь.

— Тюремна варта, кинувши свої пости, побігла на міські стіни. Звичайно ж, замкнені залізні двері самі по собі були достатньою перешкодою для втечі. Коли стражники пішли, дехто з в'язнів почали прославляти Імперський Орден і бажати поразки Галеї. Вони сподівалися, що це принесе їм швидке звільнення. Незабаром в наші камери стали доноситися крики і стогони. Ці звуки змусили замовкнути навіть тих, хто в очікуванні швидкого звільнення славив Орден. Тепер в темниці панувало повне мовчання.

— Незабаром почувся брязкіт зброї і крики людей, що зійшлися у смертельному бою. Шум битви наближався; бойові кличі змішувалися зі стогонами поранених. Схоже, захисники відступали, і вороги вже увірвалися у палац. Адже я деякий час жила у ньому. Я знала багатьох з тих, хто жив там, лицем до лиця…

Джебр замовкла, її щоки були мокрими від сліз.

— Пробачте, — пробурмотіла вона, витягаючи з рукава хусточку. Вона витерла ніс, прокашлялася і продовжила.

— Не знаю, скільки часу тривав бій, коли почулися глухі удари, від яких здригалися кам'яні стіни — це таран бив в залізні двері. Гуркіт лунав все ближче. Коли вилітали чергові двері, нападники тут же приймалися за наступні. Знову, і знову, і знову…

— А потім натовп солдатів з бойовим кличем ринув по сходах вниз в темницю. У руках у них були смолоскипи, від яких приміщення заповнилося яскравим, ріжучим очі, світлом. Очевидно загарбники шукали цінності, шукали здобич. А замість цього виявили брудні камери, наполовину порожні. Розчаровані вони побігли нагору, знову залишивши нас в темряві. Від раптово насталої тиші я виразно чула стукіт власного серця.

— Я вже думала, що більше ніколи їх не побачу, але незабаром вони повернулися. Цього разу вони тягли за собою жінок, які кричали — мабуть, когось із палацової прислуги. Судячи з усього, солдати шукали містечко, де могли б спокійно насолодитися своїми трофеями, подалі від тих, хто може їм перешкодити. А то і зовсім відібрати дорогоцінну живу здобич. Зараз ці вояки зовсім не бажали битися.

Те, що відбувалося змусило мене забитися в найдальший кут камери, але це не допомогло. Все було чудово чути. Раніше я не могла і уявити собі чоловіків, які, сміючись, здійснювали б подібні мерзоти. І поруч не було нікого, хто міг би допомогти цим нещасним жінкам. Ніякої надії на порятунок.

— Мабуть, одній з полонянок вдалося вирватися. У жаху вона спробувала втекти вгору по сходах. Я чула голоси переслідувачів, підбадьорюючих один одного. Страх надавав втікачці сил, але чоловіки легко спіймали її і кинули на підлогу. Потім були чутні тільки її крики і благальний голос. «Ні, прошу вас, будь ласка, ні», безперестанку повторювала вона. Її голос був мені знайомий. Поки один з мучителів утримував її на підлозі, другий наступив їй чоботом на коліно і піднімав ногу вгору до тих пір, поки не пролунав хрускіт кістки. Потім він зробив те ж саме з іншою ногою волаючої від болю жінки. Чоловіки, сміючись, повторювали, що тепер вже вона не зможе бігати, тому що її думки будуть зайняті іншим. З цими словами вони прийнялися по черзі гвалтувати її. Такого моторошного лементу я в житті не чула.

— Не знаю, скільки солдатів прийшло в темницю на самому початку, але їх ставало все більше і більше. Мерзенні розваги тривали годину за годиною. Жінки ридали, благали, голосили; але їх крики заглушувалися чоловічим реготом. І все ж, це були не чоловіки. Це були безсовісні тварюки, чудовиська.

— Один із загарбників знайшов на підлозі в'язку ключів і пішов по колу вздовж стіни, одну за одною відкриваючи камери. Він випускав ув'язнених, оголошував, що вони вільні і запрошував їх приєднатися до веселощів, щоб помститися лиходіям, які переслідували і гнобили їх. Але ж Елізабет — дівчина зі зламаними ногами — ніколи нікого не пригнічувала. Вона постійно посміхалася, радіючи, що працює в палаці. І ні для кого не було секретом, що вона зачарована молодим теслею, який теж там працював. Ув'язнені висипали з камер, з ентузіазмом приймаючи запрошення.

— А чому вони не чіпали тебе? — Запитав Річард.

Перш ніж відповісти, Джебр кілька разів глибоко зітхнула.

— Коли вони відкрили двері моєї камери, я забилася в самий темний кут. У мене не було сумнівів у тому, що буде, якщо мене виявлять. Від реготу солдатів і криків їхніх жертв у темниці стояв неймовірний шум, а я сиділа дуже тихо. Кілька камер у в'язниці були порожні, а в моїй клітинці було темно. Мабуть вони вирішили, що тут нікого немає. Добре ще, що нікому з них не спало на думку взяти факел і перевірити. Врешті решт, чоловіки-в'язні не ховалися — вони тільки і бажали вибратися на свободу. Я ніколи не говорила ні з одним з них, так що, вони не знали, що в камері є жінка. Інакше вони точно прийшли б за мною. Ну, а потім вони були… дуже зайняті.

Обличчя Джебр скривилося від болю, вона впустила голову на руки.

— Не можу й переказати вам всі ті жахи, що вони творили з жінками всього в парі кроків від мене. Тепер мене до кінця життя будуть переслідувати кошмари при спогаді про це. Згвалтування було всього лише початком. Істинним бажанням тих людей було справжнє насильство. Тваринне бажання принижувати безпомічних, заподіювати їм біль. Тримати в руках, розпоряджатися життям і смертю своїх жертв.

— Коли жінки перестали кричати, перестали пручатися, перестали дихати, вояки вирішили піти пошукати їжу та випивку. А, відзначивши, таким чином, перемогу, можна було б потім пошукати ще жінок.

— Як на веселому святі, вояки клялися один одному не заспокоюватися, поки в Новому Світі ще залишаються жінки.

Обома руками Джебр прибрала волосся з обличчя.

— Коли вони пішли, в темниці стало темно і тихо. Я притулилася до стіни камери, намагаючись не видати своєї присутності. Я весь час боялася випадково скрикнути. Боялася навіть тремтіти, щоб шерех мого плаття не міг почути хто-небудь із загарбників. У ніс бив важкий запах крові і ще чогось жахливого. Забавно, як з часом людина звикає до запахів, від яких у звичайних умовах їй буває погано.

— Але я ніяк не могла перестати трястися після того, як чула, що творили з тими нещасними жінками. Я страшенно боялася, що мене виявлять і зроблять зі мною те ж саме. Сидячи в камері, слухаючи жахливі крики в сусідньому приміщенні, боячись видати хоч один звук, я почала краще розуміти Ціріллу. Почала розуміти, чому вона збожеволіла.

— Тепер знову стали чутні звуки нагорі. Шум триваючої битви, крики болю і жаху, стогони вмираючих. Я відчувала запах диму. Здавалося, бійня не скінчиться ніколи. Жінки, що лежали біля дверей моєї камери, вже не видавали жодного звуку, і я знала — чому. Адже вони вже були за межами цього світу. Я молилася добрим духам, щоб вони прийняли нещасних в свої надійні обійми.

— Я знесиліла від страху. Але не могла — не сміла — заснути. Настала ніч, і я побачила світло, який пробивалося з боку сходів. Залізні двері темниці вже не відділяли мене від решти світу. Але я поки що не сміла вийти назовні. Не сміла навіть поворухнутися. Я все ще залишалася там, де провела весь довгий день, поки камера не занурилася в морок. Тим часом нагорі тривало мародерство. Битва закінчувалася, поступово змінюючись п'яним розгулом. Переможці святкували перемогу. Настав світанок, але шум не вщухав.

Знаю, не варто нагадувати, в якому місці я перебувала. Сморід, що виходив від трупів мертвих жінок, став нестерпним. Нестерпними булили і думки про те, що я сиджу тут в оточенні мерців. Сиджу посеред гниючих трупів людей, яких я знала. І все ж, страх перед тим, що творилося нагорі, змусив мене залишатися в камері ще близько доби.

— Голод і спрага були такі сильні, що мені почали ввижатися склянку води і окраєцьць хліба. Я відчувала запах теплого хліба прямо в парі кроків від себе. Я навіть тягнулася, щоб взяти його, але там нічого не виявлялося.

— Не пам'ятаю точно, коли це сталося, але настав момент, коли я з радістю почала чекати смерті. Адже смерть означала б кінець паралізуючого страху, в якому я перебувала. Я надто добре знала, що мене чекає, але вирішила, хоча б подолати цей клятий страх. Я мріяла, щоб він, нарешті, залишив мене, так чи інакше. Я знала, що мене чекають страждання, приниження і біль, але знала також, що пройти через них необхідно. Тоді настане кінець всьому — більше страждань не буде. Так само, як більше не страждають нещасні жінки, які лежать зараз на підлозі за дверима.

— Ось так я і зважилася покинути темряву моєї камери. Перше, що я побачила, були мертві очі Елізабет, які дивилися прямо на мене. Вона ніби стежила, чекала моєї появи, щоб розповісти про те, що з нею зробили. Вираз цих очей мовчазно благав про справедливість. Але не було нікого, хто міг би здійснити відплату. Я залишилася єдиним свідком її страждань і смерті.

— Побачивши її та інших мертвих жінок, я готова була кинутися назад і знову сховатися. При вигляді слідів тортур, яким їх піддали, в моїй голові знову зазвучали їх нелюдські крики. Я мимоволі почала схлипувати. На мене накотила хвиля жаху при думці, що все це очікує і мене.

— А потім, сліпа від страху і паніки, я прикрила ніс подолом сукні, щоб не відчувати страшного запаху, і стала пробиратися через купи оголених тіл. Я пронеслася по щаблях, не думаючи про те, куди біжу. Я тільки знала, що повинна скоріше забратися звідси. Весь час своєї втечі я молила добрих духів про милосердя швидкої смерті.

— Я була приголомшена, знову побачивши палац. Він запам'ятався мені красивим, старанно відновленим після попереднього нападу. Ремонт в ньому тільки-тільки закінчився. Тепер він знову перетворився на руїни. Ніколи не могла зрозуміти, чому люди витрачають так багато сил, щоб руйнувати. Як можна веселитися, займаючись настільки важкою і одноманітною справою. Парадні двері були зірвані з петель, стулки розрубані на шматки. Мармурові колони перекинуті. Всюди валялися уламки розбитих меблів.

Підлоги були посипані сміттям і шматками колись величних творів мистецтва. Черепки кришталевих ваз, рештки статуй — можна було навіть розрізнити носи, вуха, тонкі пальчики витончених фарфорових фігурок. Дерев'яні тріски нагадували про майстерне різьблення позолочених дерев'яних панелей; зламані столи, обривки картин, цілі картини, але потоптані безліччю чобіт. Шибки у вікнах були розбиті; зірвані гардини валялися на підлозі, покриті кров'ю; покалічені статуї; витончені кімнати, вимазані екскрементами. На розмальованих стінах грубі слова упереміш з обіцянками порахуватися з усіма гнобителями Ордена, що окопалися на Півночі.

— Всюди були солдати. Вони перебирали уламки в пошуках чогось цінного, що ще не встигли підібрати інші. Вони обшукували убитих, забирали все, що могли винести, здирали портьєри і стінні прикраси; весело сміялися, чекаючи своєї черги скористатися схопленою жінкою. Я застигла в заціпенінні серед руїн прекрасного палацу і чекала, що в будь-який момент мене схоплять і відволочать в темний куток. Я знала, що мені не уникнути такої долі.

Таких людей я ще не зустрічала. Величезні немиті чоловіки в закривавлених пошарпаних шкіряних обладунках насолоджувалися, навіюючи іншим смертельний жах. Більшість з них були обвішані ременями і ланцюгами, голені голови надавали їм ще більш страхітливий вигляд. Але траплялися й інші — з довгими сальними волоссям…. заплетеними в коси. Краплі поту проклали виразно видні доріжки на брудних обличчях. І всі з грубими і дуже гучними голосами. Дикі звірі в людській подобі.

— Бачити подібних людей в кімнатах, пофарбованих у ніжні рожеві або блакитні тони, було майже смішно. Але закривавлені сокири у них на поясі відношення до веселощів не мали. Як, втім, і палиці з гострими шипами, що висять у них на зап'ястях, і заляпані кров'ю мечі, і ножі.

— Але найстрашніші були їхні очі. Очі людей, які не просто змирилися з професією м'ясника, але одержують від своєї справи неймовірне задоволення. Погляд таких очей зупиняється на живій істоті з єдиним питанням: а чи можна цю істоту вбити? І ці очі починають світитися особливою жорстокістю при вигляді схоплених, що переходять з рук в руки, жінок. Такий погляд, сам по собі, здатний змусити жінку перестати дихати… змусити її серце зупинитися.

Ці люди давно відмовилися від, хоч скільки небудь цивілізованої поведінки. Вони не можуть домовитися або зробити обмін, як нормальні люди. Вони беруть що побажають, вони б'ються за найбільш ласий шматок. Вони руйнують, нищать, вбивають з примхи. Не роздумують. Не шукають причин. Їх поведінка виходить далеко за рамки моральних принципів культурної людини. Вони — дикі звірі, випущені серед невинних.

— Але якщо всюди були солдати, чому вони не схопили тебе і не потягли до решти? — Запитала Кара, зі звичною прямотою Морд-Сіт, анітрохи не піклуючись про доречність своїх слів.

Річарду прийшов в голову те ж питання. Тільки от задати його не вийшло — голос не слухався.

— Вони вирішили, що Джебр виконує обов'язки служниці, — тихо сказала Ніккі, здогадуючись, в чому справа. — Вона ж ішла, не побоюючись нападу. Ось солдати і вирішили, що у неї є на те вагомі підстави.

— Вірно, — кивнула Джебр. — Якийсь офіцер помітив мене і штовхнув у кімнату, яка постраждала не так сильно, як інші приміщення палацу. Кілька чоловіків, що зібралися навколо великого столу з розкладеними на ньому картами, хотіли знати, чому їм все ще не принесли їжу. Вони вимагали відповіді так, ніби я була зобов'язана це знати.

З вигляду це були такі ж дикуни, як і всі інші; важко було відразу визнати в них старших офіцерів. Я здогадалася про це, лише коли помітила повагу, яку виявляли їм солдати, що снували туди-сюди з різними дорученнями. Та й виглядали офіцери помітно старшими за віком. А їхні очі! Вони були ще страшніші, ніж у рядових! Відчуваючи на собі страшні погляди, які змушували відступати солдат, я не сумнівалася, що ці люди звикли завжди отримувати відповіді. І негайно.

Я раптом зрозуміла, що зможу вижити, якщо підіграю ім. Хапаючись за примарний промінчик надії, я поклонилася, почала вибачатися, говорити, що негайно про все подбаю. А вони відповіли, що краще поквапитися, інакше мене покарають. Я попрямувала на кухню, як людина, яка йде по справі, з усіх сил намагаючись не надто поспішати. Щоб чоловіки не відреагували на біжучу жінку, як вовки, що заганяють оленя до свого лігва.

Там метушилося кілька сотень чоловіків і жінок — майже всі середніх років і старші. Багатьох я знала — вони вже давно служили на палацових кухнях. Але були і чоловіки молодші, адже доводилося виконувати роботу, занадто важку для кухарчуків або літніх працівників: наприклад, обробляти туші або вертіти важкі рожна. Серед величезних казанів і ревучого вогню вогнищ всі трудилися так, немов від добре виконаної роботи залежали їх життя. Так воно, зрештою, і було.

Я увійшла на кухню. Ніхто не звертав на мене уваги — всі зосередились тільки на своїх обов'язках. Подивившись на пануючу суєту, я схопила величезну таріль з м'ясом і запропонувала віднести його офіцерам. Кухарі та їх помічники були тільки щасливі, що їм не доведеться ходити повз солдатів. Цього не бажав ніхто.

Коли я повернулася з їжею, офіцер, що послав мене на кухню, вже пішов. Інші ж, схоже, були дуже голодні. Вони посхоплювалися з кушеток і стільців і почали хапати з страви м'ясо прямо брудними руками. Я поставила важкий піднос на стіл. Один з офіцерів набив повний рот м'ясом і жував, одночасно розглядаючи мене. Несподівано він запитав, чому в мене в губі немає кільця. Я не зрозуміла, про що він говорить.

— Вони протягують кільце в нижню губу своїм рабам, — пояснила Ніккі. — Тим самим, відзначаючи їх, як свою власність, яку вже нікому не можна брати в якості здобичі. Таким чином, у них в розпорядженні завжди є слуги для чорної роботи.

Джебр кивнула.

— Офіцер викрикнув наказ. Тут же один солдат схопив мене і тримав, поки другий відтягував мою нижню губу і просмикував в неї залізне кільце.

Ніккі дивилася в бік.

— Залізо означає чайники, котли та інше начиння. Залізні кільця носять кухонні робітники і інша прислуга.

Сині очі Ніккі від стримуваного гніву немов затягло льодом. Вона знала, що значить носити кільце в нижній губі. Тільки у Ніккі кільце було золоте, і говорило про те, що вона оголошена особистою власністю Імператора Джегана. Але в тому не було честі — імператор використовував Ніккі для таких речей, які були набагато гірші будь-якої самої чорної роботи.

— Ти права, — підтвердила Джебр. — Відзначивши мене кільцем, офіцери знову послали мене на кухню — принести ще їжі. І вина. Тільки тоді я розгледіла, що працівники на кухні носять такі ж кільця. Я була немов в якомусь заціпенілому подиві, поки бігала туди і назад, приносячи офіцерам те, що вони вимагали. Від повного виснаження мене рятувало лише те, що при будь-якій можливості я набивала рот м'ясом або примудрялася зробити ковток-другий вина.

— Я опинилася серед переляканих людей, які працювали в палаці і підпорядковувалися офіцерам. У мене навіть не було часу обдумати свій випадковий порятунок. Хоча губа кровоточила і дуже боліла, я була рада цьому залізному кільцю. Адже тепер кожен солдат, побачивши його, відразу міняв свої наміри і дозволяв мені піти геть.

— Незабаром мене почали посилати в місто. Я тягала важкі сумки з їжею і напоями, призначеними для офіцерів з інших частин. Побачивши околиці міста, я почала усвідомлювати справжні розміри того кошмару, що обрушився на Ебініс.

Джебр так глибоко занурилася у спогади, що Річарду довелося запитати:

— Що ти бачила?

Вона виглядала так, немов забула, про що говорить. Нарешті, сковтнувши, продовжила моторошну розповідь.

— За міськими стінами я побачила десятки тисяч загиблих в битві. Наскільки вистачало очей, земля була всіяна покаліченими тілами. Багато так і загинули, збившись у групи на місці свого останнього бою. Така картина здавалася нереальною, але я вже бачила це… у своєму видінні.

— Найгірше було те, що на полі бою залишалися ще живі галейські солдати. Поранені, вони лежали тут і там серед трупів своїх товаришів, не в змозі рухатися. Деякі тихенько стогнали, вмираючи. Інші, хоч були ще живі, нічим не могли собі допомогти. Хтось потрапив у пастку, придавлений зваленим на нього фургоном. Хтось був прибитий до землі списом, що пронизав йому живіт. Бідоласі відчайдушно хотілося жити, він терпів жахливий біль, але не наважувався витягнути з себе древко, яке утримувало його на місці. У інших були переламані руки або ноги, так що вони не могли рухатися, не могли вибратися з мішанини каменів, людських і кінських трупів. Колишнє поле бою постійно патрулювали солдати Ордена. Якби я зупинилася і спробувала допомогти комусь їх тих нещасних, то негайно була б убита.

— Мені доводилося ходити від застави до застави, і обійти стороною моторошне поле смерті було неможливо. По пагорбах, де сталася остання битва, бродили сотні людей, методично збираючи розкидані там речі. Пізніше я дізналася, що ці мародери слідують за табором військ Імперського Ордена, і годуються відходами, які залишає після себе армія. Ці стерв'ятники в людському обличчі обшукують кишені вбитих солдатів, перетворюючи смерть і руйнування в джерело доходу для себе.

— Мені запам'яталася одна баба в брудній білій хустці. Вона наткнулася на ледь живого галейського солдата. З глибокої рани у нього на нозі стирчала назовні кістка, і бідолаха намагався прикрити її тремтячими руками. Чудо, що він взагалі був ще живий.

— Коли стара в хустці почала оглядати його кишені в пошуках чогось цінного, поранений попросив у неї ковток води. Не звертаючи уваги, стара розірвала його сорочку, щоб перевірити, чи не висить у хлопця на шиї гаманець — як зазвичай у солдатів. Хрипким, трохи чутним голосом він ще раз попросив пити. Замість відповіді стара витягла з-за пояса довгу в'язальну спицю і встромила у вухо безпомічній людині. Висолопивши язика, вона із зусиллям повернула довгу металеву голку всередині його черепа. Руки пораненого сіпнулися і застигли в нерухомості. Стара вийняла спицю з вуха, витерла об сорочку солдата і пробурмотіла, що це змусить його поводитися тихо. Потім прибрала свою зброю за пояс і прийнялася далі оглядати одяг вбитого. Мене вразило, наскільки звично вона проробила свою бридку справу.

Дехто з мародерів використовував для подібних цілей камені, пробиваючи голови пораненим на полі бою, щоб ті не могли чинити опір, поки вони будуть займатися своєю брудною справою. А деякі залишали поранених жити, якщо бачили, що вони не в змозі захиститися. Падальщики просто забирали все, що їм було потрібно, і рухалися далі. Але були й такі, хто з тріумфуванням добивали напівмертву людину, немов вбивство робило їх героями.

Серед мародерів попадалися і ті, кому подобалося мучити вмираючих найогиднішими способами. Їх розважало, що безпорадні люди не можуть ні чинити опір, ні втекти. Знадобилося ще кілька днів, щоб поранені, що залишилися на полі бою, померли від ран, або ж були добиті цими сміттярами, слідуючими за армією.

Солдати Імперського Ордена кілька тижнів святкували свою велику перемогу. Це була нескінченна оргія насильства, жорстокості і грабежів. Вони зламали і ретельно обшукали кожен будинок, розграбували все, до останньої речі, що представляла хоч якусь цінність. Крім жменьки людей, яких, подібно мені, визначили в прислугу, не залишилося жодного вільного чоловіка; жодної не згвалтованої жінки.

Джебр заплакала.

Неможливо переказати все, що творили з тими нещасними. Захоплені в полон галейські солдати і городяни — і дорослі чоловіки і зовсім хлопчаки — відмінно знали, що солдати Ордена витворяють з їх матерями, дружинами, сестрами, доньками. Кілька разів, не в силах більше виносити таке, невеликі групки полонених намагалися підняти повстання в спробі припинити насильство. Всіх їх просто вирізали.

— День у день бранців примушували рити довгі траншеї, в які скидали гниючі рештки. У нескінченних спільних могилах ховали всіх поспіль. Там же виявлялися ті, хто наважився бунтувати.

Коли мертві тіла були зібрані, солдати зігнали в одне місце всіх полонених з похоронної команди. Їм оголосили, що чоловіки старші п'ятнадцяти років будуть конче забиті. Військами Ордену були захоплені десятки тисяч людей — виконання вироку зайняло не один тиждень.

Жінок і дітей під конвоєм пригнали до місця страти і змусили дивитися, як чоловіків вбивають і скидають у величезні ями. Кати пояснювали, що така доля чекає кожного, хто не бажає визнавати справедливі і високоморальні закони Імперського Ордена.

Страти супроводжувалися нескінченною проповіддю: людям втовкмачували, що їх минуле життя була богохульством, злочином проти Творця, тому що жили вони виключно заради своїх егоїстичних цілей. Їм твердили, що людський рід необхідно очистити від подібної скверни, і тоді всім буде краще.

Частину бранців обезголовили. Частину — поставили на коліна на краю ями, і м'язисті імперці з оббитими залізом кийками рухаючись уздовж лінії, по черзі проламували їм голови. Ідучі слідом раби скидали тіла в траншею. Нерідко бранців використовували як мішені, для тренування лучників або списоносців. Коли черговий п'яний кат, недбало прицілившись, не потрапляв у свою мішень, і покалічена жертва залишалася жива, його товариші весело сміялися. Для них це була гра.

Часом здавалося, що солдати Імперського Ордена незадоволені таким величезним обсягом належної їм важкої роботи. Обтяжені настільки моторошними обов'язками, вони стали пити більше звичайного, заливаючи відразу вином. Адже одна справа — вбивати в бою, а інша — холоднокровно знищувати беззахисних людей, як це робили вони. А поки в траншею падали все нові тіла чергових жертв. І ті, кого ця доля ще очікувала, присипали землею трупи вбитих.

Мені запам'ятався один дощовий день, коли я принесла їжу офіцерам. Вони ховалися від негоди під тентом, спорудженим з полотнища, що служив колись навісом для вуличної лавочки. Замість жердин використовувалися застромлені в землю списи. Зі свого укриття офіцери спостерігали за знищенням людей, немов дивилися ретельно відрепетируваний спектакль. Тут же знаходилися перелякані жінки, багатьом з яких навіть не дали можливості повністю одягнутися. Їх теж пригнали сюди, щоб показати страту.

З натовпу засуджених час від часу лунали голоси: це чоловіки викрикували жіночі імена. Мені стало ясно, що ті жінки обрані не випадково — імперці під час допитів з'ясували, хто їх чоловіки. Пари возз'єдналися самим моторошним способом — розділені, вони могли бачити, але не мали можливості навіть доторкнутися один до одного.

Чоловіків поставили на коліна на краю ями. Їх руки були міцно зв'язані за спиною шкіряними ременями. Збиті в купу жінки могли лише безпорадно дивитися на обличчя своїх чоловіків, коли солдати, схопивши за волосся, перерізали горло черговій жертві. Я чітко пам'ятаю, як блищали мокрі від дощу і крові м'язисті тіла тих солдатів.

Зробивши свою справу, кат скидав тіло в яму і переходив до наступної жертви.

Чоловіки, які очікують своєї черги, плакали, тремтіли, вигукували імена своїх коханих, в останній раз повторювали слова любові. Жінки відповідали тим же, з жахом спостерігаючи, як падає в яму чергове тіло — з перерізаним горлом, б'ючись в передсмертній агонії. Це було саме гірке і жахливе видовище з тих, що мені довелося побачити.

Багато жінок, при вигляді страшної смерті чоловіків, без свідомості падали на землю в мокрий бруд, змішаний з блювотою. Рівний шум дощу змішувався з повними жаху жіночими голосами, які викрикували ім'я чергової жертви. Полонянки билися, намагаючись вирватися з сталевої хватки охоронців. А ті, сміючись, виштовхували вперед то одну то іншу, і голосно розповідали чоловікові про свої наміри щодо його дружини. Це була особлива, збочена жорстокість, що заподіює такі страждання, розміри яких неможливо передати.

Вони ж не просто назавжди розлучали сім'ї, вони знищували зв'язку між людьми. Кожен хоч раз задавався древнім, як світ питанням: як виглядав би кінець світу? Так от, думаю, кінець світу виглядав би точно так. Якщо кожна людина — це окремий маленький світ, значить, в той день настав кінець багатьох світів. Передсмертна агонія безлічі людей зливалася в одну нескінченну агонію цілого світу.

Річард з силою стиснув пальцями скроні, немов хотів розчавити власний череп. Нарешті, важко зітхнувши, він змусив себе заговорити.

— Хіба нікому не вдалося втекти? — Пролунав у дзвінкій тиші його голос. — Невже за весь час, поки тривали ці насильства і вбивства, ніхто не зумів втекти?

Джебр кивнула.

— Упевнена, що дехто намагався. Але напевно я нічого не знаю.

— Втечі було цілком достатньо, — тихим голосом промовила Ніккі.

— Достатньо? — У люті закричав Річард, обертаючись до неї. Він постарався взяти під контроль спалах гніву, щоб голос звучав тихіше. — Достатньо для чого?

— Достатньо для їх цілей, — похмуро відповіла Ніккі, заглянувши в його очі. Те, що вона там побачила, змусило її нахмуритись ще більше.

— Ордену відмінно відомо, що іноді бранці тікають. Час від часу, в самий розпал звірств, охоронці навмисно розслабляються, щоб дехто міг втекти.

Річард відчув, що безнадійно губиться серед обривків безрадісних думок і припущень.

— Але чому?

Ніккі довго і розуміюче дивилася в його очі, і, нарешті, відповіла.

— Щоб страшні чутки поширилися якнайдалі. Щоб наступне місто, яке вони вирішать захопити, здалося без бою, а не чинило опір. Така попередня чутка дозволяє Ордену домогтися перемоги без необхідності битися за кожен пройдений крок. Жах, який вселяють поширювані чутки — потужна зброя, вона позбавляє хоробрості тих, хто ще не зазнав нападу.

Серце Річарда важко забилося, ледь він спробував уявити, що відчувають люди, чекаючи неминучого нападу, і жах який вони відчувають. Запустивши пальці у волосся, Річард відкинув їх назад і знову повернувся до Джебр.

— Вони вбили всіх полонених?

— З різних причин деяких чоловіків вони не вважали загрозою для себе. Таких збирали в бригади і відправляли працювати в село. Не знаю, що трапилося з ними потім, але, думаю, вони все ще там, у рабстві, виробляють їжу для Ордену.

Джебр опустила погляд, і деякий час прибирала з обличчя пасма волосся.

— Більшість жінок, що вижили, стали власністю армії. Наймолодшим і привабливим просмикнули в губу мідне кільце — вони були призначені для офіцерів високого рангу. Табір весь час об'їжджали вози, які збирали тіла жінок, які не витримали знущання. Ніхто з офіцерів жодного разу не заперечив проти звірячого поводження з цими жінками. Трупи нещасних просто скидали в загальну яму. Тіла солдатів, втім, теж ховали в загальних могилах. Жодному солдату Ордена не поставили навіть таблички, щоб відзначити місце, де він похований. Орден не вірить в цінність окремої особистості, і не вважає за необхідне виділяти кожну окрему людину, щоб навіть написати його ім'я на могильній плиті.

— А діти? — Запитав Річард. — Ти казала, що маленьких хлопчиків вони не вбивали.

Джебр глибоко зітхнула і заговорила знову.

— Ну… хлопчиків зібрали й розділили на групи за віком. Вони називали ці групи загонами новачків. Їх вважали не галейськими бранцями, а молодими воїнами Імперського Ордена, звільненими від людей, які пригноблювали їх і розбещували їх уми. Провину за це Орден покладав на старше покоління, а ці молоді люди, як вони говорили, були невинні в гріхах дорослих. Тепер, коли вони і фізично, і духовно були відокремлені від дорослих, можна було починати їх навчання.

Можливо, це навчання можна було б назвати грою. Але грою нещадною. З ними досить добре обходилися, використовуючи кожну хвилину для розвитку в них сили і певних навичок. Заняття не залишали дітям часу нудьгувати за своїми родинами — такі почуття вважалися проявом слабкості. Тепер їх сім'єю став Орден, подобається їм це чи ні. Ночами звідусіль лунали не лише крики жінок. Я чула ще і спів — хлопчики співали під керівництвом спеціальних інструкторів. — Джебр махнула рукою кудись убік.

Я носила їжу і цим офіцерам теж, тому могла день за днем спостерігати, що відбувалося з хлопчиками.

Після початкового навчання хлопчики починали заробляти перші ранги. Спочатку всередині своєї групи: хтось виділявся силою, був першим в іграх або краще всіх запам'ятовував основи справедливого вчення Ордена. Проходячи по справах повз них, я часто бачила, як вони стоять по стійці «струнко» перед своєю групою і розповідають те, чого їх навчали наставники. Вони говорили про те, що хочуть бути частиною Імперського Ордена, щоб нести людству його благородні ідеї. Говорили, що готові на будь-які жертви заради загального блага.

Не знаю, чому ще навчали цих хлопчиків, але пам'ятаю, що, стоячи в строю, вони як один, кричали: «Один я — ніщо! Моє життя має значення, тільки якщо присвячене іншим. Всі ми — єдині, ми — один розум, ми — одна мета». Після таких зібрань, емоційно заряджені хлопчики повинні були спостерігати за стратами «зрадників людства». Їх вчили радіти, коли помирав черговий зрадник, вчили з гордістю дивитися на кровопролиття. Кожного разу їм повторювали, що вони — сильні, молоді. «Ось, що буває з егоїстичними зрадниками людства», говорили їм. «Ви повинні бути сильними, ви — майбутні герої Ордена, майбутні рятівники людства».

Можливо, спочатку хлопчики лише робили те, чому їх навчали. Але тривала ідеологічна обробка і незмінне підбадьорення з боку наставників робили свою справу. Якщо спочатку хлопчики виявляли радість тільки тому, що їх цьому вчили, то з часом радість ставала щирою. Я бачила, як поступово хлопчики із справжнім запалом починали вірити в промовлювані дорослими істини.

Хлопчиків навчали вправлятися з ножами, використовуючи для цього тільки що убитих «зрадників». Таким способом їх привчали не проявляти зайвої чутливості при вигляді смерті. А коли хлопчики починали заробляти вищі ранги, їм дозволялося брати участь у стратах. Вони стояли і, дивлячись в порожні очі бранців, говорили про егоїзм, зраду Творцеві і своїм побратимам. Хлопчики присуджували людей до смерті, а іноді навіть самі виконували вирок. Решта вітали завзяття свого товариша, його бажання очистити людство від тих, хто чинить опір вченню Ордена, хто відвертається від Творця і забуває про священний обов'язок допомагати ближньому.

Перш ніж навчання закінчувалося, майже кожен з тих хлопчиків мав можливість попрактикуватися, вбиваючи худобу чи бранців. Їх вихваляли, як «героїв Ордена». Але були хлопчики, які відмовлялися брати участь у стратах. Вони були оголошені зрадниками. Увечері, в бараках, їх звинувачували в боягузтві, в симпатіях до старих порядків, в егоїзмі і небажанні допомагати ближньому своєму — в даному випадку таким же хлопчикам. Більшість «зрадників» були в ту ж ніч забиті на смерть своїми ж товаришами.

У моїх очах ці нещасні стали героями. Вони загинули на самоті, серед колишніх друзів. Серед таких же хлопчаків, з якими колись грали і сміялися, і які тепер стали їх ворогами. Я віддала б що завгодно, аби обійняти цих дітей з благородними душами, прошепотіти їм слова подяки за те, що не стали такими ж, як решта. Але це було неможливо. Хлопчики померли в повній самоті, оточені колишніми товаришами.

Це було божевілля. Здавалося, весь світ зійшов з розуму. Ніщо не мало значення. Життя більше не мало мети, наповнившись лише болем і стражданням. У ньому більше не було місця ні для чого. Спогади про щось радісне стали тільки невиразним сном, далеким від усякої реальності. Проходив день за днем, змінювали одна одну пори року. Життя тривало, але воно було так тісно переплетене зі смертю, що само нагадувало смерть.

В результаті, єдиними живими галейцями залишилися хлопчики і жінки, які не померли після солдатських розваг. Тепер в насильствах брали участь і старші хлопчики — так їх нагороджували за завзяття в вченні та ентузіазм при участі у стратах.

Багатьом жінкам вдалося покінчити з собою. Щоранку на брукованих мостових біля високих будівель знаходили зламані жіночі тіла. Не очікуючи в майбутньому нічого крім страждання й приниження, вони викидалися з вікон або прямо з дахів. Вже не знаю, скільки разів мені траплялися в темних кутах жінки з порізаними зап'ястями. Разом з кров'ю з вен, розкритих власними руками, з них витікала їх життєва сила, любов і надія. Не можу сказати, що я засуджувала таке рішення.

Річард заклав руки за спину і, не відриваючись, дивився на воду в фонтані. Джебр продовжувала розповідати про життя після падіння Галеї. Вона додавала все нові й нові подробиці подій, що відбувалися після перемоги орди Імперського Ордена. Безглуздість того, що відбувалося, була настільки грандіозна, що осягнути її було ще важче, ніж винести.

Косі смуги сонячного світла, проникаючого через дах, повільно повзли по мармуровій лаві навколо басейну, по простору підлоги і гранітних східцях, виблискували, відбиваючись у криваво-червоному камені колон. А Джебр все говорила і говорила. Вона намагалася розповісти все, що могла згадати про події того часу, коли була полонянкою Ордена.

Весь цей час Шота нерухомо стояла, склавши руки. Її витончене тіло завмерло в напруженій позі, немов готове до стрибка. Очі уважно дивилися то на Джебр, то на Річарда, ніби вона бажала упевнитися, що він уважно слухає.

— У Галеї було припасено досить багато продовольства, — говорила Джебр. — Але для такої кількості солдатів, яке зараз знаходилося в місті, цього було явно недостатньо. Тим більше, що армія Ордена не мала своїх запасів. Війська розоряли кожен продовольчий склад, який їм попадався, кожну комору, кожну крамницю. Уся домашня скотина на багато миль навколо міста, була забита на м'ясо. Не залишилося ні однієї вівці, яких вирощували заради вовни, ні однієї корови, яку тримали б заради молока. Замість того, щоб утримувати курей, які могли б нести яйця, вся свійська птиця була вбита і з'їдена.

Оскільки продовольство добігало кінця, офіцери розсилали гінців з проханнями поповнити їх запаси. Поставок вже не було кілька місяців, а потім, з приходом зими зв'язок з іншими арміями і зовсім припинився.

Перш ніж продовжити розповідь, Джебр проковтнула, і, повагавшись, заговорила.

Одного разу, в той день розігралася страшна завірюха, солдати Ордена доставили на кухню свіже м'ясо, яке нам наказали приготувати. Це були недавно убиті, обезголовлені і оброблені людські тіла.

Річард різко повернувся і втупився на Джебр. Вона дивилася на нього, як божевільна, побоюючись, що її засудять за те, що вона перейшла всі межі. Її сині очі наповнилися слізьми, вона немов благала про пощаду, неначе побоювалася, що він зараз уб'є її на місці за те, в чому вона збиралася зізнатися.

Вам доводилося коли-небудь обробляти людське тіло, щоб приготувати з нього їжу? А нам довелося. Ми смажили м'ясо, ми відокремлювали його від кісток, щоб приготувати печеню. Ми в'ялили його на підставках, шматок за шматком, щоб нагодувати війська. Якщо іншої їжі немає, а солдати голодні, значить, на кухні будуть поставлятися людські тіла. Ми йшли на найнеймовірніші хитрощі, щоб розтягнути запаси, які у нас були, як можна довше. Ми навіть відшукували під снігом бур'яни, з яких варили суп. Але все одно їжі, щоб нагодувати таку кількість чоловіків, не вистачало.

Я стала свідком таких речей, від яких все життя мене будуть мучити кошмари. І одна з них — відкритий дверний проріз, в який задувають вихори снігу, і солдати, що заносять у двері мертві тіла і кидають їх на підлозі кухні.

— Я розумію, — кивнувши, прошепотів Річард.

— Ранньої весни, нарешті, почали прибувати фургони, які везли продовольство. Дуже багато продовольства. Але, незважаючи на нескінченну вервечку фургонів, я знала, що це не триватиме довго.

Разом з постачанням провіанту прибуло підкріплення, щоб замінити солдатів, загиблих в битві за Галею. Чисельність військ, що окупували Ебініс, і так вражала уяву, а після прибуття додаткових частин, до мого заціпеніння додалося ще й почуття безнадійності.

Одного разу я підслухала розмову двох недавно прибулих офіцерів. Вони говорили, що обсяг поставок буде зростати, відповідно до зростання чисельності військ. Як вони прибули з півдня, так і багато інших були відправлені з місією забезпечити безпеку в інших областях Серединних Земель. Туди де були інші, ще не захоплені міста і країни, інші осередки опору, які необхідно придушити, інші люди, яких можна захопити в рабство.

З фургонами і поповненням прибували листи із Стародавнього Світу. Вони не були адресовані певним солдатам — не було ніякої можливості дізнатися, в якій з армій знаходиться той чи інший солдат. Крім того, окрема людина нічого не значила в очах Ордена. Це були листи, адресовані «хороброму воїну», який захищає тих, хто залишився вдома. Тому, хто бореться в ім'я Творця, бореться з варварами на Півночі. Бореться за те, щоб принести порятунок цим відстало мислячим людям, направляючи їх на шлях Ордена.

Щовечора протягом багатьох тижнів солдати, збираючись купками, читали листи. У листах йшлося про те, що населення пішло на великі жертви, щоб послати на північ їжу і спорядження, щоб підтримати тих, хто також йде на великі жертви, щоб нести священне вчення Ордена. Молоді жінки у своїх листах обіцяли свої тіла хоробрим воїнам, коли вони повернуться, підкоривши нецивілізованих ворогів з півночі. Листи цього типу були особливо популярні серед солдатів, їх перечитували безліч разів під дикі вітальні крики.

Люди із Стародавнього Світу присилали ще й різні сувеніри: талісмани, що приносять перемогу; печиво і пироги, давно, втім, погнилі; шкарпетки, рукавички, сорочки, шапки; лікувальні трави, що зцілюють від всього на світі; бинти; напахчені носові хусточки від захоплених жінок, як обіцянку себе після того, як хоробрі воїни повернуться додому; пояси зі зброєю, виготовлені юнаками в очікуванні дня, коли вони самі зможуть вирушити на північ, щоб теж нести світло мудрості Творця і справедливі закони Імперського Ордена.

Довгі обози, які доставили припаси, відправилися назад у Стародавній Світ. Тепер вони були навантажені здобиччю, награбованою у Новому світі. Воюючій армії потрібна їжа і багато іншого, що потрібно для підтримки армії. Це нагадувало замкнуте коло: постачання армії — здобич, здобич — постачання армії. Думаю, всі ці нескінченні обози з награбованим, що йшли на південь, повинні були стати додатковим стимулом для людей, що залишилися вдома. Щоб вони продовжували терпіти негаразди, щоб підтримували настільки величезну військову машину.

Число загарбників було надто велике, щоб розміститися в місті, особливо після того, як з кожним обозом стало прибувати підкріплення. Нескінченне море наметів розповзалося все далі навколо міста, заповнюючи навколишні пагорби і долини. Дерева, наскільки вистачало погляду, ще взимку були вирубані і пущені на дрова. Навколишній краєвид виглядав одноманітно-неживим. На землі, потоптаній тисячами чобіт і копит, не росло ні травинки. Незліченні маси людей, коней і фургонів робили Галею схожою на одноманітне море бруду.

З нових загонів, які прибули з Стародавнього Світу, формувалися ударні частини, які відправлялися захоплювати нові землі, щоб і туди поширити вчення Ордена і встановити його порядки. Потік тих, хто прийшов поневолити Новий Світ, здавався невичерпним.

Я до знемоги працювала на кухні, обслуговуючи офіцерів. Тому часто чула, як вони обговорюють плани нових вторгнень. Чула повідомлення про нові захоплені міста, про кількість полонених, відправлених в якості рабів в Старийй Світ. Іноді для потреб офіцерів привозили найбільш привабливих жінок із захоплених міст. В очах цих жінок стояв дикий страх від розуміння того, що їх чекає. І я знала, що незабаром в цих очах не залишиться нічого, крім сумної туги і очікування смерті. Все, що відбувалося, здавалося мені однією нескінченною битвою, нескінченною жорстокістю. І не було ніяких ознак того, що все це коли-небудь закінчиться.

До того часу в місті майже не залишилося тих, хто колись називав це місце своїм домом. Всі чоловіки старші п'ятнадцяти років були убиті, а жменька тих, хто залишився в живих, використовувалися в якості рабів. Жінки — занадто старі або занадто молоді, щоб бути корисними Ордену, — теж були вбиті, або ж їх просто покинули помирати від голоду. Вони тулилися в темних щілинах, подібно щурам. Минулої зими я не раз зустрічала групки бабусь і маленьких дівчаток, що випрошували недоїдки. Худі, немов кістяки, покриті блідою шкірою. Моє серце розривалося, але допомога їм закінчилася б стратою і для них, і для мене. Але все ж іноді, якщо була можливість, я давала їм трохи їжі. Якщо було що дати.

У кінцевому рахунку, починало здаватися, що населення столиці Галеї, сотень тисяч людей, просто ніколи не існувало. Те, що колись було серцем Галеї, тепер було стерто з лиця землі. Зараз тут розташувалися сотні тисяч солдатів. У порожніх розграбованих будинках починав селитися набрід, слідуючий за армією. Ці люди просто займали будівлі, які колись були чиїмись будинками. Падальщики із Старого Світу потихеньку заселялися там і жили, як у власних.

Галейські жінки, що залишилися в живих, були рабинями, і використовувалися солдатами Ордена в якості повій. Багато з них були вагітні, або вже народили дітей від імперців. Зароджувалося нове покоління фанатиків Ордена. Фактично, єдиними галейцями залишилися ті хлопчики, яких навчали військовому ремеслу.

Вимуштрувані своїми наставниками, підлітки теж стали частиною Ордена. Вони давно забули і своїх батьків, і свою батьківщину, і навіть елементарні правила пристойності. Вони стали новобранцями армії Ордена — новими чудовиськами, створеними за єдиним зразком.

Після довгих місяців навчання, групи хлопчиків постарше почали посилати в набіги на інші міста. Вони повинні були стати м'ясом, об яке затупляться мечі варварів. І хлопчаки нетерпляче рвалися в бій.

Колись я вважала, що тварини з Імперського Ордена — це особлива порода людей, що вони відрізняються від цивілізованих жителів Нового Світу. Але, спостерігаючи, як змінюються, і чим стають ті хлопчики, я зрозуміла, що люди, які називають себе Орденом, нічим не відрізняються від нас. Нічим, крім своїх переконань, які і спонукають їх діяти таким чином. Божевільна думка! Але мені здається, що існує якийсь таємничий механізм, який будь-яку людину робить сприйнятливою до обману і змушує піддатися ідеям Ордена.

Джебр в сум'ятті похитала головою.

— Я ніколи не могла зрозуміти, як це можливо. Як настільки нудні уроки і нудотні повчання про самовідданість, про необхідність жертвувати собою заради блага інших, немов чарівництвом, змушують хлопчаків відправлятися в бій. З веселою піснею йти на смерть.

— А причина, насправді, досить проста — недбало вимовила Ніккі.

— Проста? — Джебр скептично підняла брову. — Ти ж це не серйозно?

— Так, проста — Ніккі розмірено крокувала по кімнаті, продовжуючи неквапливо міркувати. — У Старому Світі хлопчиків і дівчаток Братство Ордена вчить тому ж самому, застосовуючи такі ж методи.

Вона зупинилася неподалік від Річарда, невимушено склала руки і зітхнула. Не те щоб стомлено — скоріше з втомленим цинізмом.

— Різниця лише в тому, що вчити їх починають із самого раннього віку. Природно, перші прості уроки поступово стають все довшими і докладнішими, займаючи, в підсумку, весь їх час. Тому на проповідях Братства можна побачити різних людей, в тому числі і літніх — це вельми звичайне явище.

— Більшість людей прагне до впорядкованого існування, і жадає мати своє місце в загальній картині великого світу. А Братство Ордена дає їм зрозуміле і надійне відчуття спільності — іншими словами, вказує їм, як правильно думати і правильно жити. Природно, найсильніший ефект така обробка впливає на молодь, адже молодий розум, сформований під впливом догматів Ордена, легше втрачає гнучкість. В результаті, ще в молодості людина на все життя втрачає здатність самостійно мислити. Навіть постарівши, ці люди будуть всі так само жадібно ловити кожне слово уроків Ордена.

— Проста? — Перепитала Джебр. — Ти сказала, причина — проста?

Ніккі кивнула.

— Орден вчить, що світ живих не назавжди. Життя швидкоплинне. Ми народжуємося, живемо деякий час і вмираємо. Загробне ж життя, навпаки, вічне. Ми всі знаємо, що люди, врешті-решт, вмирають — ніхто ще не повернувся зі світу мертвих. Виходить, смерть — це назавжди. Отже, тільки існування після смерті має значення.

— Навколо цього основного догмату обертається все, що Братство Ордена вбиває в уми людей. Змушуючи їх вірити, що вічність в променях Світла Творця потрібно заслужити. А життя за законами Ордену є якраз способом заробити своє право на вічність. Якщо завгодно, це — свого роду випробування.

Джебр недовірливо примружилася.

— Не знаю… Але все ж життя це… це життя. Що може бути важливіше, твого власного життя? — Вона боязко посміхнулась, намагаючись пом'якшити свою недовіру. — Зрозуміло, не теорія Ордена штовхає людей на шлях жорстокості, змушуючи їх відвернутися від життя.

— Від життя? — Ніккі злегка нахилилася до Джебр з несподіваною загрозою під погляді. — Хіба ти не дбаєш про свою душу? Хіба не думаєш, що від того, наскільки серйозна і щира ця турбота, залежить все, що очікує її у вічності?

— Ну… звичайно я… я… — Тільки й сказала Джебр, перш ніж зануритися в мовчання.

Випроставшись, Ніккі байдуже і легковажно знизала плечима.

— Звичайно ж, людське життя занадто швидкоплинне в порівнянні з вічністю після смерті. І наскільки ж важливим може бути це швидкоплинне земне життя? Яке ще призначення настільки короткого існування, крім того, щоб служити випробуванням для душі?

Джебр виглядала ніяково і невпевнено, не бажаючи приймати виклик Ніккі, коли та повернула все таким чином.

— Ось вам і причина, — продовжувала Ніккі. — Жертви в ім'я ближніх, в ім'я всіх стражденних і потребуючих — і є смиренне визнання того, що земне життя не важливе. Це — демонстрація вашої турботи про те, щоб провести вічність поряд з Творцем у світі іншому. Чи не так? Жертвуючи, ви визнаєте, що не ставите царство людське вище вічності, вище Царства Творця. Отже, ваша жертва — це мала ціна, можна навіть сказати, мізерні копійки, якими ви оплачуєте ваше вічне блаженство. Тим самим ви доводите Творцеві, що гідні вічності поруч з Ним.

Ніккі височіла над Джебр і говорила впевнено і владно. Річард був вражений, як легко обгрунтування Ніккі змусили Джебр замовкнути. Слухаючи чаклунку, Джебр зрідка поглядала на інших — на Зедда, на Кару, на Шоту, навіть на Енн і Натана. Бачачи, що вони не протестують і не сперечаються, Джебр зіщулилася, немов шкодуючи, що не може сховатися в щілини між мармуровими плитами підлоги.

— Якщо ти обмежуєшся лише бажанням бути щасливою в цьому життя, — велично походжаючи перед ними, Ніккі повела рукою, немов вказуючи на світ навколо себе, — якщо смієш насолоджуватися безглуздими дрібницями безцільного короткого існування в цьому жалюгідному світі, значить, ти відмовляєшся від істинно важливої мети — вічного життя. А значить, відмовляєшся від досконалого плану Творця, пов'язаного з твоєю душею.

Хто ти така, щоб піддавати сумніву плани Творця всього сущого? Як смієш ти ставити нікчемні прагнення свого нікчемного, жалюгідного, короткого життя вище Його найбільшого наміру підготувати тебе до цілої вічності?

Ніккі зупинилася і задумливо склала руки. У самому цьому русі, здавалося, містився виклик. Довгі роки, витрачені на ретельне вивчення догматів Ордена, дозволило їй зараз викласти їх з вражаючою чіткістю. І те, що вона стояла, одягнена в рожеву нічну сорочку, чомусь лише підкреслювало насмішкуватість її міркувань про незначність життя. Річард дуже добре пам'ятав, як Ніккі колись пояснювала те ж саме йому. Тільки тоді вона була надзвичайно серйозна. Уникаючи пронизливого погляду Ніккі, Джебр втупилася на свої руки, що лежали на колінах.

— Щоб донести до інших людей вчення Ордена — до Галеї, наприклад, — Ніккі знову почала походжати, продовжуючи свою промову, — багатьом солдатам довелося померти.

Вона знизала плечима.

— І ця найвища жертва — життя — покликана нести просвітництво тим, хто досі не зрозумів, як слідувати єдино правильного й правдивому шляху до блаженства в іншому світі. Щоб принести порятунок відсталим, неосвіченим і байдужим людям, солдати жертвують своїми життями. Вони віддають їх за справу Ордена, щоб, удостоїтися вічності поруч з Творцем.

Ніккі підняла руку, одягнену в рожевий атлас нічної сорочки, немов вказуючи на щось прямо перед ними — невидиме, але чудове.

— Смерть це лише дорога, що веде до тієї благословенної вічності.

Вона опустила руку.

— Серед дійсно важливих речей одне-єдина життя не має ніякого значення. Отже, катуючи та вбиваючи окремих непоступливих особистостей, ви лише допомагаєте іншим неосвіченим повернутися до Світла. Тобто, ви служите благій справі — несете дітям Творця порятунок, вказуєте їм шлях до царства Його.

Вираз обличчя Ніккі зробився настільки ж зловісним, як і її слова.

— Люди, з народження виховані на догматах Ордена, сліпо вірять, що жити потрібно тільки заради вічного спасіння. Іншими словами, ті, хто не бажає поступитися хоча б малим, заради благої мети, заслуговують жахливих вічних мук в холоді і темряві підземного світу, світу Володаря. Ось, що їх чекає, якщо тільки вони не встануть на істинний шлях.

Лише небагатьом вихованцям Ордена, після такої ідеологічної обробки вдається зберегти здатність мислити самостійно. Вони могли б розірвати це порочне коло, але бояться. Для них радість життя, життя для себе — лише скороминуща примха на тлі вічності. Гріх, за яким невідворотно слідує нескінченна кара.

І відмовившись від задоволень в цьому житті, вони починають вишукувати будь-кого, хто не відповідає їх уявленням про обов'язок, самопожертву і закони, встановленим Братством Ордена. Розпізнавання гріховних устремлінь в інших вважається чеснотою, тому що допомагає контролювати думки людей. І повертати на шлях спасіння тих, хто недостатньо добре виконує свій обов'язок.

Ніккі нахилилася до Джебр. Її тихий голос нагадував зловісне шипіння.

— Виходить, вбити невіруючого — значить зробити благо. Так?

Ніккі випросталась.

— Послідовники Ордена розпалюють ненависть до тих, хто не поділяє їх віру, оголошуючи їх ворогами. Адже, відповідно до їх вчення, нечестивці, які не бажають покаятися — це поплічники Володаря. А для ворогів може бути лише одне покарання — смерть.

Ніккі грізно змахнула руками.

— Орден вчить, що це і є вища істина, яку ніхто не сміє піддавати сумніву. Більш того, що така воля Творця.

Джебр явно була занадто налякана, щоб шукати нові аргументи. Кару, на відміну від неї, налякати було важко.

— О-о! Невже? — Незворушно заперечила Морд-Сіт. — Боюся, у твоїй бочці з медом є ложка дьогтю! Звідки вони всі це знають? З чого вони взяли, що їх уявлення про потойбічне життя вірні?

Кара заклала руки за спину, і знизала плечима.

— Щось я не можу пригадати нікого, хто побував в світі мертвих і повернувся назад. Так звідки вони знають, хто перебуває там, за завісою? Наш світ це світ живих, відповідно в цьому світі життя важливіше всього. Як вони сміють применшувати його важливість? Чому воно повинна бути ціною незрозуміло за що? Як вони можуть стверджувати, що, справді, знають щось про сутність іншого світу? Може, світ духів це теж лише тимчасове пристанище на шляху в небуття смерті? Раз вже на те пішло, звідки Братству Ордена відомі бажання Творця? І чи є у нього бажання взагалі? — Кара зрушила брови. — Як вони дізналися, що це він створив світ? І яке воно, це небесне божество?

Здавалося, Джебр трохи заспокоїлася, почувши заперечення Кари.

Ніккі вигнула брову і загадково посміхнулася.

— У цьому-то і хитрість.

Не обертаючись, вона вказала рукою в глибину кімнати на Енн, що стоїть в тіні.

— Їх докази дуже схожі на ті, що приводять аббатиса і її Сестри Світла. Який-небудь верховний священнослужитель, або просто глибоко віруюча людина почули божественний шепіт. Можливо, йому навіть постало священне видіння, а може й сам Творець відвідав його у сні. Кажуть, є навіть стародавні тексти, в яких міститься точний опис того, що приховано за завісою. Подібні відомості в основному — перекази чуток, видінь і снів, які в далекому минулому приймалися за данність і стали «неспростовними» тільки тому, що вони старі. І як можна перевірити правдивість цих свідчень?

Ніккі змахнула рукою, підкреслюючи свої слова.

— Адже піддавати сумніву такі речі — є найбільший гріх, що межує з єрессю. Тільки незбагненність, недоступність надає вірі святість. І правда, яка таємничість може бути закладена у вірі, яку здатен зрозуміти кожен? Таким чином, лише абсолютно, бездоказово віруюча людина повинна володіти абсолютною праведністю. Отже, той, хто рішуче відрікся від усіх принципів матеріальності і увірував у свою нікчемність, — праведник і гідний нагороди вічністю.

Це те ж саме, що стверджувати, ніби можливо зістрибнути зі скелі з вірою в здатність людини літати. Але розмахувати при цьому руками — значить видати свою невіру. А будь-яка відсутність віри завжди гарантує, що ти розіб'єшся об землю. Отже, відмова від віри є особистою і фатальною помилкою, що тягне за собою смерть.

Ніккі пробіглася пальцями по світлому волоссю, скинула його з плечей і з зітханням опустила руки.

— Чим важче повірити вченню, тим сильнішою повинна бути віра. Разом з посиленням віри приходить відчуття все більш тісного зв'язку з людьми, поділяючими твої переконання, відчуття приналежності до групи присвячених. Віруючі тримаються більш відокремлено через свої переконання, засновані на містиці. Вони відсторонюються від «неосвічених», які викликають підозру вже тим, що не приймають їх віру. Термін «невіруючий» стає формою громадського осуду, яка підозрює в злому намірі будь-кого, хто, — тут Ніккі постукала пальцем по скроні, — воліє використовувати розум. Як бачите, віра сама по собі є ключ — чарівна паличка, якою замішують кипляче вариво із самих диких ідей, створене, щоб перетворитися на догмат нової віри.

Енн лише кидала зневажливі погляди на Сестру, яка зрадила Світло. Але, незважаючи на все своє презирство, навіть не намагалася сперечатися. Річард подумав, що таке з нею буває нечасто. Втім, це було мудре рішення, єдино можливе в даний момент. Ніккі, яка стояла перед ними босоніж, грізно підняла палець.

— У цьому й полягає вада монументального вчення Ордена. Фатальна тріщина в самому центрі всіх міркувань. Наскільки б щирою не була така віра, в кінцевому підсумку вона — не що інше, як ретельно продуманий результат примхи і самообману. Якщо бездумно вірити в догмати, значить треба вірити і безумцям, коли вони видають за реальність те, що говорять їм голоси в голові.

Тому Орден і звеличує святість віри і вчить, що потрібно пригнічувати гріховні бажання, такі як прагнення думати самостійно. Замість цього потрібно просто довіритися своїм почуттям. Проміняти своє життя на сліпе очікування життя загробного. І, за їх словами, тоді і тільки тоді двері в вічність чарівним чином відкриються для вас, і ви пізнаєте правду.

Іншими словами, знання досягається запереченням всього, що це знання містить. Ось чому бездумну віру Орден зрівнює зі святістю. За тієї ж причини відсутність віри оголошують смертним гріхом. Тому, будь-які роздуми про віру вважаються єрессю.

А коли віри немає, всі їх вчення можна легко спростувати. І з того моменту, як віра стає сполучною елементом, необхідним щоб утримати від краху їх стрункі переконання, вона починає породжувати жорстокість. Без жорстокості віра швидко вичерпається, позбувшись опори, залишаючись лише скороминущою химерною мрією. Це дуже схоже на помилкову впевненість королеви в тому, що ніхто не посміє зазіхнути на її трон, жоден ворог не перетне кордони її країни, ніяка сила не зможе здолати її захисників, тільки тому, що вона це забороняє.

Навряд чи мені знадобляться загрози, щоб переконати вас, що вода у фонтані мокра, а стіни кімнати зроблені з каменю. Але Ордену доводиться погрожувати, щоб люди повірили у вічність, яка очікує їх після життя. І в те, що це буде вічність насолод, але лише за умови, що вони будуть жити за вказівкою Ордена.

Ніккі вдивлялася в прозору воду фонтану, а Річард спостерігав за нею. Йому здалося, що блакитні очі чаклунки здатні зараз перетворити воду на лід. Події її життя, яких Річард не міг навіть уявити, наповнювали її погляд крижаною люттю. Коли вони залишалися наодинці, темними спокійними вечорами, Ніккі відверто розповідала йому про такі речі, які приводили його в жах.

— Набагато простіше змусити людей вмирати за наказом, якщо перед цим розпалити в них пристрасне бажання померти, — сказала Ніккі з гіркотою. — Набагато простіше посилати хлопчаків під мечі і стріли, якщо вони вірять, що їх діяння — самовідданий акт, який змусить Творця з посмішкою зустріти їх в променях вічного блаженства в іншому світі.

Орден вчить людей бути істинно віруючими, але насправді перетворює людей у монстрів, готових не тільки вмирати за наказом, але й убивати. Істинно віруючі одержимі ненавистю до тих, хто не вірує. На світі немає нікого більш небезпечного, більш порочного і більш жорстокого, ніж людина, засліплена впливом ідей Ордену. Такий віруючий не виконує вказівок розуму, отже, і не керується ним. В результаті, ніщо не може стримати його ненависть. Він — убивця, який вбиває з радістю, в повної впевненості, що робить правильний і моральний вчинок.

Ніккі стискала кулаки з такою силою, що побіліли пальці. Здавалося, кімната дзвенить від раптово насталої, моторошної тиші. Слова Ніккі луною віддавалися в свідомості Річарда. Повітря навколо чаклунки потріскувало з такою силою, що здавалося, ніби в передпокої вибухне буря з громом і блискавками.

— Тому я й кажу — причина, і правда, досить проста, — Ніккі з гіркотою труснула головою. Вона буквально випромінювала емоції, яким не потрібно було ніяких пояснень. — У більшості людей Старого, а тепер ще й Нового Світу, немає вибору. Їм доводиться слідувати вченню Ордена. Якщо їх віра починає слабшати, їм нагадують, що невіруючих чекають вічні неймовірні муки. Якщо це не допомагає, то віру їм повертають за допомогою меча.

— Але ж має бути спосіб врятувати таких людей, — сказала, нарешті, Джебр. — Невже не можна привести їх до тями, дати можливість відкинути вчення Ордена?

Ніккі відвела погляд від Джебр і втупилася в простір.

— З самого народження мені втовкмачували ідеї Ордена. Але я змогла відкинути їх.

Ніккі замовкла, поринувши в темну безодню спогадів. Вона немов знову переживала своє життя, боролася за звільнення з хижих пазурів Ордена.

— Але ти й уявити собі не можеш, наскільки важко мені було вирватися із світу темних переконань. Той, хто не загубився в задушливому Світі вчення Ордена, навряд чи повірить, що життя нічого не варте і не має значення. Він ніколи не пізнає і тіні жаху, який охоплює при спробі відкинути віру — єдиний шлях до порятунку, як стверджує Орден.

Ніккі нерішуче глянула на Річарда очима повними сліз. Він був там. Він знає, що це таке.

— Мені допомогли, — прошепотіла вона тремтячим голосом. — Але все одно, це було непросто.

Джебр трохи підбадьорилася. Але Річард знав, що вона лише намагається виглядати трохи впевненіше.

— Але ж тобі змогли допомогти, — сказала вона, — тоді, можливо, допоможуть і іншим?

— Вона — не така, як більшість послідовників Ордена, — сказав Річард, дивлячись на Ніккі. У її блакитних очах він ясно бачив, наскільки він важливий для неї. — Ніккі вела потреба зрозуміти, наскільки правильно те, у що вона вірила. Дізнатися, чи є на світі щось, заради чого варто жити. Більшість вихованців Ордена подібних сумнівів не знають. Вони відмітають такі питання і лише вперто чіпляються за свої переконання.

— Але з чого ви взяли, що вони не зміняться? — Джебр не хотіла упускати навіть крихітний промінчик надії. — Якщо Ніккі змогла змінитися, чому інші не можуть?

Річард і раніше пильно дивився в очі Ніккі.

— Думаю, — сказав він, — люди здатні відмахнутися від будь-яких сумнівів, пов'язаних з їх вірою, просто тому, що їх так навчили. Вони не сприймають ці знання, як свого роду одну з ідеологій, викладену їм вихователями. Завчені ідеї поступово переростають у почуття, а потім переходять в потужну емоційну переконаність. Я думаю в цьому вся справа. Вони вважають, що проповідують власні думки, а не абстрактні ідеї, прищеплені їм у міру їх дорослішання.

Ніккі кашлянула, і знову звернулася до Джебр, відвертаючись від пильного погляду Річарда.

— Думаю, Річард правий. Я була абсолютно впевнена, що дійшла до всього сама, вважала, що всі переконання — мої власні. А насправді, це був результат ретельно продуманого навчання. Деякі люди, потай усвідомлюючі цінність власного життя, приєднаються до повстання, якщо повірять, що у них є реальний шанс перемогти — як це сталося в Алтур-Ранзі. Але якщо шансу не буде, то вони знають, що потрібно просто повторювати слова, які хочуть чути проповідники Ордена. Інакше можна втратити свою найголовнішу цінність — життя. Під ярмом Ордена можна або вірити в те, що вони проповідують, або померти. Все дуже просто.

У Старому Світі є люди, які прагнуть об'єднати повстанців, розпалити вогнища свободи для тих, хто хоче сам керувати своєю долею. Там є люди спраглі свободи, і вони підуть на все, щоб її досягти. Джеган звичайно ж знає про опори і бунти. Для наведення порядку він використовує війська. Але ще я знаю, що більшість людей Старого Світу ні за що не захоче змінити свої переконання — вони вважатимуть це страшним гріхом. Вони зроблять все, щоб безжально придушити повстання. Якщо знадобиться, вони помруть за свою віру, будуть триматися за неї навіть у могилі. Вони…

Шота роздратовано підняла руку, перериваючи Ніккі.

— Так, так, хтось зможе, хтось ні. Багато, п'ятдесят на п'ятдесят. Це все неважливо. Сподіватися на повстання безглуздо. Це все одно, що чекати порятунку з небес. Легіони солдатів з півдня зараз в Новому Світі, тут, на нашій землі. Нам потрібно турбуватися про Новий Світ, а не про Старий. Нам все одно, готовий там хтось повстати чи ні. Люди Старого Світу, в більшості своїй вірять Імперському Ордену, підтримують його і радіють підкоренню все нових країн.

Шота злегка нахилилася вперед, нагородивши Річарда виразним поглядом.

— Єдиний спосіб врятувати цивілізацію — відправити солдатів Ордена, що вторглися сюди, в їх дорогоцінну вічність світу мертвих. Для тих, хто втратив розум і засліплений своєю вірою, пощади бути не може. Готові померти — нехай помруть! Єдиний спосіб зупинити Орден з його вченням — це вбити якомога більше його людей.

— Дійсно, біль може змінити розум людей, — сказала Кара.

Шота нагородила Морд-Сіт схвальним кивком.

— А що буде, коли вони зрозуміють, що не зможуть перемогти? Коли побачать, що їх зусилля несуть їм тільки смерть? Ось тоді, можливо, частина з них і правда відмовиться від своїх переконань і цілей. Думаю, лише дуже небагато хто з них насправді готові померти за своїм внутрішнім переконанням, щоб підтвердити свою віру у вчення Ордена.

Ну і що? Це для нас дійсно важливо? Ми знаємо, що абсолютна більшість з них настільки фанатичні, що з радістю підуть на смерть. Сотні тисяч вже померли, доводячи, що готові принести будь-яку жертву. Решту повинні бути вбиті, інакше вони вб'ють всіх нас, а решта світу приречене загрузнути в жорстокості. Ось завдання, яке потрібно вирішувати.

Шота спрямувала на Річарда палаючий погляд.

— Джебр намагалася втовкмачити тобі, що можуть накоїти ці солдати, якщо їх не зупинити. Думаєш, вони дорожать своїми життями? Чи, може, повстануть проти Ордена, якщо у них з'явиться така можливість? Сумніваюся. Я тут за тим, щоб показати тобі, що відбувається. Щоб ти зрозумів, яка доля очікує всіх інших, якщо ти будеш сидіти склавши руки і не зупиниш загрозу.

Нам зовсім немає необхідності вникати в причини, чому солдати Ордена вибрали той чи інший шлях. До чого нам розбиратися, чому вони зробили саме такий вибір і чому вважають себе вправі калічити життя невинних людей? Їх рішення повинні цікавити нас в останню чергу. Вони такі, які є. Вони — руйнівники і вбивці. І вони — тут. І це все що зараз має значення. Їх потрібно зупинити. Мертві, вони перестануть бути загрозою. Все просто.

Річард був вражений. Після всіх її розповідей про події, вона чекала від нього настільки «простої» дії. Все просто! З тим же успіхом вона могла попросити, щоб він знищив солдатів Імперського Ордена, обрушивши на них місяць з неба.

Ніби читаючи його думки, Ніккі сказала.

— Зрозуміло, твоя розповідь справляє важке враження. Але тобі не було необхідності приходити сюди, щоб розповідати те, що ми вже знаємо. Невже ви вважаєте себе такими мудрими? А нас приймаєте за малих дітей? Адже ви навіть не розумієте, про що просите. Джебр бачила, як величезна армія увійшла в Галею, з легкістю розтрощивши оборону цілої країни. А це лише невелика і досить незначна частина Імперського Ордена.

— Ти жартуєш? — Запитала Джебр.

Ніккі відірвала від Шоти лютий погляд і подивилася на Джебр.

— Ти бачила серед них хоч одного обдарованого?

— Обдарованого? Ну… Ні. Не бачила, — сказала вона, подумавши трохи.

— Ось саме. Тому, що вони там були не потрібні, — пояснила Ніккі. — Будь у них обдаровані, Шота не змогла б так легко увійти і вивести тебе прямо з табору. Але у них там не було нікого, володіючого даром. Вони — незначна частина війська Джегана, всього лише гарматне м'ясо. Тому й обози прийшли так пізно. Спочатку вони йшли на північ до головних сил Джегана. І тільки коли ті отримали все необхідне, було дозволено доставляти харчі в інші армії, подібно до тієї, що в Галеї. В дрібні експедиційні частині Ордена.

— Але ви не розумієте… — Джебр схопилася. — Це ж величезна армія. Я була там. Я бачила їх на власні очі.

Нервово потираючи руки, вона розгублено обвела поглядом присутніх.

— Я працювала на них багато місяців. Я бачила, як велика їхня армія. Я і уявити не могла, наскільки велика. Я розповіла вам про все, що вони творили.

— Вони — всього лише крапля в морі, — похитала головою Ніккі.

Джебр закусила губу, на її обличчі відбивалося розчарування.

— Можливо, моя розповідь виявилася не надто повною. Мабуть, ви не змогли оцінити чисельність солдатів Ордена, що вторглися в Галею. Шкода, що ви не зрозуміли, наскільки легко вони розтрощили її захисників.

— Ти дуже добре і точно розповіла нам про все, що бачила, — співчутливо запевнила Ніккі, ніжно поклавши руку їй на плече. — Але ти бачила тільки частину загальної картини. Частина, яку ти бачила, безумовно, жахлива, але це лише незначна частка всього іншого. Все, що ти бачила, не допоможе тобі уявити силу, яка підпорядковується Імператору Джегану. Я багато часу провела в головному таборі Джегана і знаю, про що говорю. У порівнянні з їх головними силами, армія в Галеї зовсім не така чисельна, як здається тобі.

— Вона права, — похмурим тоном промовив Зедд. — Важко це визнавати, але Ніккі права. Головна армія Джегана значно більша тієї, яка вторглась в Галею. Я бився з ними, щоб уповільнити їх просування через Серединні Землі, а вони повільно відтісняли нас до Ейдіндріла. Повір, я знаю, що кажу. Їх полчища незчисленні. Вони рухаються, як лавина створінь підземного світу, що з'явилися знищити все живе.

Одягнений в простий балахон чарівника, він стояв в очікуванні відповіді, незворушно оглядаючи решту з верхньої сходинки. Тим не менше, Річард знав, що його дідові зовсім не байдуже, що відбувається. Просто, перш ніж щось сказати, Зедд зазвичай намагався вислухати всі думки. Але в цей раз уточнювати його слова не було необхідності.

— Але раз з армією, яка стоїть в Галеї, немає чарівників, — сказала Джебр. — Значить, кілька обдарованих здатні знищити загарбників. Ви могли б врятувати тих нещасних, хто позбувся всього, але ще живий. Хоча б деяких з них — поки не пізно.

Річард зрозумів, про що вона думає, хоча боїться сказати про це вголос. Якщо армія не така вже й велика, якщо в ній немає жодного чарівника, чому ж ніхто із присутніх не робить нічого, щоб зупинити різанину, свідком якої вона стала? Раніше, до того, як Річард покинув ліси Хартленда, він теж з обуренням поставився б до тих, хто не робить нічого, щоб допомогти людям. Тепер він багато чого дізнався, і нове знання кожен раз приносило все більш сильний біль.

Ніккі заперечливо похитала головою.

— Все не так просто, як здається. Зрозуміло, могутній чарівник в змозі знищити безліч солдатів, і нанести армії значні втрати. На деякий час. Але навіть ці експедиційні війська досить численні, щоб витримати будь-яку атаку обдарованих. Наприклад, Зедд може косити ряди солдатів вогнем чарівника. Але, як тільки він зробить паузу, щоб прочитати заклинання, ворог стане посилати проти нього солдат — хвилю за хвилею. Орден може дозволити собі втратити величезне число солдатів — його не зупинити величезними втратами. В атаку піде загін за загоном, незважаючи на завдану їм шкоду.

— Навіть звичайний загін лучників може вбити людину з даром, — вона подивилася на Річарда. — Все, що потрібно — це одна стріла, що досягла мети. І обдарована людина помре так само, як будь-яка інша.

Зедд засмученим розвів руками.

— Боюся, Ніккі права. Орден все одно опиниться там же, де і зараз, хіба що з дещо меншою кількістю людей. Ми ж, у свою чергу, залишимося без чарівників, яких пошлемо проти них. Орден може майже нескінченно поповнювати свої загони новими і новими підкріпленнями. А у нас немає легіону чарівників, які битимуться на нашому боці. Це може здаватися безсердечністю, але наш єдиний шанс зовсім не в тому, щоб марно ризикувати своїми життями. Ми повинні придумати щось таке, що нам дійсно допоможе.

Річард дуже хотів вірити, що існує якесь рішення, що має бути план, що має шанси на успіх. Тим не менш, він знав, що ніяких шансів не було. Вони могли лише відстрочити кінець і більше нічого.

Джебр кивнула, іскорка надії в ній згасла. Річард підозрював, що тьмяний погляд і мережа глибоких зморшок в куточках блакитних очей, робили її старішою, ніж вона була насправді. Від тяжкої праці її руки стали грубими і мозолястими, а плечі зігнулися. Нехай солдати Ордена не вбили її тіло, але вони вбили в ній бажання жити. Залишили в її душі незагойну рану від того, що вона бачила, через що змушена була пройти. Скільки ще було інших, подібних їй? Живих зовні, але всередині — спорожнілих, немов раковини, позбавлених свого колишнього «я».

Річард був приголомшений. Він насилу міг повірити, що Шота проробила весь цей шлях і притягла з собою Джебр тільки для того, щоб зайвий раз нагадати, як небезпечний Орден. Він і без того знав правду про їх жорстокість, про загрозу, яку вони несуть. Він цілий рік прожив у Старому Світі під владою Ордену. Він був там, коли спалахнуло повстання в Алтур-Ранзі.

Свідчення Джебр зайвий раз переконувало його в тому, що він і так уже знав — вони не зможуть вистояти проти сил Імперського Ордена. Вся Д'харіанська Імперія, можливо, змогла б протистояти армії, що вторглась в Галею. Але це була лише мала частина, мізер, в порівнянні з основними силами головної армії Джегана.

Коли вони з Келен вперше зустрілися, їм належало зупинити правителя Д'хари, чия жадоба влади загрожувала загибеллю всьому світу. У той раз Річарду вдалося відвести загрозу, знищивши Даркена Рала. Тепер небезпека була більшою. При всій своїй ненависті до Джегана, Річард розумів, що нинішня війна не має нічого спільного з недавнім протистоянням. Адже навіть якби комусь вдалося вбити Джегана, це не змогло б зупинити Імперський Орден. Ідеологія об'єднувала їх, перетворювала в моноліт, не підвладний бажанням однієї людини. І тому робила положення настільки безнадійним.

Видіння Шоти, що прийшло до неї з потоку часу, показало майбутнє світу у випадку, якщо у них не вийде зупинити Імперський Орден. Річард вважав, що для цього зовсім не потрібно якихось особливих здібностей. Не треба бути пророком, щоб зрозуміти наскільки страшною загрозою є Орден. Якщо його не зупинити, Орден буде правити світом. Джебр не сказала нічого нового, нічого, про що б він ще не знав.

Річард занадто добре розумів, що воїни Д'харіанської Імперії, котрі стали на шляху Ордена, загинуть у вирішальній битві. Після цього, для Імперського Ордена не буде ніяких перешкод. Вони зможуть безкарно буйствувати, і, врешті-решт, підпорядкують собі увесь світ.

Шота зовсім не була дурною. Очевидно, вона це знала і напевно розуміла, що він усвідомлює все це не гірше її самої. Так навіщо вона прийшла насправді? Незважаючи на похмуре враження, яке справила розповідь Джебр, Річард вважав, що для візиту Шоти, швидше за все, була інша причина.

Без жалю і гніву історію Джебр слухати було неможливо. Річард відвернувся, спрямувавши погляд на нерухому воду фонтану. Відповідальність лягла на його плечі похмурою тяжкістю. Що йому робити? Як вирішити хоч одну з проблем, які насувалися з усіх боків, все більше витісняючи Келен з його думок, відводячи її все далі і далі?

Часом він сам починав сумніватися в її реальності, щоразу приходячи в лють, коли таке траплялося. Іноді він згадував її жарти, ласкавий сміх або дотик. Згадував, як вона, поклавши зап'ястя йому на плечі, зчіплювала пальці у нього на потилиці, і дивилася на нього. Згадував її прекрасні зелені очі і ту особливу посмішку, призначену йому одному. З кожним днем вона все більше нагадувала привид, існуючий виключно в його уяві.

Думка про нереальність Келен, як завжди відгукнулася всередині нього пронизливим страхом. Як жахливо, що лише один він вірив в її існування! Яким похмурим стало відтоді його життя! Як довго він жив з цим сковуючим його страхом за Келен! Настільки довго, що вже сам почав було сумніватися в власній розсудливості. І лише правда про заклинання Вогняного Ланцюга допомогла йому переконати інших у тому, що Келен дійсно існує. Тепер, принаймні, йому вірять і намагаються допомогти.

Річард подумки підбадьорився. Келен не вигадка! Він знайде спосіб вирвати її з пазурів Юлії і її Сестер Тьми. Усвідомлення, що Келен — полонянка цих жорстоких тварюк, завдавало неймовірних страждань. Часом йому з насилу вдавалося справлятися з болем. Думки про те, що хтось бажає зла його дружині, жінці, в яку для нього укладений весь світ, яку він любить більше життя, деколи заважали думати про щось ще.

Як завжди, Шота краще його самого знала, що він повинен робити. Але він, Річард, не повинен забувати, що крім Келен, загубленої у вирі заклинання Вогняного Ланцюга, були й інші небезпеки. Скриньки Одена, введені в гру. Пошкодження, залишене шимами. Він не може ігнорувати все це на догоду відьмі, яка вирішила нагадати йому, в чому полягає його обов'язок. Цілком могло виявитися, що справжня мета Шоти полягала у здійсненні якогось чергового складного плану. Можливо, всі її наміри стосувалися цієї іншої відьми, Сікс. Ніхто, крім самої Шоти, не знає, для чого інша відьма знаходиться тут.

І все ж Річард, як і Келен, завжди ставився до неї з повагою, навіть якщо й не довіряв повністю. У минулому Шота часто доставляла їм неприємності, але зовсім не тому, що навмисне хотіла заподіяти біль. Вона лише хотіла допомогти йому, вважаючи себе посланником істини. І, незважаючи на те, що її пророкування були правдою, вони майже завжди виявлялися іншими, ніж їх підносила Шота. По крайній мірі, не такими, як вона хотіла їх представити. Зедд часто говорив, що відьма ніколи не скаже вам того, що ви хочете знати, не повідомивши і те, чого ви знати не хочете.

У перший раз, коли він зустрів Шоту, відьма передбачила, що Келен торкнеться його своєю владою, і, щоб цього не сталося, Річард повинен вбити сповідницю. Пізніше Келен дійсно використовувала силу Сповідниці, торкнувшись його — але саме так він зміг обдурити Даркена Рала і перемогти. Шота була права, але все сталося зовсім не так, як вона передбачила. Звичайно, її видіння було правдивим. Але якби Річард послідував її пораді, Даркен Рал вижив би, заволодів силою Одена і правив би усім світом. Чи тими, кому вдалося би вціліти.

У глибині його пам'яті жив спогад і про пророцтво Шоти, в якому говорилося про дитину, батьками якої будуть він і Келен. Згідно пророкування Шоти, вони не мали побратися, тому що народжена у них дитина виросте монстром. Але вони з Келен стали чоловіком і дружиною. Значить і пророкування про дитину не збудеться. Вірніше, збудеться, але не так, як це представила Шота. Келен ніколи не дасть життя монстру.

— А що зробили з королевою Ціріллою? — Запитав Зедд, відриваючи Річарда від його думок.

Здавалося, кімнату заповнила мертва тиша. Нарешті Джебр заговорила.

— Все відбулося точно так, як я бачила у видінні. Її віддали рядовим солдатам в якості розваги. Вони сприйняли це, як нагороду. Для королеви настало справжнє пекло — збулися її найстрашніші кошмари.

— Виходить, ти була останньою, хто її бачив? — Зедд нахилив голову, явно вважаючи, що їй є що розповісти.

— Не зовсім. Одного разу, я повинна була як можна скоріше віднести офіцерам тільки що засмажену яловичину. По дорозі я натрапила на натовп солдатів, які щось кричали, спостерігаючи за однією грою. Ця гра дуже популярна у військах Імперського Ордена. Грало дві команди, а вболівальники криками, зойками, вереском підтримували своїх. Глядачі робили ставки на переможців. Не знаю, що це була за гра… — сказала Джебр, схрестивши руки на грудях.

— Джа-Ла, — прошепотіла Ніккі. Так називається гра. Джа-Ла. Теоретично це — змагання фізичних здібностей, досвіду і стратегії. А практично, від Джа-Ла залишилася одна назва — в правилах, за якими грає Орден, збереглася лише жорстокість. Джа-Ла — улюблена розвага Джегана. У нього є власна команда. Я пам'ятаю, як одного разу вся команда була страчена за програш. А потім Імператор зібрав нову команду — самих досвідчених, найбільш жорстких, найсильніших гравців, яких тільки зміг знайти. Вони ніколи не програють. Повна назва гри — Джа лайдін. Рідною мовою Імператора це означає «гра життя», — пояснила Ніккі в відповідь на запитальний погляд Джебр.

Джебр насупилася, згадуючи.

— Так, пригадую. Здається, вони дійсно називали її Джа-Ла. Як я бачила, в неї грають важким м'ячем. Настільки важким, що випадковим ударом можна зламати кістку гравцеві.

— М'яч називається броц, — обернувшись, додав Річард.

Ніккі глянула на нього.

— Вірно.

— Так от, — відновила розповідь Джебр, — в той день я несла піднос з їжею для офіцерів, а вони дивилися гру. Там зібралася багатотисячна репетуюча юрба, через яку мені довелося пробиватися. Це було жахливо. Кільце раба у мене в губі не дозволяло їм забрати мене в намети, але не заважало грубо лапати мене, — погляд Джебр уткнувся в підлогу. — Таке мені доводилося терпіти досить часто.

Нарешті вона підняла очі.

— Офіцери розташувалися прямо біля краю поля. І коли я підійшла ближче, то побачила, що команди грають не м'ячем, як зазвичай, — Джебр відкашлялася. — Замість м'яча вони використовували голову королеви Цірілли.

Ніякову тишу знову заповнив голос Джебр.

— Життя в Галеї змінилося назавжди. Те, що колись було центром торгівлі — тепер стало величезним армійським табором, звідки війська відправляються в Новий Світ, туди, де ще залишилися вільні міста і країни. Звичайно, на віддалених фермах працюють раби, але врожаї там вже не ті, що раніше. Посіви або дуже бідні, або гинуть. А потреби збройних сил, що знаходяться в Галеї, величезні. Продовольства завжди не вистачає, і солдат годують тим, що надсилають зі Старого Світу. Поставки продовольства звідти приходять досить регулярно, і їх вистачає, щоб підтримати армію, ведучу військові дії.

— День і ніч я, як рабиня, обслуговувала офіцерів Ордена. І видінь у мене більше не було. Те, про яке я сказала королеві Ціріллі, було останнім. Це так дивно. Магічне бачення було у мене все життя, а тепер пропало. Здається, воно кануло в пітьму. Я втратила свій дар провидиці.

По погляду Ніккі, Річард зрозумів, що вона думає про те ж.

— І, врешті-решт, — говорила Джебр, — Одного разу я пішла з розташування головних сил. Якимось чином Шоті вдалося мене відвести. Я так толком і не знаю, як це сталося, пам'ятаю тільки, що вона була там зі мною. Я почала про щось розпитувати, але вона веліла закрити рот і йти. Пам'ятаю, як я озирнулася назад, і виявилося, що армія, розташована в долині і на пагорбах, була вже далеко позаду. Я не знаю, як ми опинилися так далеко, — насупившись, вона знову намагалася згадати. — Ми просто йшли. І ось я тут. Боюся, правда, що більше не зможу бути вам корисною. Адже у мене більше немає видінь.

Річард подумав, що вона теж повинна дізнатися правду.

— Ймовірно, твої бачення зникли тому, що два роки тому в наш світ на якийсь час ввірвалися шими. Вони були вигнані назад в Підземний світ, але поки перебували на свободі, все ж встигли завдати шкоди. Думаю, присутність шимів в світі живих поклав початок кінцю магії. Напевно, це і знищило твій дар. Твоя сила провидиці, швидше за все, втрачена. І навіть якщо вона поки ще іноді проявляється, то, в кінцевому підсумку, вона повністю згасне.

Джебр була вражена.

— Все життя я мріяла бути народженою без дару провидиці. Багато в чому саме він зробив мене парією. Я часто плакала ночами, мріючи звільнитися від своїх видінь, бажаючи, щоб вони залишили мене. Але тепер, коли ви говорите, що моє бажання здійснилося, я не впевнена, що коли-небудь дійсно хотіла цього.

— Це вічна проблема з бажаннями, — зітхнув Зедд. — Це така штука, що…

— Шими? — Перервала його Шота. По погляду і голосу відьми Річард зрозумів, що її зовсім не цікавлять чиїсь бажання. — Якщо це правда, чому не було інших ознак і свідчень?

— Були, — знизавши плечима, сказав Річард. — Магічні істоти. Наприклад, в останню пару років ніхто не бачив жодного дракона.

— Дракона? — Шота мить обдумувала сказане, намотуючи на палець пасмо волосся. — Річард, люди можуть прожити все життя і ніколи, навіть мигцем, не побачити дракона.

— А видіння Джебр, покриті мороком? Після того, як шими побували в цьому світі, її видіння пропали. Її унікальні здібності згасають. Як і багато чого іншого. Упевнений, є ще безліч речей, про які ми поки не знаємо.

— Я б знала.

— Не обов'язково, — Річард скуйовдив волосся. — Ця проблема, як я зрозумів, збіглася за часом з тим, коли чотири Сестри Тьми запустили заклинання Вогняного Ланцюга, щоб змусити усіх забути Келен. Це заклинання пошкоджене присутністю шимів, в результаті, крім Келен, люди забувають також інші речі. Наприклад, драконів.

Шоту це явно не переконало.

— І все ж, я б знала. Адже, так чи інакше, всі події рухаються вперед в загальному потоці часу.

— А як щодо тієї відьми, Сікс? Ти ж кажеш, що вона зробила щось з твоїми здібностями і заважає стежити за потоком часу. Чи мені це причулося?

Шота пропустила його слова повз вуха. Звільнивши палець від завитка каштаново-рудого волосся, вона склала руки і втупилася на Річарда.

— Якщо тінь Ордена накриє людство, більше нічого не матиме значення. Вірно? Вони покладуть край будь-якій магії. Та й надії теж.

Річард не відповідав. Замість цього він поринув у свої думки, спрямувавши погляд на чисті струмені води у фонтані.

Шота хитнула головою, наказуючи Джебр віддалитися, і тихо сказала:

— Залиш нас. Піди, подивися, як там Зедд. А я поки поговорю з Річардом.

Ковзнувши ближче до Річарда, Шота кинула загрозливий погляд на Ніккі. Річард буквально чекав, що відьма відправить і Ніккі теж «поговорити з Зеддом», і вельми здивувався, коли цього не сталося. Шота все ж прекрасно зрозуміла, що Ніккі не стане виконувати жодних її наказів. До щастя, тому що найменше Річарду хотілося стати свідком їхнього протистояння. У нього було достатньо проблем і без прихильників, готових вчепитися один в одного.

Озирнувшись, Річард побачив, що Енн і Натан стоять у нього за спиною, зовсім поруч. На верхньому щаблі драбини Зедд обнімав Джебр за плечі і намагався втішити її, шепочучи щось співчутливе, але при цьому не зводив з онука пильного погляду. Звичайно ж, старий чарівник не упустить з уваги ні його, Річарда, ні відьму — на випадок, якщо вона надумає викинути одну зі своїх штучок. Мабуть, Зедд краще всіх присутніх знає, на що здатна Шота. І не відчуває до цієї жінки ні краплі довіри, незважаючи на запевнення Річарда, що в глибині душі Шота керується тими ж мотивами, що і вони самі.

Річард прекрасно розумів, які цілі переслідує Шота, і що вона щиро намагається допомогти йому. По-своєму. Але найчастіше ця допомога приносила йому лише купу неприємностей саме через способи, якими відьма домагалася своєї мети. Він розумів, що Шота нерідко переслідує особисті цілі, і не упустить можливості домогтися чогось і для себе — як в випадку, коли вона дістала меч Істини, щоб передати його Самуелю. Річард підозрював, що і зараз у неї на думці було щось ще, ось тільки поки не зрозуміло, що саме. Можливо, це пов'язано із знищенням тієї новоявленої відьми.

— Річард, — м'яко і співчутливо сказала Шота, — ти почув розповідь очевидця про той жах, який насувається на нас. І ти — єдиний, хто здатний зупинити все це. Вже не знаю, чому так сталося, але це так.

Її ніжний тон не переконав Річарда, як втім, не вселяло особливої довіри і її занепокоєння з приводу їх спільного ворога.

— То навіщо зайвий раз демонструвати мені свою невтішну скорботу з приводу жахливих страждань, які несе Орден? Раз вже ти настільки впевнена, що тільки я здатний зупинити цю загрозу, то навіщо навмисне скористалася такою інформацією? З якимось наміром? Так само як відібрала у мене Меч Істини?

Вона не прийняла виклику.

— Не було ніякого, як ти висловлюєшся, «наміру», Річард. Це був справедливий торг, цінність за цінність, — голос Шоти залишався безтурботним. — Крім того, в цій справі меч тобі не допоможе.

— Слабке виправдання для того, хто вручив його вбивці Самуелю.

Шота вигнула брову.

— А якби я цього не зробила? Що тоді? Сестри Тьми, які викрали шкатулки Одена, швидше за все, благополучно зустрілися б. Маючи всі три шкатулки, вони, безсумнівно, вже відкрили б одну — чудово, так? Вони б уже випустили силу Одена — теж прекрасно! І зараз ми всі вже були б на шляху до царства Володаря. Чим допоможе тобі твій меч, якщо настане кінець світу живих? Здається мені, Самуель примудрився запобігти катастрофі. І не важливо, навмисно це трапилося, чи ні.

— А ще Самуель, скористався мечем, щоб викрасти Рейчел. І ледь не вбив Чейза — такий намір у нього точно був!

— Може тобі, нарешті, варто задуматися, Річард. Та угода виграла для нас трохи часу, нехай навіть ціна не влаштувала нікого з нас. Але це означає, що твій меч уже послужив нам на користь. Питання в тому, що ти будеш робити з тим часом, який у тебе ще є? Адже його могло і не бути. Та й що може вдіяти твій дорогоцінний меч проти загрози Ордена?

Ти ж знаєш, будь-хто може стати Шукачем, маючи цей меч. Ну… в крайньому випадку, прикинутися Шукачем. Але справжній Шукач Істини не потребує меча, щоб виконувати своє призначення.

Річард знав, що вона права. Що став би він робити з мечем? Спробував би сам один зменшити чисельність Ордена? Зовсім недавно Ніккі пояснювала Джебр, чому обдаровані не можуть здолати орду тільки за допомогою своєї магії. Меч марний з тієї ж причини. Однак Шота віддала меч Самуелю! А Самуель тепер, схоже, служить інший відьмі, яка явно діє тільки у своїх власних інтересах.

Та й чи був сенс турбуватися про зброю, коли стільки людей вмирає в лапах Ордена? Хіба міг би він зберегти їм життя або свободу? Річард завжди знав, що меч — не головне. Тільки розум, що направляє зброю — ось що справді важливо. Він — істинний Шукач. Він сам — зброя. І Самуель не може відняти цього.

І все ж, Річард і поняття не мав, що зробити, щоб зупинити загрозу. Як запобігти хоч одній з небезпек, які підступають зі усіх боків. Ніккі стояла осторонь, щоб не заважати розмові Шоти з Річардом, але досить близько, щоб встигнути втрутитися, якщо розвиток розмови їй не сподобається, або, гірше того, якщо відьма надумає загрожувати Річарду.

Перш, ніж обернутися до Шоти і зустріти її пильний погляд, Річард на мить подивився в блакитні очі Ніккі.

— Ну, і що ж ти пропонуєш?

Тільки відчувши на щоці подих Шоти, Річард усвідомив, що вона підійшла зовсім близько. Від відьми виходив слабкий аромат лаванди, який немов висмоктував з нього напругу.

— Що я пропоную? — Прошепотіла йому на вухо Шота, обіймаючи за талію. — Пропоную зрозуміти… По-справжньому зрозуміти…

З неясною тривогою Річард раптом подумав про приховані наміри відьми і спробував звільнитися з її обіймів. Але ледь він поворухнувся, Шота підвела пальцем його підборіддя.

* * *

Спалах. Він стоїть на колінах. У бруді.

Навколо, не припиняючись ні на хвилину, реве злива. Великі краплі барабанять по дахах і наметах, з силою б'ючи по калюжах, залишаючи бризки бруду на стінах будинків, заливаючи поламані вози та ноги перехожих. Десь вдалині чути різкі команди військових. Нещасні худі коні стоять під дощем, понуро повісивши голови; ноги тварин покриті багатоденною кіркою бруду. В стороні кілька солдатів базікають про щось; час від часу звідти долинають вибухи грубого реготу. По дорозі, в обидві сторони, з гуркотом котяться важкі фургони. Звідкись доноситься незамовкаючий собачий гавкіт.

Неясне світло, що пробивалося крізь свинцеві хмари, надавало всій картині похмурого сірувато-коричневого відтінку. Повернувши голову направо, Річард побачив ряд чоловіків, що стояли на колінах у бруді поруч з ним. Їх сірий, промоклий наскрізь одяг висів на безвольно пониклих плечах. На попелясто-блідих обличчях — очі, повні дикого страху. Позаду них — відкрита паща глибокої ями, немов темні врата в Підземний світ.

Річард відчув, що його зап'ястя стягнуті за спиною шкіряними ременями. Він поворухнувся і спробував встати на ноги, щоб звільнитися і мати можливість захистити себе. Спроба поворушити руками привела тільки до того, що ремені лише глибше вп'ялися в тіло. Не звертаючи уваги на страшний біль, він з усіх сил напружував руки. Безуспішно. На нього нахлинув старий кошмар — руки, зв'язані за спиною і повна безпорадність…

Їх оточували здоровенні солдати, одягнені хто в шкіряну броню, хто — в іржаві металеві кольчуги, на комусь були надіті тільки грубі шкіряні жилети. На широких поясах з металевими бляхами висіла різноманітна зброя — головним чином проста, без прикрас. Ножі з саморобними дерев'яними ручками, мечі з обтягнутими дешевою шкірою руків'ями, грубо ковані булави з горіховими держаками. Але відсутність художньої обробки не робила їх менш ефективними. Швидше, навпаки, це змушувало зброю виглядати більш зловісно, тільки підкреслюючи її основне призначення.

Злива сплутала сальні волосся тих солдатів, які не голили голів, у багатьох з них в носи і вуха були протягнуті металеві шипи і кільця. Змити бруд на їхніх обличчях, здавалося, було не під силу ніякій зливі. Більшість облич були покриті татуюваннями у вигляді поперечних чорних смуг. Деякі татуювання нагадували страшні маски, інші звивистими, варварськими візерунками покривали носи, щоки, лоби над бровами. Впадаючі в очі потворні малюнки вбивали всяку подібність із цивілізованими людьми, надаючи їх власникам нелюдський вид. Очі солдат, немов очі стурбованих звірів, безперестанку рухались зі сторони в сторону, рідко затримуючись на чомусь одному.

Щоб бачити, Річард зморгнув з очей дощову воду і струснув головою, намагаючись відкинути назад прилипле до лиця мокре волосся. Нарешті йому вдалося розглянути чоловіків, що стоять зліва від нього. Деякі з них безпорадно плакали. Тих, хто не міг триматися на ногах, солдати кинули на коліна прямо в рідке болото. Паніка, яка охопила цих людей, була майже відчутна. Вона потужним потоком обрушилася на Річарда, затопила його, готова негайно і повністю поглинути його.

Він знав, що це неможливо, але якимось чином все відбувалося… реально. Струмені дощу були дуже холодними. Його одяг промок наскрізь, від чого Річарда часом проймала дрож. А такого різкого запаху він не зміг би згадати за все своє життя. Це була їдка суміш гару, застарілого поту, екскрементів і плоті, що розкладається. Та й крики оточуючих його людей були реальні. Навіть занадто реальні. Мабуть, він ніколи не зміг би уявити настільки безнадійні, повні відчайдушного страху крики. Багато нещасних безперервно тремтіли — і зовсім не через крижаний дощ. Досить було короткого погляду, щоб зрозуміти: він, Річард, — один з них. Такий же бранець, що стоїть на колінах у бруді. Один з багатьох, чиї руки зв'язані за спиною.

Це було настільки неймовірно, що повністю збивало з пантелику. Як він сюди потрапив? Значить, це Шота якимось чином відправила його сюди? Він і уявити не міг, що таке можливо. Ні, швидше за все, він просто марить.

Прихований в бруді камінь впивався в ліве коліно, заподіюючи різкий біль. І ця несподівано-проста деталь підтверджувала реальність того, що відбувається. Невже можна уявити таку незначну дрібницю? Він спробував переміститися. Утримувати рівновагу було дуже важко, але Річард все ж ухитрився трохи відсунути коліно у бік. Вигадати таке він би не зміг.

І все ж, що це було? Плід його уяви, або щось ще? Сон, фантазія, жарт його власної свідомості? Чи можливо, заклинання Вогняного Ланцюга якимось чином змусило його забути те, що сталося? А може, реальність була така жахлива, що він підсвідомо блокував свої спогади, пішовши в вигаданий світ? А тепер, під впливом критичної ситуації, раптово повернувся в реальність. Річард заплутався. Він не розумів, що відбувається, усвідомлюючи лише, що все відбувається наяву. Він був абсолютно збитий з пантелику, немов його тільки що несподівано розбудили.

Якщо спочатку Річард був розгублений, то тепер він відчайдушно намагався все пригадати, щоб зрозуміти, як опинився тут. Як сталося, що він стоїть на колінах у бруді посеред табору солдатів Імперського Ордена. Здавалося, якщо постарається, він зможе згадати, як потрапив сюди. Він майже згадав! Але це «майже» залишалося поза досяжністю, подібно забутому слову, яке загубилося десь в темних глибинах його пам'яті.

Річард подивився уздовж лінії стоячих на колінах бранців, і побачив, як солдат схопивши за волосся чоловіка, смикнув його голову догори. Людина закричала — здавлені звуки, що вирвалися з його грудей, були повні жаху. Річард добре бачив, що, незважаючи на нелюдські зусилля, у того чоловіка не було жодного шансу на порятунок. Від благання, що звучало в його крику, у Річарда волосся стало дибки. Солдат зайшов бранцеві за спину і приставив довгий, гострий ніж до його незахищеного горла.

І знову Річард почав доводити самому собі, що все що відбувається — нереально і він навіщось уявив весь цей жах. Але він ясно розгледів скол на лезі грубо заточеного ножа. Чітко бачив, як чоловік, охоплений панікою, раз по раз намагається скортнути. Бачив самовдоволену усмішку на похмурому обличчі солдата.

Ніж глибоко різонув по горлу. І чоловік, і Річард одночасно здригнулися, один — від болю, інший — від потрясіння. Людина засмикалася, але солдат без найменшого зусилля утримував свою жертву за волосся. Блискучі від дощу м'язи на потужній руці напружилися, коли солдат з зусиллям ще раз провів ножем, все глибше перерізаючи шию чоловіка. Темна кров, страхітливо-червона в сірому світлі дня, хлинула з рани в такт ударів серця, яке ще продовжувало битися в грудях тієї людини. Річард здригнувся від запаху свіжої крові, який вдарив йому в ніс.

Він знову спробував переконати себе, що те, що відбувається, неможливе. Тим не менш, незрозуміло чому, все було надто реально. Чоловік, який слабо агонізував; кров, що плямою розповзалася по сорочці і просочувала штани. Тіло з зяючої раною на шиї вигнулось в останній конвульсії; права нога його сіпнулася в сторону. Не випускаючи волосся своєї жертви, солдат одним рухом скинув убитого в яму. Річард почув сплеск, коли мертве тіло шубовснуло у рідке багно на дні ями.

Серце Річарда шалено калатало в грудях, здавалося, що воно ось-ось розірветься. Він відчув нудоту і вирішив, що його зараз вирве. Докладаючи відчайдушних зусиль, він намагався звільнити руки, але ремені тільки глибше врізалися в його плоть. Дощ, піт і сльози заливали йому очі. Шкіряні пута були затягнуті дуже туго, і кожна нова спроба послабити їх лише ще дужче обпікала кровоточачі рани, викликаючи нові сльози. Біль не могла зупинити його. Крекчучи від зусиль, напружуючи всі м'язи, він знову і знову намагався розірвати пута. Він відчував, як ремені труться об оголені сухожилля на його зап'ястях.

І тут Річард почув своє ім'я. І впізнав голос. Келен.

Все завмерло в одну мить. Життя зупинилося. Він почав шукати поглядом її очі. Зелені, сліпучо-прекрасні. Всі почуття, які переповнювали його, миттєво зникли. Залишилися лише неясна туга і жахлива біль, проникаюча в саму глибину душі. Він так довго був далеко від неї…

Забувши про все, він вдивлявся в кожну рисочку її обличчя. Ось ця маленька зморшка між бровами… А пряма лінія стрункої спини, коли вона стоїть ось так, трохи повернувшись… Її волосся, важкі, розпатлані дощем… Зелені очі… Хіба могло все це йому привидітися?

Келен простягла руку.

— Річард!

Його немов паралізувало. Як багато часу пройшло з тих пір, когда він вперше чув її незвичайний голос! З самої першої зустрічі цей голос притягував його. Такий чистий, співучий, м'який, повний особливої полонячої його чарівності. Але зараз все було по-іншому. У ньому не залишилося нічого, крім страждання. Та ж мука ясно читалася на обличчі Келен. Жах спотворив прекрасні риси, при вигляді Річарда, що стоїть на колінах у бруді. Її прекрасні очі почервоніли від сліз, які текли по щоках, змішуючись з краплями дощу.

Річард похолов. Вона тут, зовсім поруч і так далеко. Тут, прямо посеред багатотисячного ворожого війська!

— Річард!

Вона відчайдушно простягала до нього руки. Намагалася дістатися до нього, і не могла. Її тримав величезний солдат з поголеною головою. Тут Річард вперше зауважив, що гудзики на одязі Келен зірвані. Сорочка розкрилася, виставляючи напоказ її тіло, відкриваючи його хтивим поглядам солдатів.

Але це не турбувало Келен. Їй було потрібно тільки одне: щоб Річард бачив її. Як ніби це — єдине, що мало значення. Все її життя полягала в цьому єдиному погляді. Тільки це і було їй потрібно, щоб жити. В горлі щось болісно стислося; риинули сльози. Річард зміг лише насилу прошепотіти її ім'я, він був занадто приголомшений, щоб зробити щось ще.

Келен знову потягнулася до нього, відчайдушно намагаючись вирватися з утримуючих її м'ясистих рук. Захват солдата був настільки сильний, що на шкірі її рук залишалися виразні білі відбитки.

— Річард! Річард! Я люблю тебе! О, духи, я люблю тебе!

Вона виривалася, тяглася до нього, але солдат міцно обхопив талію Келен, одночасно запускаючи руку їй під сорочку. Великим і вказівним пальцями мужлан вхопив сосок і почав його викручувати, з усмішкою спостерігаючи за Річардом, перевіряючи, чи все йому видно.

З горла Келен вирвався здавлений вигук здивування і болю — і це була її єдина реакція на домагання солдата. Вона знову і знову викрикувала ім'я Річарда, і голос її був сповнений жаху і безнадії. Потрібно дістатися до неї! Це його єдиний шанс. Більше такої можливості не буде! Хвиля шаленої люті затопила Річарда, і він потягнувся до ніг солдата. Але той лише розсміявся, спостерігаючи за марними спробами Річарда.

Ледь Річард поворухнувся, як чобіт охоронця з силою вперся йому в живіт, змусивши зігнутися навпіл. Другий солдат, який стояв поруч про всяк випадок садонув його по голові, щоб оглушити. Світ померк. Звуки злилися в сумовитий гул. Річард щосили намагався залишатися у свідомості. Він не хотів втрачати з виду Келен. У цілому світі не було нічого важливішого, ніж можливість бачити її. Він повинен знайти спосіб вирвати її з цього кошмару.

Поки він намагався віддихатися, солдат величезною рукою вхопив його за волосся і поставив на ноги. Річард задихався, він намагався ковтнути трохи повітря, пересилюючи приголомшуючий біль. Він відчував теплу кров, яка стікала по обличчю та шиї, змиваючись дощем.

Піднявши голову, Річард знову побачив Келен. Її довге волосся намокло під дощем і збилося в спутаний клубок, але зелені очі були прекрасні, як і колись. Він відчував, що його серце готове розірватися від болю. Вона стоїть перед ним так близько, жива, а він не може навіть доторкнутися до неї. А йому так хотілося її обійняти, щоб захистити і заспокоїти.

Інший чоловік тримав її в обіймах і демонстративно стискував її груди. Тримав так, щоб Річард бачив її страждання, бачив, як вона намагається вирватися. Келен била по ньому кулаками, але солдат легко уникав ударів і сміявся над її марними спробами. І час від часу поглядав на Річарда. Здавалося, Келен було все одно, що робить з нею солдат. Вона боролася. Все інше не мало ніякого значення. Найважливішим для неї був Річард — її руки, відчайдушно тяглися до коханого.

— Річард, я люблю тебе! Я так сумувала за тобою! — Вона невтішно ридала, охоплена горем. — Добрі духи, допоможіть йому! Будь ласка! Хто-небудь! Допоможіть йому!

Чоловік, що стояв у ряду зліва від нього, щосили спробував відскочити в сторону, але ніж вбивці все ж дістався до його горла. Річард виразно чув моторошні передсмертні хрипи людини, чия кров з бульканням витікала через глибоку рану, крізь яку виднілася трахея. Річард відчув паніку, змішану з безпорадністю. Він не знав, що робити.

Магія.

Він повинен закликати свій дар. Але як? Він не вмів закликати магію. Але ж раніше він це робив.

Гнів.

У минулому його дар завжди прокидався через гнів. А зараз у нього більш ніж достатньо причин для гніву! Цей негідник сміє заподіювати біль Келен! Ось підходить ще один, хтиво вивчає її, вирячившись жадібним поглядом! При вигляді такої картини лють Річарда розгорілася, немов дика лісова пожежа. Його світ став червоним від люті.

Кожній струною своєї душі, всією суттю своєї люті, Річард намагався запалити свій дар. Він зціпив зуби з усією силою переповнюючого його гніву. Він тремтів від гніву, чекаючи вибуху, відповідного силй його гніву. Здавалося, вибух уже близько. Він уже буквально бачив, як його сила викошує солдатів, немов траву. Він вдихнув і затримав дихання, збираючись випустити бурю.

Це було ніби падіння в безодню. Все нижче і нижче, і ніщо не могло зупинити це нескінченне падіння. Краплі дощу падали з сірого неба, немов заливаючи його гнів. Людина, що тримала Келен не відчула нічого. Ніякої магії. Блискавка, яку він закликав, не з'явилася. Правосуддя не звершилось.

За все своє життя він ніколи не був настільки впевнений у приході цієї сили. Зараз вона була потрібна жінці, яку він любить, а значить, повинна була проявитися напевно. Не було більшої потреби, більшого бажання, більшого гніву. Але його дар не подіяв, порятунку не було.

З чого він взяв, що був народжений з даром? Немає у нього ніякого дару. І ніколи не було.

У нього виникло відчуття, що світ навколо нього руйнується. Він хотів, щоб час сповільнився, даючи йому можливість відшукати рішення, але все закружляло в жахливому, стрімкому вирі. Все відбувалося занадто швидко. Як несправедливо, що доводиться вмирати таким чином. Він уже ніколи не зможе жити з Келен. Він так її любив, і все ж не зміг дати їй мирного життя і спокою. Він хотів посміхатися їй, обіймати, хотів, щоб вони разом йшли по життю. Хотів просто сидіти біля вогню холодної сніжної ночі, притискаючи її до себе, зігріваючи і оберігаючи. Хотів обговорювати те, що важливе для них обох, будувати плани на майбутнє. У них має бути майбутнє.

Це жахливо несправедливо. Адже він просто хоче жити своїм життям. А замість цього, все має закінчитися тут, на цьому проклятому полі. І нікому не відомо, чому. Ні за гріш. Він навіть не може надати сенс своїй смерті — померти, борючись в ім'я життя. Він просто помре тут в бруді під дощем. А навколо будуть лише люди, яким ненависне все, що є кращого в житті. І Келен буде змушена дивитися, як це відбудеться.

Він не хотів, щоб вона стала свідком всього цього, знав, що вона ніколи не зможе забути таке. Не бажав, щоб її останні спогади були про те, як він корчиться в кривавій агонії. Він знову спробував піднятися, як і більшість інших бранців. Солдат у нього за спиною всією своєю вагою наступив йому на ікри, припиняючи спробу встати. Приголомшений Річард майже не відчував болю, він здавався зовсім далеким.

У нього залишилося єдине бажання — вирвати Келен з лап солдатів Ордена. З лап тварин, що хапали її. Келен люто кричала на них, дряпалася, безнадійно намагалася відбиватися кулаками, і безпорадно плакала від страху за Річарда. Річард щосили рвався з шкіряних пут, які охопили його зап'ястя, але, ремені тільки глибше врізалися в тіло. Він відчував себе твариною, що потрапила в пастку. Руки заніміли. Він більше не відчував теплої крові, яка стікала з кінчиків його пальців.

Він не хотів помирати. Що він може зробити? Він повинен це зупинити. Як завгодно, будь-яким способом. Зобов'язаний. Але не знав, як. У минулому гнів допомагав йому дотягнутися до дару, закликати свою могутність. А тепер залишилося тільки безпомічна розгубленість.

— Келен!

Здавалося, йому вже не втриматися, і хвиля сліпої паніки вже готова його змести. Такого натиску йому не зупинити, не повернути контролю над собою. Він борсався в річці подій, які не міг ні контролювати, ні зупинити. Все безглуздо. Марно. Неймовірно, немислимо жорстоко.

— Келен!

— Річард! — Закричала вона, знову намагаючись дотягнутися до нього. — Річард, я так люблю тебе! Люблю більше життя… Ти для мене — все. Так було і буде завжди.

Сльози душили її.

— Річард… ти дуже мені потрібен.

Його серце розривалося. Він відчував, що підвів її. Солдат схопив Річарда за волосся.

— Ні! — Закричала Келен, простягаючи руку. — Ні! Будь ласка, ні! Хто-небудь, будь ласка, врятуйте його! Добрі духи… хто-небудь… будь ласка!

Солдат схилився над ним, на перекошеному брудному обличчі грала жорстока посмішка.

— Не хвилюйся, я подбаю про неї… особисто, — він розреготався Річарду прямо у вухо.

— Будь ласка, — почув Річард власний голос. — Ні… Будь ласка…

— Добрі духи, прошу вас, хоч хто-небудь, допоможіть же йому! — Закричала Келен оточуючим її людям.

Келен не могла нічого зробити і знала це. Вона розуміла, що йому вже не врятуватися. Залишалося сподіватися тільки на диво. І її становище живило вогонь обпалюючого, некерованого страху, палаючого всередині Річарда. Це був кінець.

— А вона хороша, — сказав солдат, скоса поглядаючи на Келен. Ще один доказ того, що Річард знав і так. Ніякого дива не станеться.

— Будь ласка… залиште їй життя.

Солдат позаду нього засміявся. Саме це він хотів чути. Ридання здавило Річарду горло, заважаючи дихати. Сльози текли по обличчю разом з дощовою водою. Вона — єдина жінка, яку він коли-небудь любив. Вона була для нього всім на світі, цінністю більш дорогою, ніж його власне життя.

Без Келен немає життя, одне лише жалюгідне існування. Вона — його світ. Без Келен життя порожнє. А ще Річард знав, що життя Келен настільки ж порожнє без нього.

Неподалік від Келен він бачив ще жінок, которих так само тримали солдати. Жінки кликали своїх чоловіків, кричали ті ж слова, що і Келен — слова любові, молитви про спасіння і помилування. А солдати розважалися, даючи стоячим на колінах чоловікам обіцянки подбати про їхніх дружин. І в подробицях розповідали, як саме вони це зроблять.

Один з чоловіків праворуч від Річарда не міг більше бачити жінок у руках солдатів і, зібравши останні сили, спробував чинити опір. І удар, який розпоров йому живіт, поклав край цим спробам. Бідолаха помер не відразу, тепер він просто стояв не рухаючись, і широко розкритими очима дивився на власні рожеві нутрощі, що повільно виповзали з рани. Від криків його дружини, здавалося, розколюється небо.

Чоловік зліва від Річарда почав судорожно хапати ротом повітря. Він ще намагався дихати, коли солдат узяв його за голову і почав повільно водити вперед-назад здоровенним ножем, перерізаючи беззахисне горло жертви. Закінчивши свою справу, солдат загарчав від зусилля, зіпхнув мертве тіло в яму у себе за спиною. Річард почув глухий удар, коли тіло вдарилося об інші тіла на дні відкритої могили, звідки долинали булькаючі звуки і хрипи.

— Твоя черга, — сказав солдат, який тримав Річарда. Вбивця обійшов його колом і став за спиною — від нього тхнуло пивом і ковбасками. — Давай скоріше покінчимо з нашою справою, адже мене чекає твоя красуня-дружина Келен, правильно? Так, точно — хтось із жінок проговорився, що твою дружину звуть Келен. Не хвилюйся, хлопче, я не дам Келен багато часу на спогади про тебе. Вона буде дуже зайнята — зі мною. Це вже я тобі обіцяю. А вже потім настане черга всіх інших.

Річарду дуже хотілося зламати шию цьому мужлану.

— А ти краще подумай про те, як твоя грішна душа буде ковзати під темряву, у вічну пітьму Підземного світу. Уяви, як ти впадеш в холодні, нещадні обійми Володаря. Тому що це — все, чого ти гідний. Всі ви по справедливості заслуговуєте одного — вічного страждання. Так повинно бути, адже ми пожертвували всім, коли прийшли сюди, в цю дику землю. Ми принесли Світло Творця і закон Ордена вам, егоїстичні язичники. Ваш гріховний спосіб життя, ваше примітивне існування ображають Творця — а значить, ображає і нас, тих, хто служить Йому.

Чоловік, схоже, намагався розпалити в собі благочестивий гнів.

— Хіба ти коли-небудь замислювався, що я, наприклад, пожертвував усім, щоб врятувати душі таких, як ти? Моя сім'я голодує. Вони відмовилися від всього, щоб забезпечити наших відважних солдатів всім необхідним. А ми з братом пішли боротися за нашу справу і за все те, у що віримо. Ми прийшли сюди, на північ, щоб виконати свій обов'язок перед Творцем і нашим Імператором. Ми обидва готові віддати свої життя заради того, щоб навернути ваших людей на шлях чесноти. Ми билися в незліченних кривавих битвах. Билися з тими, хто чинив опір нашим зусиллям. Билися в ім'я правди і справедливості. У тих битвах загинуло безліч наших побратимів по зброї.

Я бачив, як зростала в цій боротьбі слава армій Ордена. Ми боролися за ваш порятунок, а ви посилали проти нас грішників, що володіють даром, які за допомогою магії творили зло. Ця магія засліпила мого брата! Він кричав від болю, коли ця проклята магія перетворила на криваві рани його очі і спалила легені. Голова від зараження розпухла, він міг тільки стогнати. Ми змушені були залишити його вмирати на самоті, а самі пішли далі — нас очікувала наша справедлива, єдино вірна боротьба.

А тепер настала черга твоєї дружини, як і інших, подібних їй, пожертвувати собою, щоб скрасити наші жалюгідні життя, доки ми зайняті своєю благородною боротьбою. Це буде її мала лепта в нашу справу. Вираз її подяки за те, що ми, жертвуючи собою, несемо слово Ордена тим, хто забув би про свій обов'язок і віру.

Коли-небудь твоя грішниця-дружина приєднається до тебе там, у темряві Підземного світу, але тільки після того, як ми їй дозволимо. Тільки не чекай, що вона приєднається до тебе занадто скоро. Думаю, деякий час вона побуде повією для наших хоробрих солдатів. Адже чоловікам необхідні красиві жінки, такі як вона, щоб відволіктися від своєї важкої, хоча і благородної, роботи. Мені здається, з неї вийде хороша повія. Вона буде дуже зайнята — для неї тут стільки роботи. — Він помахав ножем перед очима Річарда. — Після того, як ми закінчимо наші справи тут, біля ями, вона буде належати нашим чоловікам. Вона допоможе їм відновити сили і подвоїти рішучість усунути тих, хто не здатний утвердитися на шляху Ордена.

Це було божевілля. Річард ледве міг повірити, що можуть існувати на світлі люди, здатні присвятити себе настільки безглуздим віруваннями. Але вони існували, і їх було безліч. Здавалося, вони всюди, розмножуються, як личинки, чиє призначення — руйнувати все радісне і благородне.

Він проковтнув всі слова, придушив свій гнів. Розум, істина, досконалість, життя… Ніщо не здатне розлютити цих людей більше, ніж ці цінності. Вони тільки підштовхнуть цих звірів до нових насильств. Все, що він скаже, тільки роздратує солдата, а значить, зробить гірше Келен. Тому він зберігав спокій. Це було єдине, що він ще міг зробити для неї.

Бачачи, що йому не вдалося змусити Річарда благати про пощаду, солдат знову розсміявся і послав Келен повітряний поцілунок.

— Скоро я буду з тобою, мила — тільки врятую тебе від твого нікчемного чоловіка.

Він був чудовиськом. І це чудовисько скоро відправиться до коханої жінки Річарда. До беззахисної, переляканої жінки, чиї страждання в руках цих тварин ще тільки починаються.

Чудовисько. А що, якщо Шота мала на увазі саме це? Одного разу відьма сказала, що у Келен обов'язково народиться чудовисько, якщо вони з Річардом одружаться і зачнуть дитя. Вони завжди припускали, що пророкування Шоти означає, що їх син успадкує не тільки дар Річарда, а й силу Сповідниць. Силу Келен. Але, можливо, пророкування відьми мало зовсім інше значення. Зрештою, жодне з пророцтв Шоти не збулося так, як вона представляла. Незважаючи на всю її впевненість.

Пророцтва Шоти завжди збувалися. Але збувалися вони завжди самим несподіваним чином. Ніхто і уявити не міг, чим обернеться її чергове видіння, і в той же час, воно завжди виявлялося правдивим. Чи можливо, що це і було справжнє значення того давнього передбачення? Ланцюжок подій, нарешті, досяг кульмінаційного моменту, і настає час йому збутися? Адже Шота категорично попереджала їх не одружуватися, інакше Келен стане матір'ю чудовиська. Але вони одружилися. Чи не могло виявитися, що вони виконали пророцтво? Можливо, в цьому і полягало його справжнє значення?

Річард задихався від сліз. Його смерть — не найстрашніше з усього, що відбувається. Келен очікувала доля гірше смерті. Її чекало жалюгідне існування в руках тих тварин, і можливо їй належало стати матір'ю звіра-чудовиська.

— Річард, ти знаєш, що я люблю тебе! Це саме головне — я люблю тебе!

— Я теж тебе люблю, Келен!

Нічого більш значущого в голову не приходило. Та й не було нічого важливішого. Ті прості слова містили в собі ціле життя, смисл, цілий світ, повний сенсу.

— Я знаю, любов моя, — сказала вона, і в її прекрасних очах на мить спалахнула іскра скороминущої посмішки. — Знаю.

Прямо біля лиця Річард побачив зігнуте лезо, і інстинктивно відсахнувся. Солдат, що стояв у нього за спиною, чекав цього, і уперся коліном у спину між лопаток, не даючи Річарду відкинутися назад. Потім кат потягнув його за волосся вгору.

Побачивши, що відбувається, Келен знову закричала і з новою силою прийнялася звиватися в обіймах чоловіків, які тримали її.

— Не звертай на них уваги Річард! Просто подивися на мене! Річард! Дивись на мене! Думай про мене! Думай про те, як сильно я тебе люблю!

Річард знав, що вона робить.

— Пам'ятаєш день нашого весілля? Я згадала його, Річард. Я завжди його пам'ятала.

Вона намагалася в останній раз подарувати йому радісні, ніжні думки.

— Я пам'ятаю той день, коли ти просив мене стати твоєю дружиною. Я люблю тебе Річард. Пам'ятаєш наше весілля? А будинок духів?

Вона намагалася відвернути його від того, що зараз відбудеться. Але він знову згадав попередження Шоти: якщо вони одружаться, вона стане матір'ю чудовиська.

— Як зворушливо, — сказав солдат позаду нього. — Вона така пристрасна. Як вважаєш, вона буде хороша в ліжку?

Річард готовий був голими руками відірвати голову тому солдатові, але він змовчав. Його мучитель хотів, щоб він сказав що-небудь, благав, протестував, волав від муки. Річард не хотів доставляти йому такого задоволення — це був його останній виклик ворогам.

Келен кричала, нагадуючи йому їх перший поцілунок, і знову повторювала, що любить його. І це спогад змусив його посміхнутися. Незважаючи на обставини. А Келен теж зовсім не хвилювало, що станеться з нею самою — зараз вона хотіла тільки відвернути його, послабити біль і жах останніх митей його життя.

Останньої миті… Все закінчується… Скінчено… Немає нічого… Скінчилася життя. Скінчився його час поряд з жінкою, яку він любив. Більше нічого не буде. Світ скінчився.

— Річард! Річард! Я люблю тебе! Дивись на мене Річард! Я люблю тебе! Дивись на мене! Правильно, тільки на мене! Ти єдиний, кого я коли-небудь любила! Тільки тебе Річард! Тільки тебе! Тільки це має значення — моя любов до тебе! А ти любиш мене? Будь ласка, Річард, будь ласка! Скажи мені. Скажи мені це ще раз.

Він відчув, як лезо торкнулося його горла.

— Я люблю тебе, Келен. Тільки тебе. Завжди.

— Як зворушливо, — прогарчав солдатів у вухо Річарду, притискаючи ніж до його горла. — Коли ти будеш валятися в ямі, стікаючи кров'ю, мої руки будуть лазити по її тілу. Я збираюся трахнути твою милу жіночку. О, так! До того часу ти будеш уже мертвий. Але перш, ніж помреш, я хочу, щоб ти точно знав, що саме я збираюся робити з нею. А ти ніяк не зможеш це зупинити, тому що так станеться волею Творця.

Ти давно вже повинен був схилитися перед Орденом, але ти упирався у своїх егоїстичних устремліннях. Ти бився, пручаючись правильній і справедливій справі. Ти не просто помреш за злочини проти ближніх своїх — ти будеш вічно страждати в лапах Володаря Підземного світу. Будеш дуже страждати.

І поки ти будеш на шляху в темний світ смерті, твоя дорогоцінна Келен буде жити. Я хочу, щоб ти знав це! Вона буде нашою повією. І якщо вона проживе достатньо довго, щоб народити хлопчика, він виросте великим солдатом. Так, він стане солдатом Ордена, і буде ненавидіти тебе і твій народ. Вже ми прослідкуємо, щоб одного разу він повернувся сюди, щоб плюнути на твою могилу. І на могили інших, таких же, як ти. Тих, хто намагався виховати його в гріху, змушуючи відвертатися від служіння Творцеві і своїм ближнім.

Думай про те, як твій дух відправиться в морок. Думай про те, що поки твоє тіло буде остигати, я буду насолоджуватися приємним, теплим тілом твоєї коханої. Для її ж користі. Я хочу бути впевнений, що ти зрозумів все це перш, ніж померти.

У душі Річард вже був мертвий. І життю, і його світові настав кінець. Так багато втрачено. Все зруйновано. Ні за що. Просто з безглуздої ненависті до всякої життєвої цінності. З ненависті до самого життя. Зруйновано тими, хто вибрав своєю долею служіння порожнечі смерті.

— Я люблю тебе, і любитиму завжди, всім серцем, — сказав він хрипким голосом. — Ти зробила моє життя щасливим.

Він бачив, як Келен кивнула, даючи зрозуміти, що почула, і її губи зарухалися, беззвучно вимовляючи у відповідь слова любові. Вона була так прекрасна. Найбільше він не хотів бачити її невтішне горе. Вони дивилися один одному в очі, завмерши в останньому миті існування світу.

Річард захлинувся криком жаху, муки і раптового гострого болю, коли відчув, як лезо впивається в плоть. Ніж смертельно глибоко увійшов в його горло. Все скінчилося.

* * *

— Припини, — прогарчала Ніккі.

Розум Річарда все ще перебував в замішанні. Він зморгнув, коли Ніккі з силою схопила зап'ястя Шоти, прибираючи її руку геть. Але інша рука відьми, як і раніше усе ще лежала на талії Річарда.

— Не знаю, що ти робиш, — сказала Ніккі тоном настільки небезпечним, що, здавалося, Шота повинна була в страху відсахнутися, — але ти припиниш все це.

Шота не відсахнулась. Вона навіть не виглядала хоч трохи переляканою.

— Я роблю те, що повинна.

Ніккі було все одно.

— Відійди від нього, або я знищу тебе на місці.

Кара з ейджем в руці виглядала навіть більш люто, ніж Ніккі. Вона зайняла позицію по інший бік від відьми, блокуючи її. Перш, ніж Шота встигла повторити закляття, Річард важко звалився біля мармурових плит, оточуючих фонтан.

Він задихався, жах рвав його душу. Якась частина його все ще була там, поряд з Келен, що билася в руках головорізів. Він все ще відчував гостре лезо, що розсікає йому горло.

Річард обережно доторкнувся до шиї, але не знайшов там ні зяючої рани, ні крові. Він відчайдушно не хотів відпускати з пам'яті образ Келен, і в той же час із жахом уявляв її страх і безнадію. Єдине, чого він хотів більше всього на світі — це назавжди стерти зі своєї пам'яті страшне видовище. Він не усвідомлював до кінця, де знаходиться. Він не розумів, що сталося, і не зміг би з упевненістю сказати, що реальне, а що — ні.

Він намагався визначити: живий він чи вже на грані смерті? Чим було це заплутане видіння: явою або передсмертною галюцинацією, що супроводжувала його в світ смерті? Останньою ілюзією, яка буде терзати свідомість, поки з нього витікає його життя? Він понишпорив навколо, намацуючи тіла, які повинні були лежати тут же, поруч з ним, в цій ямі.

Поки Кара перегороджувала шлях відьмі, захищаючи свого лорда Рала, Ніккі залишила сперечатися з Шотою, опустилася на підлогу поруч з Річардом і обняла його за плечі.

— Річард, що з тобою? — Чаклунці довелося нахилитися нижче, щоб заглянути в його очі. — Ти немов Володаря побачив.

Не звертаючи ніякої уваги на Кару, Шота склала руки і пильно дивилася на Річарда.

Образ Келен все ще стояв перед його очима. Вона кликала його, викрикувала його ім'я… Улюблений голос луною віддавався у свідомості Річарда, розриваючи на частини його серце. Їх розлука була такою довгою! А несподівана зустріч в такий момент виявилася справжнім потрясінням.

— Все добре, Річард, — сказала Ніккі. — Я поруч. Ти — тут, з нами.

Річард притиснув руку до чола.

— Скільки часу мене не було?

Ніккі задерла брови.

— Не було?

— Думаю, Шота щось зі мною зробила… Що? І як довго це тривало?

— Я не дозволила їй нічого зробити. Я втрутилася, не давши їй можливості навіть спробувати. Ледве вона торкнулася твого підборіддя, я її зупинила. Вона нічого не встигла зробити — у неї просто не було на це часу.

Перед очима Річарда все ще стояла Келен. Вона кричала і билася в утримуючих її брудних лапах імперських солдатів. Він скуйовдив волосся тремтячими пальцями.

— У неї було достатньо часу.

— Мені так шкода, — прошепотіла Ніккі. — Мені здавалося, я зупинила її досить швидко.

Він не думав, що зможе так жити. Сумнівався навіть, що у нього вистачить сил, щоб глибоко зітхнути. Здавалося, відчай вже ніколи його не покине. Він більше не міг стримувати свої муки, свій біль, свої сльози. Ніккі мовчки притисла його обличчя до свого плеча, вкриваючи в своїх рятівних обіймах.

Все здавалося таким марним. Це кінець. Все пропало. Він завжди говорив, що перемогти армію Джегана неможливо. У них немає шансів. Орден занадто сильний, він виграє війну, і Річард нічого не може з цим поробити. Залишається тільки чекати смерті, жахливої смерті, яка неминуче наздожене їх усіх.

Шота ступнула ближче до мармурового краю басейну, де сидів Річард, підходячи з протилежного від Ніккі боку, і спробувала покласти руку йому на плече. Але її зап'ястя перехопила Кара.

— Пробач, що довелося так вчинити з тобою, Річард, — вимовила Шота, не звертаючи уваги на Морд-Сіт. — Але ти повинен був побачити це своїми очима, щоб зрозуміти, що…

— Заткнися, — перебила її Ніккі. — І тримай свої руки подалі від нього. Ти що, не розумієш, що завдаєш йому біль? Може, досить? Хіба обов'язково заподіювати страждання? Невже ти не можеш допомогти без того, щоб одночасно не ранити його або не доставити неприємності?

Шота прибрала руку. Ніккі обхопила долонями обличчя Річарда, стираючи великим пальцем сльози з його щоки.

— Річард…

Він вдячно кивнув у відповідь на її ніжну турботу, не в силах вимовити ні слова. Він все ще чув, як Келен кличе його… Бачив, як вона намагається вирватися з безжальних рук… Поки він живий, ця картина буде переслідувати його. Більше всього на світі він хотів би вирвати її з жорстоких лап Ордена, позбавити від видовища своєї страти. Йому необхідно повернутися туди, зробити що-небудь, позбавити її від такого нелюдського поводження. Він не перенесе того, що її світ зруйнувався, поки вона дивилася, як його вбивають.

Але ж цього не було! Він ніяк не міг бути там. Неможливо. Швидше за все, це тільки його уява. На нього нахлинуло полегшення. Насправді нічого цього не було. Звичайно ж, не було! Келен зовсім не захоплена Орденом. Вона не бачила його страти. Його видіння — лише жорстока витівка відьми. Її чергова ілюзія.

Ілюзія — для Річарда. А для жителів Галеї, для жителів інших Серединних земель, завойованих Орденом, все, що відбувалося було реальним. Навіть занадто реальним. Їхні долі завершувалися саме так. Але тепер Річард точно знав, яке їм довелося. Ніяке уява не могло б затьмарити їх реальних страждань.

Скільки їх, хороших людей, невідомих, безіменних, втратили свій шанс на щасливе життя? І все заради амбіцій нелюдів із Старого Світу? Заради чогось незрозумілого, що знаходиться по той бік життя?

Раптово його облила нова хвиля страху. У нього є дар. Він — бойовий маг. У більшості обдарованих магічні здібності проявляються лише в одній області. Але у бойового мага дар проявляється у багатьох областях. І однією з його здібностей є пророчий дар. А що, якщо його бачення було пророцтвом? Що, якщо саме так все і повинно трапитися? Що, якщо він бачив майбутнє?

Він не вірив в обумовленість прийдешнього. Зрозуміло, деякі речі неминучі — смерть, наприклад. Але це зовсім не означає, що все давним-давно визначено. Або, що не потрібно і пробувати ставити перед собою гідні цілі, не варто намагатися запобігти лихові, не потрібно прагнути змінити хід подій. Якщо це було пророцтво, то воно показує лише можливий хід подій. І зовсім не означає, що не можна запобігти цьому, не дозволити йому відбутися.

Зрештою, пророцтва Шоти ніколи не виконувалися в точності так, як вона їх підносила. У будь-якому випадку, те, що він побачив, те, що він бачив внутрішнім зором, більше нагадувало вплив Шоти.

Річард з мовчазною вдячністю стиснув руку Ніккі і тепло посміхнувся їй. У відповідь чаклунка легенько стиснула його плече; посмішка розтопила занепокоєння, що виникло у Ніккі при вигляді того, як до Річарда повільно повертається свідомість. Річард перегородив Шоті шлях, намагаючись змусити її відступити назад. Але відьма не зрушилася ні на крок.

— Як ти посміла зробити зі мною таке? Як посміла відправити мене туди?

— Я нікуди тебе не посилала, Річард. Все зробила твоя власна свідомість. Я тільки вивільнила думки, які ти придушував. Інакше ці думки вилилися б у нічні кошмари. Я звільнила тебе від кошмарів.

— Я ніколи не запам'ятовую своїх снів.

Шота пильно подивилася в очі Річарда і кивнула.

— Цей сон ти б запам'ятав. І все було б набагато гірше того, що ти тільки що пережив. Краще зіткнутися з таким видінням, коли ти можеш протистояти йому, усвідомлюючи, чим воно є і розуміючи, яка частка правди в ньому міститься.

Річард відчув, як кров прилила йому до обличчя.

— Ти саме це мала на увазі, коли казала, що, ставши моєю дружиною, Келен породить чудовисько? Невже такий був справжній сенс твого заплутаного пророцтва?

Шота залишилася незворушною.

— Воно означає те, що означає.

У пам'яті Річарда знову спливли слова, сказані солдатом Імперського Ордена. Слова про те, що він зробить з Келен, обіцянки, що вона стане матір'ю дітей, які виростуть і будуть плювати на могили тих, хто хоче жити своїм власним життям, тих, хто вірить у все, що дороге і йому теж.

В одну невловиму мить Річард рвонувся до Шоти і схопив її за горло. Від різкого поштовху вони перекинулися через невисокий бортик басейну, впали в фонтан і зникли під водою. Продовжуючи стискати горло відьми, Річард витягнув її з води.

— Так що ж означає твоє пророкування?

По обличчю Шоти струмувала вода. Вона закашлялась. Річард струснув відьму.

— Що означає твоє пророкування?

Річард моргнув. Він стояв на підлозі. Його одяг був сухий. Перед ним стояла Шота. У сухому одязі. Руки Річарда були опущені.

— Тримай себе в руках, Річард, — вигнула брову Шота. — Ти частково все ще в своїх видіннях.

Річард озирнувся навколо. Це була правда. Він не був мокрим. І Шота теж. Кучеряве каштанове волосся — в ідеальному порядку. Річард подивився на Ніккі, та у відповідь тільки спантеличено повела бровою, не розуміючи його замішання. Судячи з усього, так і було — він все ще марив. Келен була тільки видінням… І напад на Шоту — лише гра його уяви… Всього лише його уява, тільки…

— Що ти мала на увазі, коли казала, що дитина Келен буде чудовиськом? — Знову запитав Річард. Голос його звучав уже спокійніше, але загрози в ньому не поменшало.

— Я не знаю жодної Келен.

Річард стиснув щелепи, рипнувши зубами. Він уже подумував, справді, схопити її за горло.

— Відповідай! Що?

Шота застережливо підняла палець.

— Річард, не варто сердити відьму. Тобі це не сподобається.

— Мій гнів теж не доставить тобі задоволення. Тому краще відповідай. Що означало твоє пророкування?

Шота поправила рукави сукні, обережно підбираючи слова.

— По-перше, я всього лише показала тобі різні часи і різні факти. Показала так, як я бачу їх в потоці часу. Я не пам'ятаю жінки по імені Келен, а, отже, не можу пам'ятати нічого, пов'язаного з нею. Так що, я не маю ні найменшого поняття, про яке пророкуванні ти говориш.

Обличчя Шоти прийняло небезпечно-похмурий вираз, який нагадав, що Річард розмовляє з відьмою, одне ім'я якої вселяє страх більшості жителів Серединних Земель.

— Але в цьому потоці майбутніх подій тебе чекає смертельна небезпека.

Вона невдоволено зрушила брови.

— Про яку дитину-чудовисько ти весь час говориш?

Річард відвернувся і втупився на нерухому воду фонтану, знову розмірковуючи про жахи, які побачив. Він не міг змусити себе заговорити про це вголос. Не насмілювався. Він боявся повторити пророкування, зроблене колись Шотою. Адже воно могло означати, що у Келен народиться дитина, зачата чудовиськами з Імперського Ордена. Він боявся, що, висловивши вголос свої побоювання, зробить їх дійсністю. Ця думка завдала Річарду стільки болю, що він рішуче відсунув її вбік. І замість цього вирішив задати зовсім інше питання.

Він повернувся до Шоти.

— Чому гнів не допоміг мені закликати мій дар?

Шота важко зітхнула.

— Річард, тобі потрібно усвідомити дещо. Не я викликала твоє видіння. Я лише допомогла тобі вивільнити твої підсвідомі думки. Твої власні думки. Я не створювала ніяких видінь, так само, як і не наповнювала твій розум своїми ідеями. Єдине, що я зробила — дозволила твоєму мисленню звільнитися. Я нічого не можу сказати про твоє видіння, тому що не знаю, що саме ти бачив.

— Тоді, чому ти…

— Я лише знаю, що ти — той, хто повинен зупинити Орден. Я допомогла тобі вивільнити твої власні пригнічені думки, щоб ти це краще зрозумів.

— Зрозумів що?

— Те, що необхідно зрозуміти. Я знаю не більше твого, і розумію лише, що побачене вельми тебе засмутило. Я б сказала, що я — всього лише посильний, який передав послання, але не читав його.

— Але ти змусила мене побачити те, що…

— Ні, Річард, не змусила. Я відхилила для тебе фіранку, але не я викликала дощ, який ти побачив у вікно. Ти намагаєшся звинувачувати мене за дощ, замість того, щоб усвідомити, що я всього лише підняла завісу і дозволила тобі побачити його своїми очима.

Річард підняв очі і мигцем глянув на Ніккі — вона не вимовила ні слова. Він подивився на Зедда: той стояв на верхньому щаблі, недбало склавши руки, і просто спостерігав за подіями. Дід завжди вчив його сприймати дійсність такою, яка вона є. Навчав не відгороджуватися, подібно до багатьох, від дійсності, не надіятися на сліпу віру в невидиму руку долі, яка спрямовує та контролює події. Незрозуміло, чому тоді він сам не діяв саме так, а намагався звинуватити Шоту в тому, що вона змусила його побачити щось, чого він не бачив, або не хотів бачити.

— Пробач, Шота, — сказав він уже тихіше. — Ти права. Ти дійсно просто показала мені дощ. Я не повинен був звинувачувати тебе у тому, що здійснюють інші, нехай я навіть поки не знаю, що робити з побаченим. Прости мене.

Шота скромно посміхнулася.

— У цьому і полягає одна з причин, чому ти, Річард, — той самий, єдина людина, здатна зупинити це безумство. Ти готовий бачити правду. Саме тому я привела Джебр, як свідка того, що несе нам рука Ордена. Тобі необхідно було знати всю правду про події.

Річард кивнув. Він відчував себе все гірше, і готовий був впасти в відчай, тому що навіть не уявляв, як зробити те, що, на думку Шоти, повинен зробити. Він зібрався з силами і рішуче глянув на Шоту.

— Ти проробила довгий шлях, і витратила багато сил, щоб привести сюди Джебр. Твоє життя і твоє майбутнє точно так само залежать від цієї боротьби, як і моє, як життя всіх вільних людей і всіх володіючих даром. Якщо Орден переможе, ми загинемо. Всі. Включаючи тебе. Можливо, тобі є що сказати. Можливо, сказане тобою допоможе мені продумати свої дії, щоб зупинити це безумство? Мені потрібна будь-яка допомога, яку ти можеш надати. Отже, тобі є що мені сказати?

Відьма втупилася на Річарда так, ніби думки її блукали десь дуже далеко.

— Кожного разу, коли я даю тобі інформацію, — нарешті мовила вона, — ти обурюєшся, немов я — її творець, а не просто вісник.

— Навколо панує смерть, рабство, тортури, а ти раптом вирішила образитися, що хтось зачепив твої почуття?

Шота мимоволі посміхнулася його оцінці.

— Ти думаєш, мої одкровення з'являються прямо з повітря, і я зриваю їх, немов груші з гілки?

Посмішка розтанула, пильний погляд відьми спрямувався кудись у далечінь.

— Хіба можна в двох словах пояснити, якою ціною здобувається це таємне знання? І мені не хотілося б займатися настільки важкою і невдячною справою, якщо це лише викличе новий вибух невдоволення. Таке знання — річ дуже дорога.

Річард засунув руки в задні кишені.

— Гаразд, я тебе зрозумів. Раз вже ти докладаєш певних зусиль, то вправі вимагати, щоб я теж обдумав все як можна ретельніше. На кон поставлені наші життя, Шота. Для мене буде цінним все, що ти мені зможеш розповісти.

Річард щиро вірив, що Шота переказувала те, що бачила в потоці подій і часу. Але, незважаючи на це, він зовсім не був переконаний, що її розповіді треба сприймати буквально, або так, як їх розуміє сама Шота. Тим не менш, інформація, надана Шотою, завжди давала ключ до вирішення проблеми. Якою б вона не була. І останній приклад тому — заклинання Вогняного Ланцюга. Відьма не дала ніяких пояснень до слів «Вогняний Ланцюг». І, тим не менше, то була єдина нитка, яка не дозволила Річарду кинути все. Не дозволила відмовитися від спроб знайти відповіді і з'ясувати, що ж насправді трапилося з Келен. Без цих двох слів він ніколи не знайшов би серед безлічі старих книг ту єдину, що містила в собі розгадку.

Шота глибоко вдихнула, і, нарешті, видихнула, погоджуючись. Потім відьма злегка нахилилася до Річарда, немов підкреслюючи, наскільки вона серйозна.

— Це призначено тільки для твоїх вух.

Річард подивився на Кару і Ніккі — вираз їхніх облич ясно показувало, що саме ці двоє думають про ідею залишити його без нагляду. Безсумнівно, вони переконані, що повинні завжди бути під рукою, де-небудь поблизу. Цікаво, перебувай вони в декількох дюжинах кроків, чи буде він в меншій безпеці, ніж, якби вони стояли прямо у нього за спиною? Зрештою, Шота тільки що продемонструвала, що відстань нічого не значить. Хоча його пильні охоронниці явно не поділяли цю точку зору. Може, варто пошукати рішення, здатне задовольнити всіх?

— Вони обидві на нашому боці. Так чому…

— Та тому, що таке моє бажання, — Шота розвернулася до нього спиною, і, склавши руки, стала дивитися в фонтан. — А якщо ти хочеш почути те, що я скажу, ти будеш виконувати мої бажання.

Річард не знав, що це було: проста упертість або щось ще. Але з'ясовувати це зараз — час не самий підходящий. Якщо він збирається отримати від Шоти якусь допомогу, то повинен показати їй свою довіру. А Ніккі і Карі, в свою чергу, необхідно довіритися йому.

Він вказав на щаблі.

— Будь ласка, ви обидві, підніміться до Зедда і почекайте там.

Ніккі ця думка явно подобалася не більше, ніж Карі. Але по погляду Річарда вона зрозуміла, що повинна зробити все так, як він сказав. Чаклунка обпекла потилицю Шоти лютим поглядом.

— Тільки дай мені привід, і я спопелю тебе перш, ніж у тебе буде шанс насправді нашкодити йому.

— Навіщо мені шкодити йому? — Шота озирнулася назад через плече. — Річард — єдиний, хто може зупинити Орден.

— Ось саме.

Річард стежив, як Ніккі і Кара розвернулися і мовчки попрямували по східцях вгору. Він чекав, що Кара почне сперечатися, і був радий, що цього не відбулося.

Вони з дідом довго дивилися один на одного. Зедд, виглядав надзвичайно спокійним. Точно так само, як і Енн з Натаном. Троє чарівників з цікавістю розглядали його, немов вивчали знайдену серед каміння дивину. Зедд злегка кивнув Річарду, спонукаючи його робити те, що повинен.

Ззаду почувся плескіт. Обернувшись, Річард побачив, як струмені води знову злітають до стелі, і досягнувши вершини обрушуються в чаші, переливаючись через їх краї в нижній басейн.

Шота сиділа спиною до нього на краю низького мармурового підвищення, оточуючого фонтан, і неквапливо водила пальцями по воді. Щось в її зовнішності змусило волосся на потилиці Річарда встати дибки. Коли відьма озирнулася, Річард зрозумів, що дивиться в обличчя своєї матері. Його м'язи напружилися.

— Річард… — Сумна посмішка матері була наповнена любов'ю і тугою. З моменту останньої зустрічі вона не постаріла ні на день, і виглядала точно такою ж, як в його дитячих спогадах.

Річард завмер, а вона плавно підійшла і стала перед ним.

— О, Річард, — вимовила вона голосом, настільки ж чистим і текучим, як вода фонтану. — Як я сумувала за тобою.

Вона обняла сина за талію і ніжно провела пальцями по волоссю. Потім довго вдивлялася в його очі.

— Як же я за тобою сумувала.

Річард миттєво придушив свої емоції. Він знав досить, його неможливо було переконати, що перед ним справді його мати.

При першій зустрічі Шота вже приймала вигляд матері, яка загинула в вогні, коли Річард був ще дитиною. Того разу Річард готовий був знести мечем голову Шоти — він прийняв витівку відьми за жорстокий жарт. Вгадавши його бажання, Шота пояснила, що, з'являючись так перед ним, вона хотіла зробити безневинний подарунок на згадку його любові до матері і безсмертної любові матері до нього. Шота сказала тоді, що доброта цінна і для неї самої, чого він ніколи не зможе зрозуміти або оцінити.

Річард не думав, що на цей раз вона знову хоче зробити йому подарунок. Він не розумів, що вона робила, і чому, але вирішив проявити спокій і не поспішати з висновками.

— Спасибі тобі за прекрасний спогад, Шота. Але хіба так вже необхідно приймати вигляд моєї матері?

Шота, задумливо наморщила лоб — в точності так, як робила мати.

— Тобі знайоме ім'я… Барах?

Волосся на потилиці Річарда, яке ледь вляглося, знову встало дибки. Він м'яко обхопив руками її талію, і з великою обережністю відсунув в сторону.

— Чарівник на ім'я Барах був Першим Чарівником під час великої війни, — Річард пальцем підчепив амулет, що висів у нього на грудях. — Це належало йому.

Мати кивнула.

— Правильно. Він був великим бойовим магом.

— Так.

— Як і ти.

Річард відчув, що червоніє при думці про те, що мама назвала його «Великим». Нехай навіть це була всього лише Шота, яка прийняла її вигляд.

— Він знав, як використовувати свій дар; я — ні.

Мати знову кивнула, легка посмішка знайомо торкнулася куточків її рота — це він теж пам'ятав. Так мати посміхалася, коли пишалася тим, що він вхопив суть особливо важкого уроку. Йому хотілося знати, чи вважає Шота, що ці спогади теж щось значать.

— Ти знаєш, що зробив Барах?

Річард, заспокоюючись, перевів дух.

— Знаю. У загальних рисах. Виникли неприємності з Храмом Вітрів. І заради безпеки Храм з його безцінним вмістом був захований в іншому світі.

— У Підземному світі, — уточнила вона.

— Так. Барах відправився в Храм, щоб спробувати вирішити проблему.

Мати посміхнулася, запускаючи пальці в його волосся.

— Як і ти.

— Я вважаю…

Нарешті вона залишила у спокої його волосся, на мить опустила очі, потім знову підняла на нього пильний погляд.

— Він пішов туди заради тебе.

— Заради мене? — Річард подивився на неї з підозрою. — Про що це ти?

— Магія Збитку була замкнена у Храмі, прихованому в Підземному світі. Її сховали від світу живих, щоб більше не народжувалися чарівники, що володіють нею.

Хотів би Річард знати, дає вона йому те, що сама вважає фактами, або просто повторює те, що він вже знав.

— Я підозрював щось подібне, коли читав старі записи. З тих пір більше не народжувалися люди, обдаровані Магією Збитку.

Вона розглядала його з такою спокійною серйозністю, що це починало тривожити.

— Але ти народився, — просто закінчила вона. І в самій цій простоті було приховано величезне значення.

Річард моргнув.

— Ти хочеш сказати, що Барах щось зробив, поки був у Храмі Вітрів? І тому знову народився хтось, хто володіє Магією Збитку?

— Гадаю, під «кимось» ти маєш на увазі… себе? — Вона вигнула брову. Її питання прозвучало підкреслено стримано.

— На що ти натякаєш?

— З тих пір, як Храм зник з цього світу, перестали народжуватися чарівники з Магією Збитку. І не народилося жодного бойового мага.

— Послухай, я не знаю наскільки це правда… Але навіть якщо і так, це ще не означає…

— Ти знаєш, що зробив бойовий маг Барах після повернення з Храму Вітрів?

Річард був спантеличений. Чого відьма домагається, задаючи всі ці питання?

— Ну-у… так…. Повернувшись з Храму Вітрів, він… вчинив самогубство, — Річард слабо поворушив рукою, вказуючи кудись вгору на темну громаду замку. — Він кинувся в прірву з зовнішньої стіни Замку Чарівників. З тієї, звідки відкривається вид на Ейдіндріл і долину внизу.

Його матисумно кивнула.

— Вид на місце, де пізніше буде побудований Палац сповідниць.

— Думаю так.

— Але перш, ніж кинутися зі стіни, він залишив дещо для тебе.

Річард витріщився на неї, не зовсім впевнений, що правильно зрозумів.

— Для мене? Ти впевнена?

Мати кивнула.

— У звіті, який ти читав, було записано не все. Бачиш, коли він повернувся з Храму Вітрів, перш ніж кинутися зі стіни Замку, він дав своїй дружині книгу і відправив її з цією книгою в свою бібліотеку.

— Свою бібліотеку?

— У Бараха була таємна бібліотека.

Річард відчував себе йдучим навшпиньки по тонкому льоду.

— Я навіть не знав, що у нього була дружина.

— Але ти знаєш її, Річард, — мати посміхнулася так, що і без того стоять дибом на потилиці волосся заворушилися.

Річард ледве міг дихати.

— Знаю? Я? Як таке може бути?

— Ну-у, — сказала його мати, знизавши плечима. — Ти знаєш про неї. Чув про чарівника, створив першу сповідниця?

— Так, — сказав Річард, збентежений такою зміною теми. — Його ім'я Меріт. Першою сповідницею була жінка на ім'я Магда Сірусом. У представницькому залі Палацу Сповідниць є їх портрети.

Мати кивнула так, що у нього звело судомою живіт.

— Це і є та сама жінка.

— Та сама?

— Дружина Бараха.

— Ні-ні… — Річард, притис пальці до чола, намагаючись обміркувати почуте. — Ні, вона була дружиною Меріта, чарівника, який зробив її Сповідницею, а не Бараха.

— Це вже було пізніше, — відмахнулася мати. — Барах був її першим чоловіком.

— Ти впевнена?

Вона ствердно кивнула.

— Коли Барах повернувся з Храму Вітрів, Магда Сірусом чекала його там, де він звелів їй чекати — в Башті Першого Чарівника. Багато днів вона чекала, боячись, що він вже ніколи до неї не повернеться. Але, на її превеликий полегшення, він, нарешті, повернувся. Поцілував її, сказав про свою безсмертну любов, а потім змусив поклястися у вічному мовчанні. Після того, як вона дала клятву, він відправив її з книгою в свою особисту, таємну бібліотеку.

— Після її відходу, Барах залишив у Вежі Першого Чарівника свій одяг — той, який тепер носиш ти. Ці підбиті шкірою срібні браслети, плащ, немов витканий з чистого золота, і амулет він залишив для чарівника, якому забезпечив майбутнє народження у світі живих… Він залишив їх для тебе, Річард.

— Для мене? Ти впевнена, що всі вони дійсно призначені спеціально для мене?

— Як ти думаєш, чому існує так багато пророцтв, які говорять про тебе? Які передрікають твій прихід? Які називають тебе то «Народженим з даром нести істину», то «каменем у ставку», то «несучим смерть», то «Кахаріном»? Чому з'являються нові пророцтва, пов'язані з тобою? Чому деякі з них здатен зрозуміти тільки ти, хоча на протязі багатьох століть, навіть тисячоліть, ніхто не міг їх витлумачити? Чому, по-твоєму, ти зрозумів деякі з них?

— Але це не означає, що всі вони говорять про мене.

Байдужим жестом його мати відмовилася підтримати або спростувати його твердження.

— Хто скаже, що трапилося раніше: Магія Збитку, нарешті, знайшла дитину, яка здатна оволодіти нею; або нарешті знайшлася особлива дитина, якій було визначено народитися обдарованою. Пророцтво потребує зернятка, щоб прорости. Повинно бути щось, щоб породити майбутнє, нехай навіть це — всього лише колір очей, успадкований тобою. Щось має змусити пророцтво збутися. У такому випадку, що це: випадковість чи навмисність?

— Я волів би думати, що випадковість.

— Як тобі завгодно. Але в даному випадку, Річард, чи має це якесь значення? Ти єдиний народжений зі здатністю, яку Барах випустив з ув'язнення в іншому світі. Ти той, чиє народження — випадкове або цілеспрямоване — визначив своїми діями Барах. Зрештою, важливо лише одне — ти єдиний, народжений з Магією Збитку.

Річард вважав, що вона права; те, як саме відбувалися події, не змінювало суті того, що сталося.

Його мати зітхнула, продовжуючи історію.

— Так чи інакше, він переконався, що все буде саме так. Він підготувався. І тільки потім покинув свою вежу і ступив у смерть. Ті, хто писав звіт, не знали, що після повернення в нього вистачило часу, щоб послати свою дружину зі строго таємною місією. Вона повернулася, щоб виявити, чоловіка мертвим.

Розум Річарда був в сум'ятті. Він ледве міг вірити своїм вухам. Він відчував запаморочення від несподівано відкритих йому подій минулого. Тим не менше, після свого відвідування Храму Вітрів, він знав, що такі речі були можливі. Він залишив знання, набуті там, як плату за повернення у світ живих. Але навіть тепер у нього залишалося відчуття, наскільки глибокими, повними, абсолютними були ці знання. І зажадав від нього такої плати, в обмін на його повернення до Келен, дух Даркена Рала, його справжнього батька.

— Убита горем, Магда Сірусом дала зоду на те, щоб стати першою сповідницею. Цей небезпечний експеримент придумав Меріт; та вона знала, що з великою ймовірністю, може не пережити невідомі небезпеки цього заклинання. Але весь її світ був зруйнований. Вона так горювала по померлому коханому чоловікові, Першому Чарівникові, що не думала, що знайде хоч що-небудь, заради чого їй слід жити. Ось Магда і зважилася на експеримент, який, як всі вважали, цілком міг виявитися смертельним. Вона бажала одного — знайти тих, хто був відповідальний за всі фатальні події, які призвели до смерті її чоловіка.

— Так, вона вижила. Багато пізніше вони з Мерітом полюбили один одного, і ця любов повернула її до життя. Звіти того часу місцями зіпсовані, деякі шматки пропущені, є помилки в хронології подій, але правда полягає в тому, що Меріт був її другим чоловіком.

Річарду довелося сісти на мармурову лаву. Сприйняти таке — це було занадто. Збіги вражали. І примиритися з ними було неймовірно важко. Він — єдиний за тисячі років народжений з магією Збитку… Барах — останній, хто був у Храмі Вітрів до самого Річарда… Барах був одружений на жінці, яка стала першою сповідницею… Річард закохався і одружився на Сповідниці — самій Матері-сповідниці Келен…

— Коли Магда Сірусом використала свою отриману владу сповідниці на Лотейном, вони дізналися, що він зробив в Храмі Вітрів — дізналися те, про що знав тільки Барах.

Річард звів очі.

— Що зробив Лотейн?

Мати пильно дивилася йому в очі, немов заглядаючи саму в душу.

— Лотейн зрадив їх, коли був у Храмі. Він звільнив якусь магію, яка була там схована — в якийсь момент майбутнього вона повинна була з'явитися в світі живих. Імператор Джеган був народжений цією силою; і саме Лотейн дозволив їй просочитися з безпечного сховища, перенесеного в інший світі. Це була магія соноходця.

— Але навіщо Лотейн створив таке? Адже він був головним обвинувачем. Це ж він зобов'язаний був простежити, щоб команда Храму була страчена за той збиток, якого вони завдали.

— Ймовірно, Лотейн вірив, що магію необхідно викорінити з людської раси. У те ж вірять і наші вороги в Старому Світі. Можу припустити, що його фанатизм знайшов новий вихід: він уявив себе рятівником людства. У підсумку це він забезпечив повернення соноходця в світ живих, щоб очистити світ від магії.

— З якихось причин, Барах був не в силах закрити пролом, створений Лотейном, не міг знищити наслідків його зради. Він зробив найкраще з того, що міг — простежив, щоб з'явився баланс, противага нанесеному пошкодженню — хтось, здатний протистояти силам, прагнучим до знищення обдарованих, хтось, хто володіє необхідними здібностями. Цим «хтось» повинен був стати ти, Річард. Барах простежив, щоб ти був народжений, щоб міг протистояти тому, що було зроблено Лотейном. Саме тому ти, Річард Рал, єдиний, хто здатний зупинити Орден.

Річард відчув себе хворим. Все, що відбувалося, змушувало його відчувати себе величезним пішаком, якого всі використовують в своїх прихованих цілях; простачком, здатним лише виконувати чужі плани, який вимушений грати роль, обумовлену йому через прірву тисячоліть.

Ніби прочитавши його думки, Шота, все ще в образі його матері, співчутливо поклала руку йому на плече.

— Барах постарався врівноважити це пошкодження. Він не обумовлював, як буде досягнута рівновага, і як вона стане діяти. Твоя добра воля, Річард, зовсім не викреслена з рівняння.

— Ти так думаєш? Мені здається, що я — просто вирішальний елемент цієї головоломки, введений в гру в останній момент. Я не бачу своєї доброї волі, свого бажання, свого власного життя, свого вибору — взагалі нічого. Здається, всі інші вже визначили мою подальшу долю.

— Я не думаю, що це так, Річард. Я б сказала що все, що було зроблено, мало чим відрізняється від підготовки солдата. Навчання дає йому можливість досягти мети, перемогти в битві, якщо вже битва неминуча. Це не означає, що, коли почнеться битва, солдат не втече, що буде стійко битися. Ймовірно, він навіть переможе, якщо застосує кращі зі своїх здібностей і навичок. Барах простежив, щоб у тебе була така можливість, Річард. Він залишив тобі броню, зброю, здібності, щоб захистити своє власне життя і свій власний світ, якщо в цьому виникне необхідність. Ось і все. Він лише простягнув тобі руку допомоги.

Рука допомоги, послана через безодню часу… Річард заплутався і відчував себе виснаженим. Здавалося, він більше не знає себе, не знає, хто він такий насправді. Не знає, яка частина його власного життя належала йому самому. Як ніби привид Бараха раптово матеріалізувався з глибини століть і оселився в душі Річарда.

І ще одна обставина все не давала йому спокою. Одна деталь, яка не мала сенсу. Як міг Лотейн, головний обвинувач, відвернутися від своєї віри, відвернутися від людей Нового Світу? А те, що він піддався притягальній силі переконань Старого Світу, здавалося Річарду занадто простим і зручним поясненням.

І раптом воно прийшло — осяяння, нахлинуло потужним потоком. Здогад, від якого захоплювало дух. Те, що завжди турбувало його в древніх рукописах. Шота пробудила його пам'ять про давні події, від чого всі частини тієї давньої історії раптово встали на місце. Тепер Річард зрозумів те, що завжди здавалося йому неправильним і весь час його турбувало. І тепер, усвідомивши все, він не міг зрозуміти, чому не здогадувався про це раніше.

— Лотейн був негідним звання обвинувача, — вимовив Річард, наполовину сам собі. Він застиг немов у трансі, широко розкривши немигаючі очі. — Це не було простим проявом фанатизму Лотейна. Він ні від кого не відвертався. Він не був зрадником. Він був шпигуном. Завжди був шпигуном. Він, немов кріт, підбирався до мети, прокладаючи ходи під землею. У нього був час, щоб домогтися положення і влади. І знайти спільників, готових виконувати його таємні накази.

Лотейн був не просто шанованим чарівником, він ще володів великою владою. Зі своїм політичним впливом він мав доступ до найвищих постів. І коли, нарешті, представилася довгоочікувана можливість, він почав діяти. Він зробив так, щоб його спільники були призначені в команду Храму. Як і сьогоднішні послідовники Ордена, Лотейн і його люди твердо вірили в свою справу. Це з їхньої вини чарівники зазнали невдачі. Їх діяльність не була результатом зміни поглядів, не була безчесним вчинком. Все так і було задумано. Спеціально, з самого початку.

Вони всі були готові пожертвувати собою. Померти за свою віру, в ім'я вищої мети. Не знаю, тільки частина з них були дійсно шпигунами, чи вони всі, але те, що вони досягли своєї мети — це факт. Могло навіть статися, що вони переконали когось ще підтримати їх з почуття морального обов'язку.

Зрозуміло, решта чарівники в Башті неминуче і досить скоро повинні були зрозуміти, що в справі Храму Вітрів не все чисто. Саме тому Лотейн так завзято взявся за переслідування команди Храму. Він піддав їх суду і простежив, щоб всі вони були страчені. Він не хотів залишати в живих нікого, хто б міг розповісти хоч дещицю з того, що вони вчинили насправді.

Лотейн точно спланував всі свої дії, йому вдалося зберегти таємницю так, щоб нічого не можна було виправити. Шпигуни, яких Лотейн призначив в команду Храму, охоче пішли на смерть, несучи з собою всі секрети. Переслідуючи в суді і засудивши команду Храму, Лотейн зумів зберегти в таємниці змову, яка цілком і повністю була його творінням. Він усунув всіх, що володіли будь-якими відомостями про справжній збиток, якого вони завдали. Він був упевнений, що коли-небудь заподіяна ним шкода змете всіх супротивників, і його поплічники будуть правити світом. Коли це трапиться, він стане самим великим героєм війни.

Залишалася тільки одна невелика проблема. Посвячені наполягали, що хтось із них повинен відправитися в Храм Вітрів і усунути пошкодження. Лотейн не міг допустити, щоб туди пішов хтось інший — адже тоді відкрилася б справжня ступінь його зради. І тоді, можливо, знайшовся б спосіб все виправити. Ось і довелося йому запропонувати самого себе в якості посланця. Хоча спочатку в його плани входило відправитися туди тільки в крайньому випадку, при необхідності знищити всі сліди.

Оскільки він був головним обвинувачем, всі думали, що він володіє достатньою переконаністю для виконання поставленого завдання. Коли Лотейн нарешті досяг Храму Вітрів, він не тільки простежив, щоб пошкодження стало незворотнім, він скористався отриманими в Храмі знаннями, щоб упевнитися, що ніхто не знайде і не виправить завданої ним шкоди. Він приховав скоєне, змусив усіх повірити, ніби все відновлено.

Виникла ще одна проблема: змін, які він зробив, використовуючи знання Храму, самих по собі виявилося достатньо, щоб змусити Храм стривожитися і спробувати захистити себе. Перебуваючи в Храмі Вітрів, в тому, іншому, світі, Лотейн не помітив заклик про допомогу і попередження Храму — червоний місяць, який зійшов у світі живих. І після свого повернення був заарештований. Але тепер він був спокійний — він з нетерпінням чекав смерті, щоб знайти в загробному житті вічну славу за свої звершення. Все було точно так, як пояснювала Ніккі. У точній відповідності до ідеології Старого Світу.

Чарівники в Башті зобов'язані були дізнатися, про ступінь пошкодження, заподіяного Лотейном. Але навіть під тортурами Лотейн не розкрив свого задуму повністю. І тоді Магда Сірусом стала сповідницею, щоб розкрити правду про те, що сталося. Але вона тільки вчилася бути Сповідницею, і була занадто недосвідчена для такого завдання. Вона вміла використовувати силу сповідниці, але ще не розуміла, наскільки важливо вміти задати правильні питання.

Річард подивився в обличчя своєї матері.

— Келен одного разу сказала, що отримати визнання легко. Набагато важче задати потрібне запитання, щоб отримати всю правду. Меріт тільки що відкрив силу сповідниць. Тоді ще ніхто не розумів, яким чином діє ця сила.

— Келен вчилася все своє життя, щоб робити все належним чином. Але тоді, тисячі років тому Магду Сірусом навчити було нікому. Упевнена, що отримавши від Лотейна повне визнання в скоєному, вона все ж не змогла розкрити справжні розміри його зради. Він був шпигуном. А вони не змогли цього виявити, незважаючи на участь сповідниці. Вони так ніколи і не дізналися про все, що люди Лотейна здійснили в Храмі Вітрів.

Мати хмуро роздивлялася Річарда.

— Ти абсолютно впевнений щодо цього, Річард?

Він кивнув.

— Нарешті все знайшло сенс. Ти додала до історії відсутні частини, і тепер все зійшлося. Лотейн був шпигуном. Він пішов на смерть, але не сказав нічого. Ні про те, ким він був насправді, ні про своїх людей, з команди Храму. Всі учасники цієї історії померли, не видавши істинного ступеня завданих ними збитків. Ніхто, навіть Барах, не зрозумів всю ступінь скоєного.

Його мати зітхнула, пильно дивлячись у далечінь.

— Це, звичайно, пояснює ті уривки відомостей, що потрапили до мене. — Вона дивилася на нього так, немов бачила вперше. — Дуже добре, Річард. Просто відмінно.

Річард потер рукою втомлені очі. Йому не доставляло задоволення знову витягувати на світ цю мерзенну, огидну історію, яка переслідувала його, тягнулася за ним крізь час.

— Ти сказала, що Барах залишив для мене книгу?

Відьма кивнула.

— Він доручив дружині заховати її. Книга призначалася тобі.

Річард зітхнув.

— Ти впевнена?

— Так. — Мати ретельно склала свої пальці разом. — У застиглому поза часом Храмі Вітрів, використовуючи знання, отримані там, Барах написав книгу. Нічий погляд, крім його власного, ніколи її не торкався. Жодна людина зі світу живих не зняла покрив, накладений особисто Барахом. Незаймана, вона так і лежить в його секретному відділенні бібліотеки.

Від цієї думки Річард похолов. Він поняття не мав, де може знаходитися це місце. Але навіть якщо він знайде його, хто підкаже, що він повинен шукати? Він не вірив, що це можливо, але про всяк випадок запитав.

— Може, ти знаєш, як називається ця книга? Хоч приблизно? Або хоча б про що вона?

Мати урочисто кивнула.

— Вона називається «Секрети Сили Бойового Мага».

— Добрі духи, — прошепотів Річард, не зводячи з неї очей.

Його коліна підігнулися, він закрив долонями обличчя. Він був вражений і не міг повірити у все це. Остання людина, що відвідала Храм Вітрів за три тисячі років до нього, Річарда, якимось чином зробила так, щоб Храм випустив Магію Збитку. Річард був народжений з Магією Збитку почасти заради того, щоб увійти в Храм Вітрів і зупинити чуму, випущену соноходцем. Соноходець, народжений тому, що чарівник Лотейн проник туди першим і зробив так, щоб соноходець був народжений, щоб правити світом і знищити магію. А потім той чоловік, який дозволив народитися обдарованому Магією Збитку, залишив Річарду книгу — повчання по використанню цієї самої магії. Виходить, він подарував Річарду можливість завдати поразки соноходцю.

Після того, як Барах повернувся і вбив себе, чарівники залишили всі подальші спроби проникнути в Храм Вітрів. Чи то через червоний місяць, чи то з якоїсь іншої причини, але це виявилося неможливим. Ніхто не міг увійти туди, щоб виправити пошкодження, завдане командою Храму, а потім Лотейном. Барах — єдиний, хто був здатний хоч щось протиставити загрозі.

Дуже можливо, що Барах підстрахувався, щоб ніхто інший не зміг увійти в Храм Вітрів. Можливо для того, щоб не дозволити черговому шпигунові зруйнувати зроблене ним. Щоб ніхто не порушив рівноваги, не завадив народженню Річарда.

Річард придивився. Перед ним більше була не його мати. На її місці стояла Шота, широкі складки її сукні м'яко розвівалися, ніби під легким вітерцем. Річарду стало сумно, що мати зникла. Але в той же час він відчував полегшення, що більше не потрібно бачити образ матері, а можна говорити з відьмою Шотою.

— Ця бібліотека, куди Барах відправив свою дружину з книгою «Секрети Сили Бойового Мага «… Де вона знаходиться?

Шота сумно похитала головою.

— Мені це невідомо. Думаю, крім Бараха і його дружини, Магди Сірусом, цього не знав ніхто.

Річард носив спорядження бойового мага, що належало колись бараху, амулети, які належали Бараху. Володів Магією Збитку, швидше за все, теж завдяки Бараху. І Барах залишив для нього книгу, яка, судячи з усього, була чимось на зразок інструкції з використання сили, з якою він, Річард, був народжений… І це теж стараннями Бараха.

— Але книгосховищ так багато. Особиста бібліотека Бараха може знаходитися в будь-якому з них. У тебе є хоч припущення, де її шукати?

— Я знаю тільки, що її немає серед інших бібліотек, як ти припускаєш. Це була особиста бібліотека Бараха, він сам її створив. Кожна книга там унікальна. І він добре їх сховав. По цей день її ніхто не зміг виявити.

— І з якихось причин він не вважав можливим залишити свої книги в Вежі Першого Чарівника? Адже там безпечно.

— Безпечно? Нещодавно Сестри Тьми, послані Джеганем, осквернили це місце. Серед інших речей вони забрали для імператора і книги. Джеган полює за книгами, полює за записаним в них знанням, яке може допомогти йому в його боротьбі за управління світом ім'ям Ордена. Якщо б книга, написана Барахом, залишилася в Башті, дуже можливо, що вона була б тепер в руках Джегана. Барах вчинив мудро, не залишивши таку силу тут, де будь-хто міг її знайти. Адже будь-який Перший Чарівник після нього міг виявити книгу і використати її. А міг би й знищити, щоб така сила не потрапила в чужі руки.

Саме це сталося з «Книгою Зниклих Тіней». Енн і Натан, виконуючи пророцтва, допомогли Джорджу Сайферу пронести її в Вестланд. Вони розраховували, що, ставши старше, Річард вивчить книгу напам'ять, а потім знищить, щоб вона не потрапила не в ті руки. Пізніше виявилося, що ця книга була потрібна Даркену Ралу, щоб відкрити шкатулки Одена. Ті самі шкатулки, які зараз знову в грі. І винні були в цьому колишні Сестри Енн. Це вони захопили Келен, останню сповідницю. Але магічний зміст «Книги Зниклих Тіней» одного разу допоміг Річарду перемогти Даркена Рала.

Річард взяв у руку амулет, який колись належав Бараху. Тепер цей амулет носив він, Річард. Ось символи, що означають танець зі смертю. Мабуть, відбувається занадто багато чого, що можна пояснити простим збігом.

Він подивився на Шоту.

— То ти кажеш, що Барах передбачав те, що трапиться, і тому заховав книгу в більш безпечному місці?

Шота знизала плечима.

— Жалкую, Річард, але я не знаю. Можливо, він просто проявив обережність. Беручи до уваги обставини і, враховуючи, що перебуває під загрозою, така обережність, звичайно ж, здається не тільки виправданою, але й мудрою. Я сказала тобі все, що могла. Тепер перед тобою всі частини історичної головоломки, якої я не розумію. Це не означає, що це — всі шматочки, але дещо ти міг дізнатися з інших джерел. Так що, тепер ти знаєш більше, ніж я. У цьому відношенні, ти, ймовірно, знаєш більше, ніж будь-який з живучих, з тих пір, як Першим Чарівником був бойовий маг Барах.

З усього сказаного Шотою, мало що могло йому допомогти. Хіба що книга! Йому необхідно знайти книгу, яку залишив йому Барах. Без цієї книги бойові магічні сили Річарда були таємницею для нього і тому марні. Без книги, не було ніякої надії перемогти армію, що насувалася з Старого Світу. І тоді Орден стане правити світом, і викорінить магію в світі живих. Все буде так, як планував Лотейн. Без книги план Бараха провалиться, а Джегань переможе.

Річард пильно дивився на скляний дах в ста футах над ним. Крізь нього проникало тьмяне, передвечірнє світло, яке приглушувало світло ламп тут, внизу. Цікаво, коли запалилися лампи? А він і не помітив…

— Шота, більшої потреби в такому знанні і бути не може. Передбачається, що я зможу зупинити Орден. Але, як я зроблю це, якщо не навчуся використовувати свої здібності бойового мага? Хіба ти не можеш нічого підказати? Будь-який здогад про те, як розшукати цю книгу? Якщо я не знайду відповідей на деякі питання, і швидко, я мрець. Як і всі ми.

Відьма підняла підборіддя Річарда, щоб заглянути йому в очі.

— Сподіваюсь, ти розумієш, Річард: якби я знала, як роздобути для тебе цю книгу, я б зробила це. Ти ж знаєш, наскільки сильно я хочу зупинити Імперський Орден.

— Цікаво, а чому ти отримуєш тільки певного виду інформацію? Звідки вона береться? Чому вона приходить до тебе в певний час, не раніше і не пізніше? Чому не під час нашої останньої зустрічі? Або, наприклад, коли я збирався увійти в Храм Вітрів, щоб зупинити чуму?

— Гадаю, вона приходить з того ж місця, з якого ти отримуєш відповіді або натхнення, коли обдумуєш проблему. Чому ти знаходиш відповіді на свої запитання? Коли це відбувається? Я думаю про щось, і іноді відповіді самі приходять до мене. По суті, це нічим не відрізняється від того, як буває у кожної людини, коли в неї з'являються ідеї. Тільки от, мої ідеї властиві тільки відьмам, тому що пов'язані з подіями в потоці часу. Думаю, що вони приходять приблизно так само, як твоє осяяння, коли ти раптово зрозумів правду про те, що скоїв Лотейн. Як це вийшло в тебе? Вважаю, що це відбувається майже так само у мене. Якщо б я знала, де захована книга «Секрети Сили Бойового Мага», або могла хоча б припустити, як її знайти, я б обов'язково тобі сказала.

Річард зітхнув і встав.

— Знаю, Шота. Спасибі за все, що ти розповіла. Я постараюся обміркувати твою розповідь, адже ти намагалася допомогти.

Шота стиснула його плече.

— Мені пора. Я повинна розшукати ту відьму. По крайній мірі, я знаю її ім'я. Спасибі Ніккі.

Річард не зумів стримати цікавості.

— Цікаво, чому таке ім'я — Сікс?

Особа Шоти спохмурніло.

— Це — образливе ім'я. Відьма багато бачить в потоці часу, в тому числі і про дочок, які могли б у неї народитися. Сьома дитина для відьми особлива. Дати дитині ім'я «Шість» означає дати всім зрозуміти, що вона неповноцінна. Це — відкрита образа через те, що відьма побачила в майбутньому характері доньки. Це — визнання факту, що її дочка народжена з вадою. Назвавши її таким ім'ям, мати, швидше за все, забезпечила собі власну смерть від руки дочки.

— Тоді навіщо мати відкрито оголосила про це? Чому б не назвати дочку якось інакше і уникнути небезпеки бути вбитою?

Шота розглядала його, сумно посміхаючись.

— Тому, що відьми завжди на боці правди, адже вона допомагає людям уникати небезпек. Брехня для відьми несе значно більше неприємностей. Для таких, як я, правда — єдина надія на майбутнє. А майбутнє і є наше життя.

— Ну, судячи з тих проблем, які через неї виникли, вона цілком відповідає своєму імені.

Сумна усмішка Шоти зникла. Насуплені брови зробили темний погляд жорсткішим. Вона застережливо підняла палець.

— Ця жінка могла легко приховати своє ім'я. Так змія маскує оголені ікла. Ти постарайся про все інше, а її залиш мені. Ця відьма занадто небезпечна.

Річард злегка посміхнувся.

— Як і ти?

Проте Шота не відповіла на посмішку.

— Як і я.

Річард на самоті стояв поруч з фонтаном, і дивився, як Шота іде геть. Ніккі, Кара, Зедд, Натан, Енн, і Джебр зібралися в сторонці, пошепки перемовляючись між собою. Вони не звернули ніякої уваги на Шоту, коли вона ковзнула мимо них подібно безтілесному духу.

Річард пішов за нею. На порозі Шота обернулася і завмерла, тримаючись за стулку дверей. Окреслений світлом силует в дверному отворі і справді був схожий на привид.

— Ще одне, Річард. — Шота якусь мить вивчала його очі. — Коли ти був дитиною, твоя мати загинула при пожежі.

Річард кивнув.

— Так, так і було. Якийсь чоловік затіяв бійку з Джорджем Сайфером — він виростив мене, я з дитинства вважав його своїм батьком. Під час бійки зі столу перекинулася лампа і будинок загорівся. Ми з братом спали в задній кімнаті. Поки батько бився у дворі з тією людиною, мати встигла витягти мене і брата з палаючого будинку.

Річард сковтнув клубок у горлі, згадувати про той день було все ще боляче. Він пам'ятав скороминущу, повну полегшення, посмішку мами, коли вони виявилися в безпеці, і останній квапливий поцілунок в лоб.

— Переконавшись, що ми в безпеці, мама знову побігла всередину. Вона хотіла врятувати щось — ми так ніколи і не дізналися що саме. Її крики привели чоловіків до тями. Вони кинулися рятувати її, але не змогли… було надто пізно. Полум'я було дуже гарячим — вони не могли допомогти їй. Зрозумівши, що він накоїв і, відчуваючи свою провину, той чоловік побіг геть. Він ридав і кричав, що шкодує про все. Це була жахлива трагедія. В будинку ж не було більше нікого! Там не було нічого, що варте було б її життя. Моя мама померла даремно.

Здавалося, Шота цілу вічність стоїть в дверях і дивиться на нього. В її позі, в погляді мигдалеподібних очей було щось тривожне — немов вона збиралася повідомити йому жахливу звістку. Річард мовчки чекав. Нарешті відьма м'яко промовила.

— Твоя мати була не єдиною, хто загинув у тій пожежі.

Річард відчув, як мурашки побігли по руках і ногах. Все, що він знав усе своє життя, від цих слів, здавалося, миттєво спалахнуло, немов від удару блискавки.

— Про що ти говориш? Що тобі відомо?

Шота сумно похитала головою.

— Клянуся життям, Річард, я більше нічого не знаю.

Він ступив ближче і схопив відьму за руку, намагаючись не заподіяти болю. В його стані це було цілком можливо.

— Що значить, нічого більше не знаєш? Ти натякаєш на щось неймовірне, і потім тільки й можеш стверджувати, що більше нічого не знаєш! Ти говориш про смерть моєї матері такі речі і більше нічого не знаєш? Це безглуздо. Ти повинна знати щось ще.

Шота піднесла руку до його обличчя.

— Прийшовши в останній раз в Землю Агада, ти дещо зробив для мене. Ти відхилив мою пропозицію, ти сказав, що я варта більшого, ніж володіти кимось проти його волі. Ти сказав, що я заслуговую когось, хто буде цінувати мене такою, яка я є.

У той момент я була в люті, але твої слова змусили мене замислитися. До того дня ніхто і ні в чому не відмовляв мені. Ніколи. А ти це зробив. І зробив це заради мене — тому що ти піклувався про мене і хотів, щоб у мене було те, що зробить моє життя осмисленим. Ти піклувався про мене настільки, що готовий був ризикнути і викликати на себе мій гнів.

Коли я прийняла образ твоєї матері, дар якимось чином вплинув на потік інформації, що надходить до мене. І зараз, тільки що, коли я зібралася піти, в мою свідомість прийшла ця думка: твоя мати не була єдиною, хто загинув у тій пожежі.

Як і все, що я вихоплюю з потоку часу, це прийшло до мене, як свого роду інтуїтивне бачення. Я не знаю, що це означає. Я взагалі не знаю про це більше нічого. Клянуся, Річард, не знаю.

За звичайних обставин я б не заговорила про це — фрагмент інформації зовсім невеликий і викликає купу запитань і припущень. Але обставини зараз навряд чи звичайні. Думаю, тобі слід знати те, що знаю я. Мені здається, будь-який клаптик інформації, відомої мені, повинен знати і ти. Не все з того, що я бачу в потоці часу, корисно знати — саме тому я не розповідаю людям все. Знання на зразок цього я, як правило, приховую. Однак, в даному випадку, думаю, тобі слід знати про все. Тим більше, що це стосується чогось дуже для тебе важливого. Можливо, така інформація зможе хоч якось допомогти тобі.

Річард відчув, що заплутався остаточно. Він не був упевнений, що правильно зрозумів сенс сказаного, адже слова відьми не завжди слід розуміти буквально.

— Можливо, «вона була не єдиною померлою», тому що частинка нас в той день померла разом з нею? Наші серця ніколи вже не стали колишніми? В цьому сенсі вона і правда була не єдиною, хто загинув у тій пожежі.

— Не знаю, Річард, дійсно не знаю. Можливо, так і є. Але можливо ця інформація чимось тобі зараз допоможе. Я не завжди розумію все, що бачу в потоці часу, і тим більше, не можу тлумачити зміст своїх видінь. Можливо, ти правильно зрозумів моє видіння і не потрібно шукати в ньому чогось більшого.

Моя допомога тобі в тому, щоб точно донести інформацію. Я так і зробила. Я передаю все в точності так, як воно прийшло до мене: твоя мати була не єдиною, хто загинув у тому будинку.

Річард відчував, як по щоці котиться сльоза.

— Шота, я відчуваю себе таким самотнім. Ти привела Джебр, щоб розповісти мені те, що викликало б у мене кошмари. Я не знаю, що робити далі. Не знаю. Так багато людей вірять в мене, залежать від мене. Чи немає чогось, що ти можеш сказати мені, що, принаймні, вказати правильний напрямок перш, ніж ми все втратимо?

Шота пальцем стерла сльозу з його щоки. Цей простий жест якимось чином зняв трохи тягар з його серця.

— Мені дуже шкода, Річард. Я не знаю відповідей, яких ти просиш. Повір, якби знала, я неодмінно розповіла тобі. Але я знаю тебе. Я вірю в тебе. Я знаю, що ти несеш в собі, і що обов'язково досягнеш успіху. Будуть часи, коли ти засумніваєшся в собі. Не здавайся. Завжди пам'ятай, що я вірю в тебе, що я знаю: ти можеш досягти того, що повинен досягти. Ти — унікальна людина, Річард. Повір у себе. Пам'ятай: я вірю, що ти — той, хто зможе зробити все.

Зовні, перш ніж спуститися по гранітних сходах, вона обернулася — чорний силует в гаснучому світлі.

— Більше не має значення, реальна Келен чи ні. Весь світ живих, життя кожної людини, перебуває під загрозою. Ти повинен забути про своє життя, Річард, і подумати про всіх інших.

— Пророцтво, Шота? — Річард відчув, що його голос звучить занадто різко. — Щось з потоку часу?

Шота похитала головою.

— Просто порада відьми. — Вона попрямувала в загороду за своїм конем. — Під загрозою занадто багато, Річард. Ти повинен припинити ганятися за примарами.

Річард повернувся до решти. Всі зібралися навколо Джебр і співчутливо обговорювали важкі випробування, що випали на її долю.

Побачивши підходячого онука, Зедд замовк на півслові.

— Досить дивно, мій хлопчику. Як ти думаєш?

Річард подивився на оточували його спантеличені обличчя.

— Що дивно?

Зедд розпростер свої руки.

— Десь на середині розповіді Джебр ця Шота просто зникла.

— Зникла… — обережно повторив Річард.

Ніккі кивнула.

— Ми думали, вона хотіла щось сказати, після того, як Джебр закінчить.

— Може, вона вирішила пошукати ще когось, щоб налякати? — Зауважила Кара.

Енн зітхнула.

— А, може, вона вирішила поборотися з тією, іншою відьмою?

— Або будучи відьмою, вона не любить довгих прощань, — припустив Натан.

Річард промовчав. Шота проробляла таке й раніше — наприклад, на їх весіллі, коли подарувала Келен намисто. Ніхто не чув її розмови з Келен і Річардом. Ніхто не бачив її відходу.

Всі повернулися до бесіди, крім його діда. Зедд тримався стримано і відсторонено.

— Щось сталося? — Запитав Річард.

Зедд похитав головою, поклав руки Річарду на плечі і, схилившись ближче, сказав.

— Чомусь мені пригадалася твоя мати.

— Моя мати…

Зедд кивнув.

— Я дуже сумую без неї.

— Я теж, — відповів Річард. — Ми ніколи про це не говорили, але я теж по ній нудьгую.

Зедд відвів очі.

— У той день частина мене померла разом з нею.

Річарду потрібен час, щоб знову заговорити.

— У тебе є хоч яке-небудь припущення, чому вона повернулася в палаючий будинок? Ти думаєш, там дійсно було щось важливе? Або хтось, про кого ми не знали?

Зедд ствердно кивнув.

— Упевнений, що були серйозні підстави. Але я сам перевірив попіл. — Його очі наповнилися сльозами. — Там не було нічого, крім її кісток.

Річард глянув крізь двері і побачив примарну тінь — Шота, не озираючись, направила коня вниз по дорозі.

* * *

Рейчел нерішуче зупинилася в глибині печери. Розгледіти що-небудь в темряві стало важко. Але, незважаючи на це, вона ще бачила огидні малюнкина стінах кам'яного коридору. По дорозі сюди, Рейчел намагалася не помічати ці дивні картини — деякі викликали у неї тремтіння. Рейчел не уявляла, навіщо комусь знадобилося зображати такі жахливі, жорстокі речі, але розуміла, чому ці малюнки помістили глибоко в печері, приховуючи темні думки подалі від денного світла.

Незнайомець раптом штовхнув Рейчел так, що дівчинка спіткнулася і впала обличчям вниз. Вона насилу перевела подих, забившись від падіння. Підвівшись на руках, дівчинка виплюнула бруд. Але не заплакала, бо була занадто сердита.

Озирнувшись, Рейчел побачила, що та людина зовсім не спостерігає за нею, а з тривогою вдивляється в темряву своїми золотими очима, немов зовсім забувши про дівчинку. Рейчел обернулася назад до світла, гадаючи, чи зуміє вона проскочити між його довгими ногами. Вона вирішила зробити вигляд, що рушить в одну сторону, а потім рвоне в іншу. Хитрість могла вдатися. Але людина була набагато більша її, і напевно бігала набагато швидше. До того ж Рейчел довго була зв'язана, тому ще нетвердо стояла на ногах. Ах, якби тільки він не забрав її ножі. Трохи моторності і Рейчел змогла б утекти.

Перш, ніж дівчинка скористалась моментом, людина знову звернула на неї увагу. Схопивши за комір, він ривком підняв її на ноги, потім штовхнув вперед, ще далі в темну глибину печери. Рейчел з труднощами зберігала рівновагу на голій скелі і перестрибувала через тріщини. Помітивши якийсь рух попереду, вона зупинилася.

— Так, так… — почувся з темряви тонкий верескливий голос. — Гос-с-с-сті…

Останнє слово прозвучало подібно шипінню змії. Рейчел похолола, дивлячись у пітьму широко розкритими очима, з жахом уявляючи собі володаря такого голосу. З цієї темряви, немов з Підземного Світу, виникла тінь і вислизнула в пляму тьмяного світла.

Рейчел розуміла, що тіні не посміхаються. Це була жінка. Висока, з довгими прямими чорними волоссям, в чорному одязі до землі. Обличчя було настільки блідим, що здавалося, ніби воно пливло в темряві само по собі, окремо від усього іншого. Шкіра жінки нагадала Рейчел шкіру саламандри-альбіноса, що живе в лісі, і весь день ховається під листям на землі, уникаючи сонячних променів. Все в цій жінці, від грубої тканини чорного плаття до висохлої плоті, що вкривала кістляві пальці, і жорсткого волосся, нагадувало висушений на сонці скелет.

Жінка посміхалася Рейчел, як вовк — несподіваному обіду. Хоча очі жінки були блакитними, їх колір був блідим, під стать кольору шкіри, від чого могло здатися, що вона сліпа. Але уважний погляд, спрямований на Рейчел, не залишав сумнівів, що ця жінка прекрасно бачить не тільки при світлі, але і, ймовірно, в повній темряві.

— Сподіваюся, справа того коштувала, — сказав чоловік позаду Рейчел. — Ця маленька погань брикнула мене в ногу.

Рейчел глянула через плече, швидко і сердито. Вона не знала імені цього негідника — адже він не спромігся навіть представитися. Захопивши її, він майже нічого не говорив, немов Рейчел була неживим предметом, всього лише дрібничкою, яку він вкрав. Людина обходилася з нею так, що дівчинка відчувала себе мішком зерна, перекинутим через сідло. Але в той момент страх, горе, спрага і голод протягом довгої поїздки зовсім не хвилювали Рейчел — настільки вона була зла.

— Тобі ще мало дісталося, — зло сказала Рейчел. — Ти вбив Чейза.

Жінка спохмурніла.

— Кого вбив?

— Чоловіка, з яким вона була.

— Ах, цього, — сказала жінка в чорному. — І ти вбив його? — В її голосі чулася лише легка цікавість. — Ти впевнений? І поховав його?

Самуель знизав плечима:

— Думаю він вже мертвий — від таких ран не оправляються. Заклинання добре мене приховало, як ти і обіцяла. Він навіть не помітив моєї присутності. Я не став витрачати час на похорон, адже я знав, що потрібен тобі як можна швидше.

Її тонкі губи розпливлися в посмішці. Жінка підійшла ближче і запустила кістляві пальці в густе волосся Самуеля. Примарні сині очі пильно вивчали його.

— Дуже добре, Самуель, — проворкувала вона. — Дуже добре.

Він нагадував гончака, яку чухають за вухами.

— Спасибі, Господиня.

— А ти приніс решту?

Самуель з готовністю закивав. Посмішка оживила його обличчя. До цього моменту Рейчел вважала Самуеля байдужим, можливо через його дивні золотисті очі. А посмішка, здавалося, приховувала його справжню натуру — посміхаючись, він виглядав майже хорошим. Але для Рейчел він назавжди залишиться монстром, і тепла усмішка ніколи не зможе змінити скоєних ним вчинків.

Схоже, настрій Самуеля несподівано покращився. Рейчел ще не бачила його таким щасливим. Велику частину часу вона провела в мішку, перекинутому через кінський круп, і не могла точно сказати, в якому він був настрої. Але це її анітрохи не турбувало.

Вона бажала лише його смерті. Самуель вбив Чейза, найдорожчу на світі людину для Рейчел! Чейза, який удочерив її після того, як вона втекла з Тамаранга від королеви Мілени, і жахливої принцесси Віолетти. Чейз любив Рейчел і піклувався про неї. Він вчив її захищати себе. А ще у Чейза була сім'я, яка любила і чекала його. І тепер вони втратили його назавжди.

Чейз був дуже великим чоловіком і відмінно володів зброєю. Рейчел вважала, що ніхто не зможе перемогти його, тим більше, наодинці. Але Самуель з'явився ніби примара, і вразив Чейза під час сну, проткнув його тим найкрасивішим мечем, який, як знала Рейчел, належав Річарду Ралу. Вона не хотіла навіть думати про те, як негідник роздобув цей меч і кого ще ним поранив.

Самуель стояв з ідіотським виглядом, повісивши руки і опустивши плечі, а жінка гладила його волосся і нашіптувала щось заспокійливе і ласкаве. Він був не схожий на самого себе. До цього, майже весь час Самуель здавався дуже впевненим у собі. Він всю дорогу пояснював Рейчел, що завжди точно знає, чого хоче: що він головний. Однак, у присутності цієї жінки, він змінився — ось-ось висолопить язик і розпустить слюні.

— Ти сказав, що приніс решту, Самуель, — сказала жінка якимсь шиплячим голосом.

— Так, — махнув рукою в бік виходу. — Ця штучка на коні в мішку.

— Добре, тільки не залишай її там, — вкрай нетерпляче сказала жінка. — Іди, принеси її.

— Так… так, в цю ж хвилину, — намагаючись якомога швидше виконати доручення, Самуель кинувся геть.

Рейчел спостерігала, як він біжить по камінню, повз моторошну галерею до виходу з печери, іноді спираючись руками об землю для рівноваги. Вона зауважила відблиски світла, мерехтячого на темних стінах. Почувши тріск і шипіння, Рейчел зрозуміла, що це світло факела. Вона обернулася, щоб покраще розгледіти того, хто з'явиться з темряви.

І тут рот Рейчел розкрився від подиву. Це була принцеса Віолетта.

— Так, так… Чи не сирітка Рейчел до нас повернулася? — Промовила Віолетта. Вона сунула факел в тримач на стіні і встала поруч з чорною жінкою.

Здавалося, очі Рейчел зараз вилізуть з орбіт. Вона ніяк не могла закрити рот. У животі утворилося порожнеча, язик онімів від страху.

— Віолетта, дорога, вважаю, ти налякала цю дурну дівчину. Що, прикусила язик, малятко?

Це була принцеса Віолетта, яка колись позбулася язика. Але тепер він був на місці. Яким би неймовірним це не здавалося — Віолетта розмовляла.

— Принцеса Віолетта…

Віолетта розправила широкі плечі і напружила спину. Вона, здавалося, була удвічі більше, ніж під час їх останньої зустрічі. Тепер Віолетта виглядала більш дорослою.

— Королева Віолетта!

Рейчел здивовано моргнула.

— Королева…?

Віолетта посміхнулася так, що могла б заморозити полум'я.

— Так, вірно, королева. Моя мати, бач, була вбита, коли той чоловік, Річард, втік. Це все через нього. Саме він винен у смерті моєї матері, нашої колишньої коханої королеви. Він приніс нам усім стільки лиха, через нього настали жахливі часи, — вона зітхнула. — Але все змінилося. Тепер я королева.

Все це не вкладалося в голові Рейчел. Королева. Все це здавалося неможливим. Головним чином вражало те, що Віолетта знову могла розмовляти.

Непривітна посмішка з'явилася на губах принцеси, її брова опустилася вниз.

— На коліна перед своєю королевою.

Рейчел ніби не розуміла того, що їй говорили. Рука Віолетти виникла немов з нізвідки і так сильно вдарила Рейчел, що дівчинка розтяглася на землі.

— На коліна!

Крик Віолетти луною відбився в темряві. Задихаючись від потрясіння і болі, Рейчел притискала долоню до щоки, щосили намагаючись піднятися на коліна. Вона відчувала, як тепла кров стікає по підборіддю. Віолетта стала набагато сильнішою, ніж раніше.

Болючий удар ніби повернув Рейчел в минуле, немов усе, що з нею відбувалося до цього, було сном, і вона, прокинувшись, знову повернулася в кошмар колишнього життя. Рейчел знову була зовсім одна, без Джіллера, без Річарда, без Чейза, ніхто не міг допомогти їй. Вона знову була абсолютно безпорадна перед Віолеттою, і у неї у всьому світі не було жодного друга.

Посмішка Віолетти зникла. Розглядаючи стоячу на колінах Рейчел, королева звузила очі так, що Рейчел сковтнула.

— Він напав на мене, ти ж знаєш… Ще коли був Шукачем… Напав на мене без усякої причини… Поранив… — Вона вперлася кулаками в боки. — Він заподіяв мені біль. Напав і покалічив! Щелепа була роздроблена. Зуби — вибиті. Язик був відірваний, як він і обіцяв колись. Я оніміла!

Її голос перейшов в гарчання, від якого Рейчел пробирало до кісток.

— Але це було найменше з моїх страждань.

Віолетта зітхнула, щоб заспокоїтися. Вона пригладила на стегнах рожеву атласну сукню.

— Жоден з радників моєї матері не допоміг мені. Вони були незграбними дурнями, коли потрібно було зробити що-небудь корисне. Вони пропонували нескінченні мікстури і припарки, настойки і магічні формули. Вони читали молитви і приносили дари добрим духам. Вони ставили п'явок і банки. Але нічого з цього не допомагало. Коли ховали матір, я лежала без свідомості.

Навіть зірки не могли нічого сказати про моє становище і про шанси на життя. А радники тільки стояли навколо, заламуючи руки. Напевно вони обговорювали, хто заволодіє короною, коли я, нарешті, помру. Підозрюю, що хтось із них із задоволенням допоміг би мені скоріше піти в загробний світ услід за матір'ю. Я прекрасно чула їх заклопотані перешіптування.

Віолетта ще раз зітхнула, заспокоюючись.

— Серед усього цього кошмару: болю, страждання, мук, печалі і мого все зростаючого занепокоєння про те, що мене можуть убити, з'явилася Сікс і допомогла мені, — вона вказала на жінку, біля якої стояла. — Коли я найбільше потребувала допомоги, Сікс прийшла і допомогла мені вижити, допомогла зберегти корону й Тамаранг. Ніхто інший не зміг або не захотів цього робити.

— Але… але… — Рейчел запнулася. — Ти ж недостатньо доросла, щоб бути королевою.

Слова зірвалися з язика перш, ніж Рейчел усвідомила, що не слід цього говорити. Віолетта знову з розмаху вдарила Рейчел по щоці, схопила за волосся і грубо смикнула вгору, піднімаючи на коліна. Рейчел схопилася однією рукою за щоку, пульсуючу болем, а іншою стерла кров з підборіддя.

Віолетта знизала плечима, байдужа до виду крові і до болю, яку заподіяла.

— Так чи інакше, я подорослішала за ці кілька років. Я більше не дитина, якою була колись. Не та дитина, якою, як ти гадаєш, я була раніше, коли ти жила в замку, насолоджуючись моєї добротою і великодушністю.

Рейчел не вважала, що Віолетта подорослішала достатньо, щоб стати королевою, але розуміла, що краще на цей раз промовчати. Вона знала, що під словом «доброта» малося на увазі рабство.

— Сікс допомогла мені видужати. Вона врятувала мене.

Рейчел дивилася на бліде, усміхнене обличчя.

— Я запропонувала свої послуги, і Віолетта запросила мене в замок. Радники її матері не приносили їй ніякої користі.

— Сікс використовувала свою силу, щоб вилікувати і мою покалічену щелепу. Я була настільки слабка, що могла харчуватися тільки рідким бульйоном. За допомогою Сікс я, нарешті, стала нормально їсти, і сили почали повертатися до мене. Навіть виросли нові зуби. До цього я й не думала, що в когось можуть втретє вирости зуби. Але я все ще не могла говорити і коли набралася сил і відчула себе досить добре, Сікс використовувала свої дивовижні здібності щоб виростити мені нового язика, — Віолетта стиснула кулаки. — Замість колишнього, який я втратила через Шукача.

— Колишнього Шукача, — поправила Сікс з придихом.

— Колишнього Шукача, — значно спокійніше визнала Віолетта.

Самовдоволена посмішка, повернулася на її пухке обличчя. Цю посмішку Рейчел знала занадто добре.

— А тепер тебе привели назад, — в голосі принцеси почулася прихована загроза.

— Що сталося з іншими? — Запитала Рейчел, намагаючись виграти час, щоб подумати. — З радниками королеви?

— Я — королева! — Здавалося, що характер Віолетти зміцнів, як і вона сама.

Сікс ніжно доторкнулась до Віолетти. Та кинула на відьму короткий погляд і посміхнулася, потім тихо й незворушно зітхнула, немов згадала, що потрібно стежити за своїми манерами.

Нарешті Віолетта відповіла на запитання Рейчел.

— Я не потребую радників, які служили моєї матері. Як з'ясувалося, вони нікуди не годилися. Замість всіх цих дурнів у мене є Сікс, і від неї набагато більше користі. Колись жоден з них не зміг відростити мені новий язик, невже тепер змогли б?

Рейчел подивилася на Сікс. Вовча посмішка повернулася. Примарні сині очі дивилися на Рейчел пронизуючи її наскрізь, проникаючи в самі глибини її душі.

— Вони були нездатні створити подібне диво, — сказала жінка тихим голосом, в якому таївся відгомін надзвичайної сили. — Однак, мені це виявилося цілком під силу.

Рейчел задумалася, чи наказала Віолетта стратити всіх радників. Раніше, коли Рейчел жила в замку, Віолетта, з дозволу своєї матері, уже віддавала накази про страту. Тепер, за підтримки Сікс, ставши королевою, Віолетта не відмовиться від жодної своєї примхи.

— Сікс повернула мені язика. Повернула голос. Шукач думав, що позбавив мене цього, але він прорахувався. Все це повернулося до мене. І Тамаранг теж став моїм.

Якщо б жахливі новини не були настільки жахливими, Рейчел посміялася б над самою думкою, що Віолетта може стати королевою. Рейчел колись була іграшкою Віолетти. Формально це означало подружку, але на ділі вона була особистою рабинею принцеси. Її мати, королева Мілена, взяла Рейчел із притулку, щоб Віолетта вчилася правити. Адже слухняну маленьку сироту можна було безкарно принижувати і ображати.

Рейчел не просто втекла, вона забрала з собою дорогоцінну скриньку Одена, яка належала королеві Мілені, і передала її потім Річарду, Зедду і Чейзу. Це було дуже давно. Зараз Віолетта виглядала майже дорослою дівчиною. Рейчел погано вміла визначати вік людей — але з останньої їх зустрічі Віолетта стала помітно старшою, це точно. Тьмяне волосся Віолетти стало довшим. Тіло стало важчим і товстішим. Пухке обличчя з маленькими темними рухливими очима залишилося колишнім, хоча і втратило дитячі риси. Її колись пласкі груди стала більш жіночними — Віолетта виглядала тільки що сформованою жінкою. Вона і без того була на кілька років старша Рейчел, але тепер здавалося, що різниця у віці різко збільшилася.

Але навіть зараз Віолетта не здавалася досить зрілою, щоб бути королевою. І, тим не менш, вона — королева! Рейчел голими колінами стояла на каменях, що завдавало їй сильного болю. Але вона не наважувалася попросити дозволу піднятися. Замість цього, Рейчел задала питання.

— Віолетта…

Дзвінкий удар.

Віолетта вдарила несподівано, перш, ніж Рейчел встигла отямитися. Перед очима попливло. Здавалося, що ударом вибило зуби. Рейчел обережно провела по них язиком і переконалася, що вони ще на місці.

— Королева Віолетта, — прогарчала Віолетта. — Не повторюй цієї помилки, інакше будеш піддана тортурам, як зрадниця.

Рейчел з жахом сковтнула клубок у горлі.

— Так, королева Віолетта.

Віолетта переможно посміхнулася. Вона дійсно була королевою. Рейчел знала, що Віолетті подобалися тільки самі витончені речі, сама вишукана обстановка, будь це драпірування або страви, найкрасивіші сукні, або найдорожчі коштовності. Вона наполягала, щоб її оточувало все найкраще — так було з тих пір, коли вона ще була принцесою. Тому здавалося дивним, що вона прийшла сюди, до печери.

— Королева Віолетта, що ти робиш у цьому жахливому місці?

Віолетта глянула на неї зверху вниз, потім помахала перед обличчям Рейчел чимось схожим на шматочок крейди.

— Моя спадковість. Спадщина предків.

Рейчел не розуміла.

— Твоя що?

— Мій дар, — вона недбало знизала плечима. — Точніше, не зовсім дар, а щось подібне. Бачиш, я походжу з давнього роду художників. Ти пам'ятаєш Джеймса? Придворного художника?

Рейчел кивнула.

— У якого не було руки?

— Так, — вимовила Віолетта розтягуючи слова. — Ця людина занадто сподівався на свої достоїнства. Він думав, що може уникнути неприємностей тільки тому, що був родичем королеви. І був неправий.

Рейчел здивовано моргнула.

— Родичем?

— Так, дуже далекий родич, або щось на зразок того. Він належав до одного з відгалужень нашого роду. Наш винятковий родовід має унікальний дар… художньої майстерності. Сімейство правителів Тамаранга все ще зберегла частину того давнього таланту. Моя мати не мала цих здібностей, але, як виявилося, передала цей дар мені. У той час єдиним володарем цього рідкісного таланту, кого ми знали, був Джеймс. Тому він і став придворним художником, і служив моїй матері, королеві Мілені. Шукач, в сенсі, попередній Шукач, Річард, вбив Джеймса, перш ніж вбити мою матір. Наша країна вперше в історії залишилася без послуг художника, який захищав би корону.

Тоді ми не знали, що я теж володію древнім талантом, — вона вказала на високу жінку поруч із собою. — Однак Сікс розгледіла в мені талант. Вона відкрила мені очі на мої чудові здібності. Допомогла навчитися використовувати цей дар, керуючи моїми… уроками малювання.

Багато людей виступало проти мого сходження на престол, навіть старші королівські радники. На щастя, Сікс розкрила мені їх таємні наміри, — Віолетта піднесла крейду до лиця Рейчел. — Зрадники знайшли свої портрети тут, на цих стінах. Я подбала, щоб кожен дізнався, якою буває доля зрадників. Ось так, за допомогою навчання у Сікс, я стала королевою. Ніхто більше не сміє виступати проти мене.

Раніше, коли Рейчел жила в замку, вона вважала Віолетту надзвичайно небезпечною. Тоді дівчинка навіть і припустити не могла, наскільки небезпечніша стане принцеса з часом. Рейчел відчула нищівну безнадію.

Віолетта і Сікс підняли погляд, коли почули важке дихання Самуеля, що повертався. Рейчел вирішила не обертатися, побоюючись, що Віолетта знову її вдарить. Королева жестом наказала їй забратися з дороги. Рейчел негайно підкорилася, щоб опинитися подалі від важкої руки Віолетти. Раз вже не було можливості втекти від неї зовсім.

Самуель тримав шкіряний мішок, стягнутий шкіряним шнурком. Він обережно опустив мішок на землю, розкрив і подивився на Сікс. Та жестом веліла йому продовжувати.

З мішка з'явилася якась скринька, чорна, як сама смерть. Рейчел подумала, що їх усіх дуже легко могло б затягнути в цю чорну порожнечу. І вони назавжди зникнуть в Підземному світі.

Самуель подав зловісну штучку Сікс. Посміхаючись, відьма прийняла шкатулку.

— Як обіцяно! — Сказала вона Віолетті. — Дарую тобі шкатулку Одена, королева Віолетта.

Рейчел згадала королеву Мілену, згадала, як вона з трепетним благоговінням тримала цю саму шкатулку. Ось тільки зараз ця шкатулка не була покрита золотим покровом, інкрустованим сріблом і дорогоцінними каменями. Зедд розповідав Рейчел, що справжня скринька Одена була захована під дорогоцінною оболонкою, як у той день, коли Рейчел на прохання чарівника Джиллера, таємно винесла її з замку.

Тепер Джіллер був мертвий; у Річарда більше не було його меча, а Рейчел знову перебувала в руках Віолетти. І тепер, як і її мати, Віолетта володіє дорогоцінною скринькою Одена.

Віолетта посміхнулася.

— Бачиш, Рейчел? Навіщо мені ті старі, непотрібні радники? Хіба вони досягли б того, чого досягла я? Ти бачиш, я не така, як ті слабаки, які кидають почате, не доводячи до кінця. Я завжди домагаюся успіху. Ось це і значить бути королевою. Я отримала назад свою шкатулку Одена. Я повернула тебе, — вона знову помахала крейдою. — І я дістану в свої руки Річарда, щоб особисто покарати його.

Сікс зітхнула.

— Отже, щаслива зустріч закінчена. У тебе є все, про що ти просила. Мені треба поговорити з Самуелем про його наступне завдання. А тобі слід було б повернутися до твого уроку «малювання».

Віолетта змовницьки посміхнулася.

— Так, мій урок, — вона блиснула очима на Рейчел. — Там, у замку, твого повернення очікує залізна скриня. А потім подумаємо, як тебе покарати.

Сікс вклонилася.

— Я прямую, моя королева.

Віолетта клацнула пальцями відпускаючи її. Сікс схопила Самуеля за руку і потягла геть. Він насилу зберігав рівновагу, щоб не впасти, переступаючи або обходячи камені. Сікс немов ковзала в тьмяному світлі, не відчуваючи ніяких утруднень.

— Підійди до мене, — сказала Віолетта удавано веселим тоном, який змусив завмерти кров у жилах Рейчел. — Ти можеш подивитися, як я малюю.

Поки Віолетта брала факел, Рейчел встала на ватяних ногах, а потім попленталася слідом за своєю королевою. Мерехтливе полум'я освітлювало стіни, суцільно вкриті незліченними малюнками. Скільки ж страшного можна створити з людьми. На стінах не було вільного місця — все було покрито зображеннями моторошних, холодячих душу сцен.

Рейчел сильно сумувала за Чейзом, за його розрадою, його усмішкою, коли вона добре виконувала урок, за його підбадьорюючу руку на її плечі. Вона так його любила. А Самуель вбив його, знищив всі її надії і мрії. Слідуючи за Віолеттою, дівчинка відчувала безнадійний відчай, все більше заглиблюючись в безумство і темряву.

* * *

Ніккі помітила Річарда здалеку — він стояв на валу біля основи башти між зубцями зовнішньої стіни і пильно дивився вниз на пустуюче місто. Сутінки приглушили кольори вмираючого дня, пофарбувавши в сірий колір по-літньому зелені поля. Кара стояла поблизу, тиха, але насторожена.

Ніккі досить добре знала Річарда. Вона помітила, як напружене його тіло, а роблено-спокійна поза Кари в точності відображає стан Річарда. Ніккі придушила занепокоєння, що піднімалося десь глибоко всередині.

У височині безладно громадилися синяво-сірі хмари, які час від часу сердито плювалися великими краплями дощу. Над гірськими перевалами, передрікаючи бурю до ночі, гуркотів далекий грім. Незважаючи на кипіння темних хмар, повітря було дивно нерухомим. Денне тепло раптово зникло, немов його злякала гроза, готова вибухнути кожну хвилину. Ніккі зупинилася, поклала руку на зубчасту стіну і глибоко вдихнула вологе повітря.

— Рікка передала, що ти хотів мене бачити. Вона говорила, це терміново.

Річард і сам нагадував зароджувану бурю.

— Я повинен виїхати. Негайно.

Чомусь Ніккі чекала саме цих слів. Вона подивилася повз Річарда, на Кару, але Морд-Сіт залишалася безпристрасною. Річард роздумував кілька днів. Він хотів побути на самоті, щоб обміркувати все, що дізнався від Джебр і Шоти. Зедд порадив Ніккі залишити Річарда в спокої, дати йому можливість спокійно все зважити. Ніккі не потребувала подібних порад; вона й сама, як ніхто інший, розуміла його похмурий настрій.

— Я йду з тобою, — сказала вона, даючи зрозуміти, що будь-які заперечення виключаються.

Він неуважно кивнув.

— Добре, якщо ти будеш поруч. Особливо в цьому випадку.

Ніккі з полегшенням відчула, що сперечатися з ним не доведеться; але від останньої фрази, сказаної ним, знову затягнувся вузол занепокоєння. Відчуття небезпеки немов висіло в повітрі. Зараз її робота полягатиме в тому, щоб захистити Річарда — незалежно від його намірів. І він буде в безпеці! Наскільки це залежить від неї.

— І Кара теж піде.

Він завмер, пильно дивлячись у далечінь.

— Так, звичайно.

Він дивився на південь.

— Тепер, коли Том і Фрідріх повернулися, Том наполягатиме, що відправиться з нами. Його таланти нам знадобляться.

Том був членом елітного загону захисників лорда Рала. Незважаючи на дружелюбну зовнішність, у всьому, що стосувалося його служби, хлопець був більш ніж зразковий. Люди, подібні йому, не досягали положення довірених захисників лорда Рала лише за допомогою милої посмішки. Як істинний д'харіанець, Том палко бажав служити лорду Ралу і захищати його.

— Він не зможе, — вимовив Річард. — Ми вирушимо в Сильфіді. А цей шлях відкритий лише для тебе, Кари й мене.

Ніккі сковтнула, обдумуючи майбутню поїздку.

— І куди ж ми прямуємо?

Нарешті Річард повернувся до неї. Він пильно подивився їй вочі, немов бажаючи заглянути прямо в душу.

— Я все зрозумів, — сказав він.

— Що зрозумів?

— Зрозумів, що я повинен робити.

Ніккі відчула, як пальці поколює від смутного страху. В його сірих очах була така рішучість, що у неї ослабли коліна.

— І що ж ти зрозумів? Що ти повинен зробити, Річард?

На мить він зам'явся.

— Я вже дякував тобі за те, що ти зупинила Шоту? Ти дуже допомогла, коли вона торкнулася мене.

Різка зміна теми не збентежила Ніккі — вона вже звикла до цієї манери Річарда вести розмову. Ця властивість особливо виявлялося, коли він сильно хвилювався. А зараз він був більш ніж схвильований. Здавалося, він намагається одночасно обміркувати неймовірну безліч різних речей. Думки в його голові немов злилися в єдиний безладний вихор.

— Дякував, Річард. Приблизно, разів сто.

Він злегка схилив голову.

— Спасибі.

Його голос знову став відсутнім, далеким… Річард немов знову занурився в темну глибину якоїсь внутрішньої проблеми, від вирішення якої залежало все їх майбутнє.

— Вона заподіяла тобі біль, так?

Це не було питання — скоріше твердження, в яке Ніккі, після візиту Шоти, починала вірити все більше і більше. Ніккі не знала, що зробила з Річардом Шота, але шкодувала, що допустила навіть цей короткий контакт. Невідомо, що відьма могла вкласти в той дотик, яким би коротким він не був. Зрештою, удар блискавки теж буває коротким. Річард ніколи не розповідав, що показала йому Шота — це була область, в яку Ніккі чомусь боялася ступати.

Річард зітхнув.

— Так, заподіяла. Вона показала мені істину. І істина полягає в тому, що я, нарешті, зрозумів, що повинен зробити. Як би я не страшився цього…

Він знову замовк, але Ніккі наполегливо підштовхнула його.

— Що ти зрозумів? Що повинен зробити?

Пальці Річарда стиснули камінь. Він знову обвів поглядом оповиті сірим поля далеко внизу, потім перевів погляд на похмурий гірський ланцюг, що підносився за полями.

Його погляд звернувся до Карі.

— Я був правий із самого початку. Коли відвіз тебе і Келен подалі в гори. В Вестланд.

Кара насупилася.

— Я пам'ятаю. Ви говорили, що ми вирушаємо в ті безлюдні гори, тому що ви зрозуміли: ми не зможемо виграти війну. Не зможемо перемогти, б'ючись з армією Імперського Ордена. Ви сказали, що не можете вести армію на битву, яка приречена на поразку.

Річард кивнув.

— І я був правий. Тепер я це знаю. Ми не зможемо вистояти проти їх армії. Шота допомогла мені побачити це. Можливо, вона намагалася переконати мене, що я повинен битися в тій битві. Але я переконався, що нам не перемогти. Я зрозумів це в тому числі і через те, що вони з Джебр показали мені. І тепер я знаю, що повинен зробити.

— І що ж? — Наполягала Ніккі.

Річард, нарешті, відсунувся від кам'яного зубця.

— Ми повинні йти. Немає часу пояснювати.

Ніккі рушила слідом.

— Я зібрала деякі речі. Все готово. Річард, чому ти не можеш розповісти мені, що вирішив?

— Я розповім, — відповів він. — Пізніше.

Кара, вже прямуючи слідом за Річардом, помітила, як Ніккі зітхнула.

— Ти даремно витрачаєш час, — сказала Морд-Сіт. — Сперечатися з ним все одно що гребти проти течії. Я вже намагалася, але швидко зрозуміла, що мені це не під силу.

Почувши зауваження Кари, Річард взяв Ніккі під руку і потягнув за собою.

— Я ще не вирішив остаточно. Мені потрібно зв'язати все воєдино. Ви отримаєте свої пояснення, коли ми доберемося на місце — кожен з вас. Але зараз у нас немає на це часу. Домовилися?

— Куди доберемося? — Перепитала Ніккі.

— У Д'хару. Туди скоро увійдуть головні сили Джегана. Я повинен повідомити нашій армії, що у нас немає шансів виграти битву, яка передбачається.

— О, це, безсумнівно, підніме їм настрій, — вставила Кара. — Ніщо не змушує солдата почувати себе краще напередодні битви, ніж вождь, який провіщає, що належить програти битву і загинути.

— Ти хочеш, щоб я збрехав? — Запитав Річард.

У відповідь Кара лише понуро промовчала.

Річард потягнув стулку важких дубових дверей в підніжжі вежі. Всередині вже горіли лампи. Ніккі розчула кроки — хтось квапливо піднімався до них по кам'яних сходах.

— Річард! — Зедд поспішав слідом за Томом, величезним світловолосим д'харіанцем.

Річард призупинився, чекаючи, поки дід добереться до верхніх щаблів, і поверне в просторий кам'яний зал. Зедд підбіг до них, важко дихаючи.

— Річард! Що трапилося? Прибігла Рікка, в страшному поспіху, говорить, що ти від'їжджаєш?

Річард кивнув.

— Вірно, я повинен поїхати. Але це не надовго — я повернуся через кілька днів. Сподіваюся, до того часу ти, Натан і Енн зможете відшукати в книгах щось корисне, щоб впоратися з заклинанням Вогняного Ланцюга. Можливо, ви зможете навіть знайти спосіб вплинути на пошкодження, завдане шимами.

Зедд роздратовано відмахнувся.

— Може, заодно я вилікую небеса від цієї грози? Раз вже я тут!

— Прошу тебе, Зедд, не злися на мене. Я повинен.

— Ну, і куди ж тизібрався? І навіщо?

— Я готовий, лорд Рал, — сказав Том, квапливо входячи в кімнату.

— Мені шкода, — сказав йому Річард, — але ти не можеш піти з нами. Ми збираємося подорожувати в Сильфіді.

Зедд скинув руки до стелі.

— У Сильфіді! Ти намагаєшся переконати мене, що магія не працює, а сам вирішив віддати своє життя в руки магічного створіння? Ти здурів, Річард? Що взагалі відбувається?

— Знаю, це небезпечно, але я повинен ризикнути. — Річард вказав на стіну. — Тобі знайомий символ над дверима башти Першого Чарівника? Он та зірка?

Коли Зедд кивнув, Річард показав срібний символ на браслеті.

— Точно такий же, як цей.

— І що? — Запитав Зедд.

— Пам'ятаєш, я казав тобі, що він означає? Це — застереження, щоб не дозволити вашій увазі зациклюватися на одній речі. Це — порада дивитися на все відразу, щоб не випустити з уваги повної картини. Ми не повинні дозволяти ворогу притягнути свою увагу і змусити зосередитися на тому, що він бажає тобі показати. Інакше ми станемо сліпими до всього іншого. Так і вийшло. Джеган змусив мене — змусив всіх нас — зосередитися на єдиній речі. І я, як дурень, йшов у нього на поводу.

— Його армія… — припустила Ніккі. — Ти це маєш на увазі? Те, що ми всі зосередилися на його вторгненні, на силі його армій?

— Правильно. Зірка означає, що ти повинен бути відкритий всьому, що тебе оточує. Не можна звертати увагу на щось одне, коли битися з ворогом. Це означає, що потрібно тримати відкритою свою свідомість усьому, навіть коли необхідно весь час тримати в центрі уваги головну загрозу.

Зедд скинув голову.

— Річард, ти повинен зосередитися на загрозі, яка збирається знищити тебе. Його армія складається з мільйонів сильних солдатів. Вони прийшли, щоб придушити будь-який опір і поневолити нас усіх.

— Я знаю. Саме тому ми не можемо боротися з ними, ми програємо.

Обличчя Зедда почервоніло.

— Так ти пропонуєш, дозволити їх армії прокотитися по Новому Світу, не зустрівши опору? Твій план полягає в тому, щоб дозволити армії Джегана безперешкодно захоплювати міста і допустити все те, про що розповідала Джебр? Щоб скрізь було те ж, що і в Ебінісі? Ти хочеш дозволити загарбникам влаштувати загальну бійню? З легкістю поневолити нас?

— Думай про рішення, — нагадав дідові Річард. — Не про завдання.

— Не дуже втішна порада тим, кому от-от переріжуть горло.

Річард, вражений словами Зедда, застиг, пильно вдивляючись у нього.

— Послухай, — нарешті заговорив Річард, пальцями відкидаючи назад волосся, — Зараз у мене немає часу. Коли я повернуся, ми з тобою про все поговоримо. Час підтискає. Я вже витратив його даремно занадто багато. Сподіваюся тільки, що часу у нас залишилося достатньо.

— Достатньо для чого?! — Заревів Зедд.

Ніккі почула на сходах квапливі кроки і в зал влетіла Джебр.

— Що трапилося? — Запитала вона в Зедда.

Зедд махнув рукою в напрямку Річарда.

— Мій онук прийшов до висновку, що ми не повинні боротися з армією Джегана, оскільки все одно програємо.

— Лорд Рал, ви ж це не серйозно? — Запитала Джебр. — Ви ж не можете справді думати, що можна дозволити тим тварюкам… — голос Джебр затих, вона ступила вперед, не зводячи очей з Річарда, і зупинилася. А потім відступила на крок. Кров, відринула від її обличчя, рот широко відкрився, щелепа затремтіла, вона безуспішно намагалася щось сказати, обличчя було спотворене жахом. Потім сині очі закотилися, бідолаха знепритомніла.

Том встиг підхопити жінку сильними руками і м'яко опустив на гранітну підлогу. Всі наблизилися до жінки, яка втратила свідомість.

— Що з нею? — Спитав Том.

— Не знаю, — Зедд став на коліна біля жінки, приклавши пальці до її лоба. — Вона зомліла, але не розумію, чому.

Річард попрямував до дверей, що вели углиб башти до залізних сходах.

— Подбай про неї, Зедд — ти прекрасний цілитель. Впевнений, вона в хороших руках. А я не можу більше даремно витрачати час.

У дверях він обернувся.

— Я повернуся, як тільки зможу — обіцяю. Це не повинно зайняти більше декількох днів.

— Але Річард…

А він уже спускався по залізним сходам.

— Я повернуся, — прокричав він, і його голосу вторувала у темряві луна.

Кара без вагань пішла за ним, вниз.

Ніккі не хотіла дозволити йому відійти дуже далеко. Але на виклик сильфіди вимагалося час, так що, кілька хвилин у неї в запасі було. Поки Зедд досліджував точки на голові Джебр, Ніккі присіла навпочіпки навпроти нього.

Ніккі потрогала лоб жінки.

— У неї жар.

Зедд подивився в її бік так, що серце Ніккі завмерло.

— У неї було видіння.

— Звідки ти знаєш?

— Я дещо знаю про віщунів, і добре знаю цю жінку. У неї було сильне видіння. Джебр більш чутлива, ніж більшість провидців. Іноді її видіння супроводжуються сильними емоціями. Напевно видіння було настільки сильним, що її свідомість не витримала.

— Ти думаєш, бачення було про Річарда?

— Не можу сказати, — Відповів старий чарівник. — Вона сама повинна розповісти нам.

Можливо, Зедд не хотів завчасно будувати здогадки, але прямо перед тим, як втратити свідомість, Джебр дивилася в очі Річарду. У Ніккі не було часу на чекання. Вона не могла дозволити Річарду піти без неї. А вона знала, що він піде один, якщо вона не поспіє вчасно, але в той же час, вона не могла піти, не довідавшись, що бачила Джебр. А якщо видіння могло розкрити щось важливе?

Ніккі ковзнула своєю рукою під шию Джебр, стиснувши пальцями основу черепа.

— Що ти робиш? — Підозріло запитав Зедд. — Якщо це — те, що я думаю, то це не тільки необачно, а й небезпечно.

— Як і незнання, — відповіла Ніккі, випускаючи потік сили.

Очі Джебр раптово відкрилися. Вона задихалася.

— Ні…

— Все, все, — заспокоював жінку Зедд. — Все в порядку, дорога. Ми — тут, з тобою.

— Що ти бачила? — Запитала Ніккі, переходячи прямо до справи.

Повні паніки очі Джебр звернулися до Ніккі. Вона дотяглася і схопила чаклунку за поділ сукні.

— Не залишай його одного!

Ніккі не потрібно було питати, про кого говорила Джебр.

— Чому? Що ти бачила?

— Не залишай його одного! Не випускай його з свого поля зору — ні на мить!

— Чому? — Знову запитала Ніккі. — Що буде, якщо він залишиться один?

— Якщо ти залишиш його одного, він буде втрачений для нас.

— Чому? Що ти бачила?

Джебр підвелася і обома руками притягнула особа Ніккі ближче до себе.

— Іди. Не залишай його одного. Не має значення, що я бачила. Якщо він не залишиться один — нічого не станеться. Ти розумієш? Якщо ти дозволиш йому звільнитися від себе і від Кари, моє видіння не буде значити нічого. Ні для кого з нас. Не можу сказати тобі, як це відбудеться, тільки ти не повинна дозволити цьому траплятися. Це — все, що важливе. Іди! Залишайся з ним!

Ніккі сковтнувши, кивнула.

— Ти повинна зробити так, як вона говорить, — сказав Зедд Ніккі. — Тут я нічим не зможу допомогти. Все залежить від тебе.

Він потягнувся і схопив її за руку — з нею говорив не Перший Чарівник, з нею говорив дідусь Річарда.

— Будь з ним, Ніккі. Захисти його. Звичайно, він — Шукач, лорд Рал, владика Д'харіанской Імперії, і все таке, але багато в чому він все ще лісовий провідник. І керується серцем. Це — наш Річард. Захисти його, прошу тебе. На тебе вся наша надія.

Ніккі втупилася на нього, почувши це несподівано особисте звернення, цей заклик, який був сповнений любові до Річарда. Здавалося, він піднімався над всіма більш нагальними потребами: і над захистом від загарбників, і над свободою Нового Світу. І в цю мить жодна з проблем, крім простого і щирого неспокою за людину на ім'я Річард, не мала значення.

Коли Ніккі почала підніматися, Джебр знову притягнула її до себе.

— Це було видіння не про те, що ймовірно відбудеться. Видіння показує те, що точно станеться. Не дозволяй йому залишатися одному або він опиниться в її владі.

— У чиїй владі?

Джебр закусила губу, з синіх очей хлинули сльози.

— У владі темної відьми.

Ніккі здригнулася, відчувши на своїх плечах хвилю крижаного страху.

— Швидше, — прошепотіла Джебр. — Будь ласка, поспіши. Не дай йому піти без тебе.

Ніккі схопилася і побігла через зал. У дверному отворі вона призупинилася і обернулася. Її серце билося так важко, що його удари тремтінням віддавалися в ногах.

— Клянуся, Зедд. Поки я дихаю, він буде під моїм захистом. До останнього подиху.

Зедд кивнув. І Ніккі бачила, як по його обвітреній щоці скотилася сльоза.

— Поспішай.

Ніккі розвернулася і помчала по залізних сходах, перестрибуючи по дві за раз. Звук її кроків луною озивався всередині величезної вежі. Їй хотілося знати, що ж бачила Джебр в своєму баченні. Що чекає Річарда, якщо вони розділяться? Але, врешті-решт, Ніккі прийшла до висновку, що це і справді неважливо. Головне, що вона ні за що не дозволить цьому статися.

Зграя кажанів, тремтячи крилами, хмарою піднімалася до вікон на вершині вежі, маючи намір пополювати в ночі. А Ніккі мчала все нижче по сходинках. Помахи тисяч перетинчастих крил створювали враження, що вежа видає низький протяжний стогін. Ніккі не зупиняючись минула кілька залізних дверей, час від часу хапаючись за перила, щоб не скотитися зі сходів. Нарешті вона помчала по доріжці навколо смердючої води, що скупчилася внизу вежі. Чорна поверхня злегка здригалася, коли в темній глибині рухалися якісь маленькі створіння.

Ніккі вбігла через пролом, що був колись дверима. Вибух розпечатав закрите приміщення, коли Річард зруйнував Великий Бар'єр, який розділяв Старий і Новий Світи. Вежі, що підтримували Бар'єр, були збудовані три тисячі років тому під час Великої війни. Джеган і армія Імперського Ордена не могли перетнути той бар'єр. Але Річард зруйнував башти, щоб повернутися в Новий Світ, після того, як був приведений у Палац Пророків. В результаті, Імперський Орден отримав можливість вторгнутися в Новий Світ. Не Річард почав війну, але, можливо, її не було б, не зруйнуй він Великий Бар'єр.

Річард і Кара стояли на стінці глибокої криниці Сильфіди — істоти, яка колись була відгороджена Бар'єром, так само, як і Стародавній Світ.

Позаду Річарда і Кари вже з'явилося ртутне лице Сильфіди, яка першою помітила вбігаючу у кімнату Ніккі.

— Ти теж бажаєш подорожувати? — Моторошнуватий голос сильфіди луною відбився від кам'яних стін.

— Так, я бажаю подорожувати, — важко дихаючи відповіла Ніккі і підібрала свої речі. Напевно це Кара склала їх тут.

— Спасибі, — прошепотіла вона Морд-Сіт.

— Піднімайся.

Ніккі не встигла ще протягнути руку в лямки ременя і закинути мішок на спину, а Річард вже простягнув їй руку і сильним ривком підняв на парапет. Серце Ніккі билося, здавалося, десь у горлі. Вона вже подорожувала в Сильфіді, їй був знайомий той ні з чим не порівнянний екстаз. Але необхідність вдихнути живу ртуть, з якої складався Сильфіда, все ще лякала Ніккі — настільки це було несумісне з самим поняттям дихання.

— Ти будеш задоволена, — сказала Сильфіда, як тільки Ніккі приєдналася до решти. Ніккі не сперечалася.

— Вирушаємо, — сказав Річард. — Я бажаю подорожувати.

Блискуча рука піднялася з басейну, обхопивши Річарда і Кару. Без Ніккі.

— Почекай! — Сказала Ніккі. — Я повинна піти з ними.

Сильфіда завмерла.

— Послухай мене, Річард. Ти повинен тримати за руки мене і Кару. І ні в якому разі не випускати.

— Ніккі, ти раніше вже подорожувала. Все буде…

— Вислухай! Ми з Карою довіряємо тобі, і ти повинен довіряти нам. Ти не можеш розділитися з нами. Ні з якої причини. Ні на секунду. Інакше ти будеш втрачений для нас. А в цьому випадку, все буде скінчено, які б плани ти не будував.

Річард на мить вдивився в її обличчя.

— У Джебр було видіння? Що має статися?

— Тільки якщо ти залишишся один. Без нас.

— Що вона бачила?

— Відьму Сікс. Джебр назвала її «темною відьмою».

Річард уважно дивився на Ніккі.

— Про Сікс подбає Шота.

— Можливо. Але Сікс вже захопила територію Шоти і править там.

— На час. Але я не хотів би бути на місці Сікс, коли Шота до неї добереться. Шота покрила свій трон шкірою того, хто в останній раз спробував захопити її володіння. А він був чарівником.

— Я не сумніваюся, що Шота небезпечна. Але ми не знаємо, наскільки небезпечна Сікс. У різних людей і дар різний. Може статися, що за своїми здібностям Шота зовсім не суперниця для Сікс. Я знаю, що Сестри Теми дійсно її боялися. Джебр бачила щось жахливе, і говорить, що тобі не можна залишатися одному. Я не збираюся дозволити, щоб її видіння збулося.

Мабуть, він прочитав рішучість на обличчі Ніккі, тому що кивнув.

— Добре. — Він узяв за руку її, а потім Кару.

— Тримайся. Тоді і нам не доведеться переживати з цього приводу.

Ніккі у відповідь стиснула його руку і нахилилася повз нього до Кари.

— Тобі ясно? Ми не можемо дозволити йому залишитися без нашого нагляду. Ні на мить.

Кара невдоволено наморщила лоб.

— Коли це я залишала його одного, без нагляду?

— Куди ти бажаєш подорожувати? — Запитала Сильфіда.

Ніккі глянула на Річарда і Кару і зрозуміла, що питання було адресовано їй.

— Туди, куди направляються і вони.

Срібне обличчя стало хитрим.

— Я не показую, що роблять мої інші клієнти, коли знаходяться в мені. Скажи мені, що бажаєш ти, і я зроблю це для тебе.

Ніккі невдоволено глянула на Річарда.

— Вона нікому нічого не розповідає про когось ще, це — свого роду професійна етика. Ми прямуємо в Народний Палац.

— Народний Палац, — сказала Ніккі. — Я бажаю подорожувати в Народний Палац.

— Вона йде зі мною і з Карою, — сказав Річард Сильфіді. — У те ж саме місце. Ти розумієш? Вона повинна бути з нами, коли ми туди доберемося.

— Так, господарю. Ми будемо подорожувати. — Обличчя, що нагадувало величезну поліровану статую, посміхнулося. — Ви залишитеся задоволені.

Рука з рідкого срібла обвила всіх трьох, захоплюючи в колодязь. Ніккі сильніше стиснула долоню Річарда.

Занурюючись у повну темряву сильфіди, Ніккі утримувала своє дихання. Вона знала, що повинна дихати, але її жахала сама думка, що потрібно вдихати сріблясту рідину.

Дихай.

Нарешті вона відчайдушно вдихнула Сильфіду. Кольори, світло, обриси навколо неї танули і знову знаходили невиразні форми. Стискаючи руку Річарда, Ніккі ковзала крізь шовковисте щось. Це було чудове відчуття ледачого неспішного руху і в той же час стрімкий відчуття польоту з неймовірною швидкістю.

Дихаючи, вона втягувала іншу, викликаючу запаморочення, сутність сильфіди. Це було прекрасне звільнення від усього, що її переслідувало, від важкого тягаря на душі. Вона залишилася одна, пов'язана тільки з Річардом. Зараз не було нічого. Не було нікого. Це був екстаз. Вона не хотіла, щоб він закінчувався.

* * *

Келен спостерігала за Сестрами, а ті вдивлялися в далечінь, намагаючись відшукати найменший рух. Із заходом сонця тіні згущувалися і злилися в похмурий серпанок. Тільки на півдні, біля самого обрію остання тонка смужка згасаючого світла ще пробивалася з-під зловісних сірих хмар, нагромаджених на темному ліловому небі. Червоний відблиск вечірньої зорі торкався верхівок хмар, надаючи вечору відтінку нереальності.

Небо, у цих місцях завжди щільно укрите хмарами, здавалося надмірно величезним, від чого Келен відчувала себе крихітною і беззахисною. Плоска нескінченна рівнина тяглася далеко на південь, зникаючи за обрієм. У цьому пустельному місці зустрічалася лише убога рослинність, та й ту можна було виявити тільки в низинах.

Хмари, що летіли над рівниною, деколи приносили з собою смуги дощу, але, судячи з вигляду рівнини, дощі були тут явищем рідкісним і вельми незвичним. Келен підозрювала, що можна було цілий рік простояти на одному місці, чекаючи на один з цих рідкісних дощів — і не дочекатися. Безплідний краєвид змушував саме життя здаватися крихким і безнадійним. Здавалося, тільки гори на півночі і сході були здатні вичавити вологу з цієї низки хмар, а тому дерева не насмілювалися спускатися вниз зі своїх пригірських притулків.

Коні захропіли і забили копитами. Келен тугіше натягнула поводи і неуважно погладила свого по морді, щоб заспокоїти. Кінь в відповідь злегка підштовхнув носом її руку, випрошуючи нової ласки. Келен відволіклася від важких думок, що невідступно слідували за нею останнім часом, і заходилася почухувати шию тварини.

Вдалині, на півночі, виднілася гірська гряда, яка знижувалася, переходячи в більш низький, але масивний хребет, що нагадував гребінь величезного чудовиська. Схоже, це був один з відрогів тих самих гір, уздовж яких вони стільки днів рухалися на південь. Можливо, там вона не будуть відкриті будь-чиєму погляду на милі навколо. Не те, що на рівнині, де вона відчувала себе голою і вразливою. А гори чомусь вселяли їй почуття надійного притулку, і їй хотілося знову там опинитися. Вона сама не розуміла, звідки взялося таке почуття, адже важко уявити становище гірше, ніж її положення рабині Сестер, про яку забувають, ледь побачивши.

Біля самого підніжжя Келен розгледіла щось схоже на будови. Судячи з усього, це були руїни древніх будівель — у багатьох з них не було дахів. По мірі наближення безглузде нагромадження каменів почало набувати форми: то були зруйновані багато століть тому стіни. Так ось чому вони виглядали так дивно… І ніяких ознак присутності людей… Напевно, про них теж всі давно забули.

Але ні покинуті поселення, ні безкраї спокійні рівнини нітрохи не притупляли пильності Сестер. Настороженість, схоже, стала вже основною рисою їхньої натури. Хоча тут, у цьому місці, Келен повністю розділяла їхні почуття.

Сестри по більшій частині мовчали, обмежуючись лише необхідними короткими фразами. Плече Келен все ще пульсувало від болю там, куди її несподівано вдарила Сестра Юлія. Це не було покаранням за якийсь проступок — реальний чи уявний — швидше рішучим нагадуванням, що не слід плутатися під ногами. Сестри часто прагнули продемонструвати свою перевагу над іншими, даючи зрозуміти Келен, що в їх владі заподіяти їй біль просто тому, що її тюремницям так захотілося.

Келен довелося навчитися приховувати свої думки так, щоб жодна з Сестер навіть не запідозрила, що в дійсності думає їх рабиня. Щодня, заховавши подалі і власну гордість, і свої думки, вона тільки повторювала «так, Сестра» у відповідь на всю їх жорстокість.

Келен здавалося нерозумним рухатися в темряві. Особливо тепер, коли вони спустилися з передгір'їв і на дорозі почали траплятися глибокі вибоїни. Неміцні краю канав обсипалися, і коні запросто могли переламати собі ноги. Але, в своєму прагненні скоріше дістатися в Каска, Сестри не бажали зупинятися навіть з настанням ночі. А Сестри завжди отримували те, що хотіли. В кінці кінців, у Келен теж не було бажання розбивати табір в темряві.

— Здається, там хтось є, — приглушеним голосом сказала Сестра Ерміна, вдивляючись у темряву.

— Я теж відчуваю, — прошепотіла сестра Цецилія.

Сестра Ерміна з нетерпінням глянула вперед.

— Можливо, це Тові.

— А може дикий осел?!

Сестра Юлія, була не в настрої стояти і будувати припущення.

— Пішли.

Вона озирнулася на Келен.

— Не відставай.

— Так, Сестра, — сказала Келен і подала Сестрам поводи.

Цецилія, старша з усіх, щось буркнула, влаштовуючи в сідлі втомлене тіло.

— Наскільки я пам'ятаю старі карти з підвалу Палацу Пророків, ми повинні бути вже зовсім близько.

— Я теж бачила цю карту, — сказала Сестра Юлія, вже сидячи на коні.

— Там це місце називалося Долиною Небуття. Вважаю, руїни біля підніжжя он того виступу — це і є Каска.

Сестра Ерміна нетерпляче зітхнула, понукаючи свого коня йти за іншими.

— Там ми, нарешті, знайдемо Тові.

— І коли ми зустрінемося, — сказала Сестра Цецилія, — їй доведеться багато чого пояснити.

Сестра Ерміна махнула рукою в бік виступу.

— Ви ж знаєте, Тові завжди нехтує своїми обов'язками, тому що вважає, що знає все краще за інших. Людини впертішої, ніж вона, я ще не зустрічала.

На думку Келен, про це слід було б говорити кому завгодно, тільки не Сестрі Ерміні.

— От і подивимося, наскільки вона вперта, коли мої пальці зімкнуться у неї на горлі, — сказала Сестра Цецилія.

Сестра Ерміна підстьобнула свого коня і порівнялася з Сестрою Юлією.

— Ти ж не думаєш, що вона зрадила нас? А, Юлія?

— Тові? — Сестра Юлія озирнулася через плече. — Думаю що ні. Часом вона буває нестерпною, але у нас спільна мета. Тові не гірше за нас знає, що нам необхідні три шкатулки. Вона чудово розуміє, у що ми вплуталися, і що поставлено на карту. Скоро всі шкатулки будуть у нас — це єдине, що має значення. До того часу ми вже будемо на місці. Навіть якщо б ми і нагнали Тові раніше, це нічого б не змінило. Нам у будь-якому випадку довелося б їхати в Каска.

— Але тоді, чому вона зникла таким чином? — Наполягала Сестра Цецилія.

Сестра Юлія знизала плечима. На відміну від двох своїх супутниць, вона відчувала полегшення від того, що до Каска залишалося рукою подати.

— Можливо, вона всього-навсього виявила неподалік війська Імперського Ордена, захотіла уникнути проблем і покинула той район. Вона могла побачити шанс вислизнути і використала його — просто попрацювала головою, тільки й всього. Нам навіть краще від такої обережності. Адже вона знає, що ми повинні прийти сюди, От і зробила все так, як ми і планували. Тому я взагалі-то не бачу в її діях ніякої шкоди.

— Що ж… Можливо, — Сестра Цецилія здавалася злегка розчарованою, не знайшовши жертви, на яку могла б вилити свій гнів.

Вони їхали в мовчанні ще майже годину. Нарешті Сестрам стало ясно, що, пересуваючись у темряві по такій місцевості, вони ризикують переламати не тільки ноги коням, але й шиї їх вершниць. Наскільки могла судити Келен, за цілий день вони не набагато наблизилися до мети. На рівнині всі відстані здавалися набагато меншими, ніж були насправді. Те, що спочатку здавалося розташованим в якійсь парі миль, могло зажадати кількох днів шляху. Сестри, незважаючи на своє бажання дістатися до Каска та Тові, стомилися, і вже були готові зупинитися на нічліг.

Сестра Юлія спішилася, простягаючи поводи Келен.

— Розбивай табір тут. Ми зголодніли.

Келен схилила голову.

— Так, Сестра.

Стриноживши верхових, щоб не розбрелися, Келен почала знімати поклажу з в'ючних коней. Вона смертельно втомилася, але знала, що пройде ще чимало часу, перш ніж вдасться хоч трохи поспати. Потрібно було розбити табір, приготувати їжу, нагодувати, напоїти і почистити на ніч коней.

Юлія притримала за руку Ерміни і потягнула до себе.

— Я хочу, щоб ти роззирнулася довкола, поки ми розбиваємо табір. Перевір тут все. Потрібно впевнитися, що це був всього лише осел.

Ерміна кивнула, тут же піднялася на ноги і пішла у темряву.

Цецилія подивилася услід, Ерміні, яка наче розчинилася в ночі.

— Ти й насправді вважаєш, що то був осел?

Сестра Юлія обдарувала її похмурим поглядом.

— Навряд чи — він витримує дистанцію. Можливо, хтось стежить за нами. Якщо так — Ерміна його знайде.

Сестри не побажали сидіти на голій землі, і Келен першою справою розпакувала їх ковдри. Потім дістала казанок, збираючись готувати вечерю.

— Сьогодні ніяких багать, — наказала Сестра Юлія, побачивши казанок в руках Келен.

Келен підняла очі.

— Що ж ви тоді хочете на вечерю, Сестра?

— У нас ще залишилися коржі. Ми можемо повечеряти ними і сушеним м'ясом. Ще є кедрові горіхи. — Юлія говорила в темряві.

— Не вистачало ще розпалювати багаття на відкритій місцевості, де нас може побачити хто завгодно від горизонту до горизонту. Дістань маленький ліхтар.

Келен не уявляла, про що можуть турбуватися Сестри. Вона подала ліхтар Ерміні. Сестра, запалила його, клацнувши пальцями, і поставила на землю між собою і Юлією. Світла було недостатньо, щоб допомогти Келен розпакувати речі, але все ж краще, ніж нічого.

Раніше на їх шляху вже зустрічалися військові патрулі. Подібні несподівані зіткнення Сестер ніколи особливо не лякали — вони легко розправлялися з солдатами, не проявляючи ні краплі милосердя. Стикаючись з патрулями, Сестри завбачливо не дозволяли втекти ні одному свідкові. Основним силам не слід було знати про їх присутність, щоб слідом за мандрівницями не відправилася орда розлючених солдатів. Подібна можливість Сестер не дуже хвилювала, але в них була важлива справа, і їм не хотілося, щоб щось перешкодило її виконанню.

Дістатися до Тові і роздобути останню шкатулку було для них настільки важливо, що вони докладали неймовірних зусиль, щоб рухатися якомога швидше далі. Часом Келен дивувалася, чому вони все ще не наздогнали Тові. Здавалося, Сестер не хвилює нічого, окрім їх дорогоцінних шкатулок. Вірніше, шкатулок лорда Рала. Адже Сестри вкрали їх з палацу Річарда Рала.

Одного разу вони несподівано наткнулися на великий загін варварів з Імперського Ордена. Сестрам не терпілося минути солдатів і зайнятися скриньками, але вояки, ніби навмисне, не квапилися звільнити їм дорогу. Дочекавшись півночі, Сестри пройшли прямо через сплячий табір. Кожен раз, коли хтось їх помічав, одна з Сестер вимовляла тихе заклинання, що вбивало без суєти і шуму. Сестри не відчували ні найменших докорів сумління через вбивство будь-якої людини, що ставала на їх шляху. Вони рухалися крізь табір швидко, безстрашно і непохитно. Келен бачила багатьох людей, хто помер тієї ночі. Ці смерті значили для сестер не більше, ніж смерть докучливої мурашки.

Але все це було давно і після того випадку військо їм більше не зустрічалося. Армія Імперського Ордена була тепер далеко позаду і вже довгий час не бралася до уваги. Тим не менш, це не означало, що навколо немає інших небезпек, а тому Сестри часто нервували, як кішки. І в будь-який момент могли стати небезпечнішими гадюк.

Після того, як Ерміна повернулася, нічого не виявивши, Сестри прийнялися вечеряти. Келен повинна була покінчити зі своїми обов'язками, перш ніж і їй буде дозволено поїсти. Вона чистила коней, коли почувся легкий шурхіт на висохлій землі. Кроки? Звук відволік її від думок про солдатів. Келен завмерла зі скребницею в руці.

Вона озирнулась і здригнулася, побачивши худеньку дівчинку з короткими темним волоссям, боязко стоячою на кордоні темряви і тьмяного світла ліхтаря. Місяць лише іноді визирав між пропливаючими хмарами, і табір висвітлював, головним чином, самотній ліхтар за спинами Сестер. Але навіть при такому слабкому світлі Келен досить добре бачила дивні очі дівчини, спрямовані на неї.

Погляд був усвідомленим. Дівчинка бачила Келен.

— Будь ласка, — сказала дівчинка.

Келен доклала до губ палець, щоб не почули Сестри. Як і той чоловік у готелі, ця дівчинка бачила і пам'ятала Келен. Келен була вражена, і в той же час боялася, що з дівчинкою може трапитися те саме, що і з тим чоловіком.

— Будь ласка, — повторила дівчинка тихим шепотом, — можна мені що-небудь поїсти? Я дуже голодна.

Келен зиркнула на Сестер, зайнятих бесідою, потягнулася до своєї сідельної сумки, що лежали в купі біля її ніг, і витягнула смугу сушеної оленини. Потім знову притиснула палець до губ і подала м'ясо дівчинці. Та розуміюче кивнула, мовчки схопила м'ясо та з жадібністю встромила в нього зуби.

— А тепер іди, — прошепотіла Келен, — Поки вони тебе не побачили. Швидше.

Переставши жувати, дівчинка раптом втупилася на щось за спиною Келен, широко розкривши очі.

— Так… — протягнув за плеча Келен загрозливий голос. — А чи не наш це маленький ослик прийшов стягнути що-небудь?

— Прошу вас… Вона просто голодна, — сказала Келен, сподіваючись погасити гнів Сестри Юлії до того, як він розгориться. — Вона лише попросила поїсти. Вона не крала. Я віддала свою їжу, не вашу.

До Юлії приєдналися дві інші Сестри, і Ерміна підвела ліхтар, щоб краще бачити. Вся трійця була дуже схожа на стерв'ятників, які мали намір начисто обглодати кістки дівчинки.

— А може, вона чекала, поки ми заснемо, — сказала Сестра Юлія, схиляючись ближче, — Щоб перерізати нам горлянки.

Дівчина підняла на Сестер перелякані очі, що прийняли мідно-червоний відтінок у світлі лампи.

— Ні, я не чекала. Я хотіла їсти. Думала, може у вас знайдеться трохи їжі, от і все. Але я попросила, я не крала.

Ця дівчина нагадала Келен дівчинку з «Білого Коня». Дівчинку, яку Келен обіцяла захистити, і яку так жорстоко вбила Сестра Юлія. Ночами, перед сном, спогади про ту жахливу розправу досі переслідували Келен. Невиконана обіцянка все ще палила її душу. Навіть якщо дівчинка і не могла пам'ятати слова Келен досить довго, щоб усвідомити їх, Келен ненавиділа сам факт, що вона дала обіцянку і не виконала його.

Ця дівчинка була трохи старшою, трохи вище зростом. В її очах Келен бачила щось подібне усвідомлення розмірів загрози, що нависла над нею. В ясних мідних очах було щось, що говорило про обережність. Але вона все ще була занадто мала. Жіночність залишалася для неї таємницею, що лежить поки десь за її життєвим горизонтом.

Ерміна несподівано завдала удару, від якого дівчинка повалилася на землю. Сестра накинулася на неї. Дівчинка прикрила голову руками, ніби намагаючись виправдатися за те, що просила їжу. Сестра Ерміна прийнялася бити дівчинку, вчепившись в її одяг. Коли Сестра піднялася, у неї в руках був ніж, якого Келен до цього не помічала. Ерміна помахала ним при світлі ліхтаря, а потім жбурнула до ніг Сестри Юлії.

— Ось, що у неї було! Як ти і казала — ця погань, схоже, мала намір перерізати нам горлянки, ледве ми засинаємо.

— Я не бажала вам зла! — Заблагала дівчинка, коли Сестра Юлія підняла свою дубову палицю.

Келен занадто добре знала, що за цим піде, і схилилася над переляканою дівчинкою, закривши її собою, щоб захистити.

Палкаа Сестри Юлії обрушилася на спину Келен, втрапивши якраз в той місце, куди її вже били раніше. При звуці удару дерева по кістках дівчинка здригнулася, а Келен скрикнула від болю і з усієї сили обняла дівчинку, прикриваючи собою, намагаючись вберегти від побоїв.

— Відпустіть її! — Викрикнула Келен. — Вона всього лише дитина. Голодна дитина! Вона не може заподіяти вам зла!

У приступі паніки, дівчинка обхопила руками шию Келен, немов та була самотнім коренем, звисаючим з краю обриву. Якби Келен могла вбити Сестер прямо зараз, вона б це зробила! Але вона могла лише намагатися захистити дівчинку. І знала, що якщо спробує протистояти Сестрам, вони просто відкинуть її в бік. Її покарають, і після цього вона взагалі нікого не зможе захистити. Це було найбільше, що могла Келен зробити для дівчинки.

Сестра Юлія знову вдарила Келен, і та рипнула зубами від болю. А Сестра завдавала ударів знову і знову.

— Відпусти це паскудне дівчисько! — Кричала Сестра Юлія, б'ючи Келен.

Дівчинка тремтіла від жаху.

— Все в порядку, — примудрилася сказати їй Келен в момент перепочинку. — Я постараюся захистити тебе. Обіцяю.

— Спасибі, — прошепотіла дівчина прямо у вухо Келен.

Крім відчайдушного бажання захистити безневинне дитя, Келен дуже не хотілося втратити зв'язок з цим світом. Дівчинка могла її бачити, чути і пам'ятати. Це був рятувальний круг, кинутий Келен зі світу людей.

Сестра Юлія зробила крок вперед, замахуючись на Келен, вкладаючи всі сили в удар. Келен розуміла, що серйозно постраждає, але не збиралася дозволяти їм зробити з цією дівчинкою те ж, що і з тієї. Дитина нічим не заслужила такої долі.

— Та як ти смієш?!

— Якщо хочете когось убити, — крикнула Келен Сестрі Юлії, — тоді вбийте мене! Вона не представляє для вас загрози!

Здавалося, Сестра Юлія вирішила задовольнитися тим, що з подвоєною силою взялася лупцювати Келен, в шаленстві знову і знову завдаючи ударів. Келен відчувала запаморочливий біль, але не наважувалася поворухнутися, щоб не дозволити Сестрі дістатися до дівчинки.

Дівчина ховалася під захистом Келен, скрикуючи від жаху. Але боялася вона не того, що Сестри можуть зробити з нею самою, а страждала від того, що робили з Келен. Палкаа видавала огидні звуки, коли удари припадали по потилиці Келен, приголомшуючи майже до нестями. Кров матово блищала на її волоссі і стікала по обличчю, але Келен все одно не випускала дівчинку.

А потім палуця зламалася об спину Келен, і більша її частина відлетіла в темряву. Захекана Сестра Юлія стояла, сліпа від люті, тримаючи в руках непотрібний уламок. Келен чекала, що її ось-ось вб'ють, але їй було вже все одно. Можливості врятуватися не було. У неї більше не було майбутнього. Якщо вона не зможе битися за життя невинної молодої дівчата, життя не представляє для неї цінності.

— Юлія, — прошепотіла Сестра Ерміна, хапаючи зап'ястя предводительки. — Вона бачить Келен. Як і той чоловік у готелі.

Сестра Юлія подивилася на інших, здавалося, вражена цією думкою. Сестра Ерміна підняла брову.

— Ми повинні зрозуміти, що відбувається.

Сестра Цецилія не чула слів Ерміни, і з лиховісною посмішкою, спотворивши обличчя, підійшла ближче й зупинилася, нависнувши над Келен.

— Як ти наважилася кинути виклик Сестрі? Ми зараз живцем здеремо з неї шкіру і змусимо тебе дивитися на це, щоб дати тобі урок.

— Сестра? — Запитала дівчинка, — ви всі Сестри?

Ніч несподівано стала нестерпно мовчазною. Світ навколо Келен нудотно закружляв. Кожен подих відчувався, як ніж, який встромлюють між ребер. Сльози, викликані болем від ударів, стікали по обличчю. Вона не переставала тремтіти, але все ще не бажала відпустити дівчинку.

Сестра Юлія відкинула уламок дубової палиці.

— Ми всі Сестри. Що з цього? — З підозрою запитала вона.

— Тові наказала мені знайти вас, хоча ви і не здаєтеся мені сестрами Тові.

Всі замовкли.

— Тові? — Обережно перепитала Сестра Юлія.

Дівчинка кивнула, визираючи з-за плеча Келен.

— Це літня жінка. Велика, більше кожної з вас. І вона зовсім не схожа на вашу сестру. Але вона наказала мені піти і пошукати її сестер. Вона сказала, що вас троє і з вами ще одна жінка.

— І чому ж ти погодилася виконати наказ Тові?

Дівчинка відвела з лиця темне волосся. Вона завагалася, але потім відповіла.

— Тові схопила мого дідуся. Вона сказала, якщо я не зроблю все, як треба, вона вб'є його.

Юлія посміхнулася. Так могла б посміхатися змія, якби змії могли посміхатися.

— Так-так… Здається, ти дійсно знаєш Тові. Ну і де ж вона?

Келен підвелася на одній руці. Дівчинка вказала в напрямку пагорбів.

— Там. Вона там, де зберігаються старі книги. Вона змусила мене показати їй, де містяться книги. І наказала привести туди вас.

Юлія обмінялася поглядом з іншими Сестрами.

— Можливо вона вже відшукала головне сховище в Каска.

Сестра Ерміна хихикнула з полегшенням і весело поплескала Сестру Цецилію по плечу. Сестра Цецилія відповіла їй тим же.

— Це далеко? — Спитала Сестра Юлія з несподіваною пристрастю в голосі.

— Займе повних два дні, а може, й три, якщо ми вирушимо з першими променями сонця.

Сестра Юлія подивилася в темряву.

— Два або три дні… — Вона обернулася. — Як тебе звати?

— Джилліан.

Сестра Юлія відштовхнула Келен — несподіваний удар змусив її відкотитися від дівчинки.

— Добре, Джилліан, ти скористаєшся постіллю Келен. Їй самій вона не знадобиться. У покарання Келен буде стояти. Всю ніч.

— Прошу вас, — сказала Джилліан, кладучи руку на лікоть Келен, — якби не вона, у вас би зараз не було провідника до місця, де знаходиться Тові. Будь ласка, не карайте її. Вона зробила вам послугу.

Сестра Юлія ненадовго задумалася.

— Ось що я скажу тобі, Джилліан. Раз вже ти заступаєшся за нашу непокірну рабиню, я довірю тобі простежити, щоб вона не присіла сьогодні вночі. Якщо Келен знову не підкориться, я її так відлупцюю, що вона буде страждати до кінця життя. Але ти можеш запобігти покаранню — прослідкуй за тим, щоб твоя рятівниця простояла всю ніч. Як тобі така ідея?

Джилліан сковтнула, але нічого не відповіла.

Сестра Юлія схопила Келен за волосся і підтягла до своїх ніг.

— Зроби так, щоб вона простояла на ногах всю ніч, або будеш винна в тому, що ми з нею зробимо. Адже це ти не простежила, щоб наш наказ був виконаний. Зрозуміла?

Джилліан кивнула, широко розкривши мідні очі. Сестра Юлія підступно посміхнулася.

— Відмінно. — Вона повернулася до іншим двох Сестер. — Пішли, нам потрібно поспати.

Коли вони пішли, Келен ніжно поклала руку на голову дівчинки, що сиділа біля її ніг.

— Рада познайомитися, Джилліан, — шепнула Келен так, щоб не почули Сестри.

Джилліан посміхнулася.

— Спасибі, що захистила мене. Ти стримала слово. — Прошепотіла вона у відповідь.

Вона обережно взяла руку Келен і на секунду притиснулася до неї щокою.

— Ти найхоробріша людина, з тих, кого я зустрічала. Після Річарда.

— Річарда?

— Річарда Рала. Він був тут до тебе. Він врятував мого дідуся тоді, але тепер…

Голос Джилліан здригнувся, коли вона відвела свій погляд від Келен. Келен ніжно погладила рукою голову дівчинки, сподіваючись пом'якшити її душевні страждання. Вона кивнула головою в бік.

— Підійди до он тієї сідельної сумки, Джилліан, та візьми собі що-небудь поїсти.

Келен тремтіла від болю і найбільше хотіла лягти на землю, але знала, що слова Сестри Юлії не були порожньою загрозою.

— А потім, якщо ти не проти… не могла б ти посидіти зі мною цієї вночі? Сьогодні мені б знадобилося товариство.

Джилліан посміхнулася. Від цієї щирої посмішки на серці у Келен потепліло.

— Вранці до нас приєднається ще один друг.

Келен нерозуміючи насупилася, і Джилліан вказала на небо.

— У мене є ворон на ім'я Локі. Вдень він прилетить і розважить нас своїми витівками.

Келен посміхнулася при думці про ворону-друга. Дівчинка стиснула руку Келен.

— Сьогодні я не покину тебе, Келен. Обіцяю.

Які б страждання не відчувала Келен, яким би безрадісним не здавалося їй майбутнє, вона була щаслива. Джилліан залишилася жива — Келен тільки що виграла свою першу битву, і ця перемога додала їй нових сил.

* * *

Річард йшов, киваючи у відповідь на вітання ближніх солдатів. Причин для радості у нього не було. Але він посміхався, інакше люди могли неправильно витлумачити його похмурий вигляд. Кожен солдат дивився на минаючого лорда Рала з очікуванням і надією. Багато зупинялися і мовчки притискали кулаки до серця. У цьому русі було не просто вітання — в ньому відчувалася гордість за свого вождя. І ось цим-то людям він повинен був розповісти про ті жахливі речі, що показала йому Шота. Річард ніяк не міг зібратися з духом і заговорити, а тому йому тільки й залишалося що посміхатися. І при цьому постаратися вкласти в посмішку стільки тепла, скільки він був в змозі висловити.

Десь далеко на обрії спалахнула блискавка. Навколо лунали звичайні звуки, властиві повсякденному життю величезного табору: говір тисяч людей, іржання коней, гуркіт коліс, дзвін ковальських молотів, стукіт переставлюваних ящиків, різкі вигуки наказів. Але весь цей шум перекрив зловісний гуркіт грому, що прокотився по рівнині Азеріта.

Сердиті грозові хмари, немов пожираючи простір, затягували в себе все нові шматки і росли на очах. Час від часу спокій вологого повітря порушувався різкими поривами вітру, що змушував тремтіти вимпели і прапори. Різко налетівши, вітер припинився так само раптово. Ніби він поспішив повернутися назад до підходячої бурі, подібно передовому загону, що повертається після успішного рейду до основної армії.

Однак ніхто не звертав уваги на наступаючу бурю. Мешканців табору більше цікавив Річард, який йшов біля рядів наметів. Адже був час, коли будь-який з цих людей з радістю розправився б з ним. Колись. До того, як Річард став лордом Ралом.

Прийнявши на себе обов'язки правителя, Річард дав усім цим людям гідну мету, щоб застосувати свої військові здібності, замість того, щоб своєю зброєю нести іншим тиранію. Зрозуміло, серед д'харіанців були й такі, хто з ненавистю зустрів зміни. Такі навернулися до ідей Ордена, щоб зі сліпою жорстокістю винищити саму ідею про право людини самостійно розпоряджатися власним життям.

Але більшість людей підтримала Річарда. Підтримали з усім запалом, на який тільки були здатні багато років гноблені люди. Це було перше покоління нових людей, які отримали реальний шанс стати вільними. Людей, ясно усвідомлюючих значення змін, привнесених в їх життя. Вони чіпко трималися за можливість жити в тому світі, який показав їм Річард. І кращим даром їм самим, їх близьким, їхнім дітям у цьому світі була свобода. Життя для самих себе. І багато хто з них вже пішли на смерть в ім'я цієї благородної мети.

Д'харіанські солдати, як колись Морд-Сіт, пішли за Річардом з власної волі. Вони самі зробили цей вибір, а не підкорилися наказу. Тепер слова «лорд Рал» мали для цих людей значення, якого ніколи не мало раніше.

Але зараз ці люди протистояли силі, яка заперечувала право їх самих і їх близьких на власне життя і долю. Річард жодної хвилини не сумнівався — серця цих людей сповнені надії, але знав, що їм не вистояти в сутичці з величезним числом загарбників з Імперського Ордена. В цей день, як ніколи, він повинен бути лордом Ралом. Поки у них залишається шанс на краще життя, Річард зобов'язаний стати істинним лордом Ралом, зобов'язаний подбати про тих, хто пішов за ним. Він повинен змусити їх побачити те, що бачив він сам.

Верна швидко підійшла до нього, потиснула руку і нахилилася поближче.

— Ти й уявити не можеш, що значить для цих людей твоя присутність, Річард. Особливо перед битвою, яка наближається. Битва, про яку тисячі років попереджали пророцтва! Хто б міг уявити таке!

Так! Ніхто з них і уявити не міг, про що збирається говорити з ними Річард!

Він озирнувся і посміхнувся Верні.

— Я знаю, аббатиса.

Поїздка з Народного Палацу зараз зайняла значно більше часу, ніж в минуле його відвідування, тому що армія Д'хари поступово просувалася на південь, назустріч Імперському Ордену. Зараз в цій армії зібралися всі сили, щоб протистояли загрозі. Саме ці люди залишалися єдиною і останньою надією Д'харіанскої Імперії. І Річард, точно знаючи, що цей бій вони програють, повинен був переконати їх у тому, що в такому разі їх чекає лише поразка і смерть.

Кара і Ніккі слідували трохи позаду нього, ледь не наступаючи на п'яти. Річард зовсім не вважав, що для його захисту їм необхідно бути настільки близько. Але переконати в цьому його охоронниць було неможливо. Він озирнувся і побачив напружену усмішку Ніккі.

Хотілося б йому знати, як вона відреагує на його звернення до солдатів. Він сподівався, Ніккі все зрозуміє. Мабуть, тільки в ній можна бути впевненим — вона зрозуміє все, що він повинен буде сказати. Він дуже розраховував на її розуміння. Часом тільки воно і підтримувало його, змушувало рухатися далі. Саме Ніккі надала йому сил, коли він був вже готовий все кинути.

З іншого боку, Кара теж його підтримає. Хоча і з іншої причини. А Кара похмуро оглядала присутніх солдат з таким виглядом, ніби готова перебити їх усіх, якщо раптом зрадники нападуть на лорда Рала. Але пальці нервово смикали застібку червоного шкіряного одягу, і Річард підозрював, що їй дуже не терпиться скоріше побачити свого Бенджаміна — генерала Мейфферта. Минулого разу вона була більш стримана у прояві почуттів до красеня-генерала. І Річард підозрював, що Ніккі має деяке відношення до такої зміни.

Хоча світ навколо, здавалося, готовий був ось-ось впасти, в глибині душі Річард все ж відчував деяке задоволення. Хіба міг він колись уявити, що Морд-Сіт будуть здатні на подібні почуття. Більше того, що вони дозволять іншим дізнатися про ці почуття. Хоча б навіть одному Річарду…

Це зайвий раз підтверджувало, що, незважаючи на бузувірське навчання, ці жінки все ж залишалися людьми. Так, вони довго придушували свої почуття і прагнення, але ці почуття не померли! І всередині кожної з них таїлася звичайна людина, здатна відродитися до життя. Ось ще один доказ, що його віра в краще майбутнє обгрунтована. Це було так, наче він виявив прекрасний оазис посеред безплідної пустелі.

Крокуючи серед наметів, фургонів, загонів для коней, похідних кузень і складів провіанту, Річард бачив, як з усіх боків підходять люди, покидавши всі вечірні справи: встановлення наметів, пристрій на ніч коней, ремонт спорядження, дрібні господарські турботи, приготування їжі. Глянувши на небо, він подумав, що їм все ж варто було би, по крайній мірі, хоча б встановити намети.

Посеред моря чоловіків, одягнених у темні мундири, Річард розгледів генерала Мейфферта, що стояв в оточенні кількох офіцерів. Озирнувшись через плече, Річард побачив усмішку Кари й зрозумів, що Морд-Сіт вже його помітила.

Офіцерів виявилося занадто багато, щоб уміститися в наметі, а тому всі зібралися знадвору на майданчику посеред безладно розкиданих валунів. Прямо на каменях було закріплено велике полотнище, утворивши подобу тенту, щоб захистити від дощу стоячих під ним людей. Шкода, що не від вітру. Але хоча б обговорювати деталі керівництва величезною армією можна було у відносній сухості.

Земля здригнулася від удару грому. Річард нахилився до вуха Верни.

— Ваші Сестри прийдуть сюди?

Верна кивнула.

— Я вже розіслала гінців, щоб їх теж сповістили. Кілька Сестер пішли в розвідку, але інші підійдуть.

— Лорд Рал! — Генерал Мейфферт притиснув кулак до серця.

Річард кивнув.

— Радий бачити вас, генерале! У вас тут повний порядок. Як завжди.

— Дякую, лорд Рал.

А погляд його блакитних очей був уже прикутий до Кари. Генерал низько вклонився.

— Пані Кара…

Дивно, але Кара посміхнулась у відповідь.

— Мої очі радіють, дивлячись на тебе, Бенджамін.

Не будь Річард так зайнятий своїми проблемами, він від душі порадів би, спостерігаючи, як вони дивляться в очі один одному. Йому були добре знайомі подібні погляди і радість, яку ці погляди можуть принести. Зовсім, як у них з Келен…

Трохи позаду генерала стояв капітан Циммер. Його проста шкіряна броня була немов спеціально створена, щоб підкреслити потужну фігуру свого власника. Інші офіцери, одягнені в менш скромні мундири і обладунки, стояли неподалік, чекаючи, поки під тентом зберуться всі. Поступово розмови стихли. І в тиші всі обернулися, спрямувавши погляди на лорда Рала, вождя Імперії Д'хара.

Часу для порожніх розмов не було, тому Річард приступив прямо до справи. Присутні стояли навколо і мовчки дивилися на нього.

— Всі підійшли, генерал? — Запитав Річард.

Мейфферт кивнув.

— Так, лорд Рал. В основному всі. Правда, частина людей патрулює дальні підступи до табору. Якби ми знали про ваше прибуття, ми відкликали б і їх. Якщо накажете, я негайно відправлю за ними гінців. Правда, це займе деякий час.

Річард жестом відхилив пропозицію.

— Немає необхідності. Більшість людей зібралися тут, а решта дізнаються про все пізніше.

У таборі було дуже багато людей, щоб Річард міг говорити так, щоб його почули одразу всі. Тому він збирався докладно пояснити все старшим офіцерам, щоб ті, у свою чергу, в точності передали його слова підлеглим. Для виконання цього задуму людей зібралося достатньо.

Навколо тенту теж стояли і спостерігали солдати. Генерал Мейфферт владним жестом наказав їм повернутися до своїх справ. І вони негайно почали розсіюватися, щоб зайнятися повсякденними справами, поки командири будуть обговорювати їх долю.

Генерал Мейфферт жестом запросив Річарда і його ескорт пройти до укриття. Річард глянув у небо: судячи з усього скоро почнеться справжня злива. Під непромокаючим тентом було тісно. Пролунав глухий стукіт — безліч кулаків вдарилося об шкіряні обладунки у військовому салюті. Річард привітав їх, теж притиснувши кулак до серця.

— Сьогодні я тут, — почав Річард, обводячи поглядом присутніх, що мовчки дивилися на нього, — з дуже серйозного приводу. Наближається заключна битва; до нас рухається армія Імперського Ордена.

Не повинно бути ніякого нерозуміння в тому, що я повинен вам сказати. Мені потрібно, щоб кожен з вас зрозумів, що поставлено під загрозу, зрозумів, про що я хочу просити вас, і зрозумів, навіщо це потрібно. Мова йде про життя кожного з нас. Я не буду приховувати від вас нічого, я чесно відповім на всі питання, які ви будете вважати за потрібне поставити. Прошу вас, якщо щось неясно — запитуйте; якщо не згодні з моїм рішенням — висловлюйте заперечення. Я високо ціную ваші знання і навики. Я довіряю вашим здібностям та досвіду.

Але я зважив усе, що мені відомо, склав докупи всі факти і прийняв рішення. Його важко оцінити, не маючи повної інформації, тому я спробую пояснити вам причини свого рішення. Але потім не повинно бути ніяких заперечень.

По голосу було чутно, що Річард прийняв остаточне рішення.

— І ви підкоритеся моєму наказу.

Чоловіки перезирнулися. Річард ще ніколи не віддавав таких рішучих наказів. У полуденній тиші Річард крокував взад-вперед, ретельно підбираючи слова. Нарешті він змахнув рукою, ніби вказуючи відразу на всіх, що зібралися перед ним.

— Що найбільше хвилює вас? Хвилює як офіцерів, як командирів?

На хвилину повисло збентежене мовчання.

— Гадаю, те саме, про що ви вже згадали, лорд Рал. Останній бій, — нарешті вимовив хтось із офіцерів.

— Вірно. Останній бій. — Річард зупинився і повернувся до офіцерів.

— Для всіх нас ця думка стала звичною. Що настає момент істини, найвища точка наших зусиль, велика битва. Що в цій битві не просто визначиться переможець і переможений — воно визначить, кому жити, а кому померти. Так само вважає і Джеган.

— Інакше він був би поганим полководцем, — зауважив один із старших офіцерів.

У натовпі присутніх почулися рідкісні смішки.

— Що ж… Це, мабуть, вірно. — Урочисто вимовив Річард. — Особливо у відношенні імператора Джегана. Його мета — нести свої переконання, тому він має намір раз і назавжди розтрощити нас в цій битві. Він — вельми розумний і небезпечний супротивник. Він змусив нас повністю зосередитися на майбутній битві, і його задум спрацював!

Сміх вщух. Тепер люди виглядали незадоволеними — надто вже високо оцінив Річард здатності ворога. Військові не люблять подібних оцінок, адже це може змусити їх людей втратити мужність у боротьбі з противником.

Сам Річард зовсім не був зацікавлений применшувати здібності Джегана. Навпаки, він хотів, щоб його армія точно знала, що їм протистоїть, щоб кожен солдат представляв справжні розміри навислої загрози.

— Джеган — великий любитель гри Джа-Лайдін.

Частина його співрозмовників згідно кивнули. Річард зрозумів, що, по крайній мірі, деякі знають, про що йде мова.

— У нього є власна команда Джа-Ла, подібно до того, як у Братства Ордена є власна армія. Джеган хоче, щоб його команда перемагала. Завжди. І тому в свою команду він відібрав самих великих, найздоровіших, найсильніших гравців. Він не сприймає гру, як змагання. Його команда зобов'язана перемагати в будь-якому змаганні, перемагати постійно.

Команда Джегана програла всього один раз. Але замість того, щоб підсилити тренування і досягти успіху, він зрадив гравців смерті. І набрав нових — найсильніших, найросліших, найшвидших. Джа-Лайдін означає «гра життя».

На самому початку, коли Джеган ще тільки починав об'єднувати народи Старого світу в єдину націю, він терпів поразки. І витягав з них уроки. Він зібрав найбільшу і найжорстокішу армію, яку міг, і в результаті йому вдалося об'єднати весь Старий Світ під прапором Ордена. І коли він — з волі Братства Ордена — розпочав цю війну, він подбав, щоб в його розпорядженні опинилися ресурси достатні, щоб успішно виконати свою місію. Будь-який з вас вчинив би так само.

Але й потім Джегану доводилося не раз програвати битви. Він знову витягав з них уроки, і вимагав, щоб йому надсилали ще людей. Ось так він і добивається перемоги в ім'я Ордена. В результаті, зараз він командує армією, чия сила здатна придушити будь-який опір. Він знає, що переможе. Тому з нетерпінням очікує заключної битви.

Крім того, Імператор Джеган володіє древньою магією соноходців. Він здатний вторгатися в уми людей не просто, щоб отримати якусь інформацію, а щоб управляти ними. Як ви знаєте, сьогодні він керує безліччю обдарованих, і серед них є Сестри Світла і Тьмии. Таким чином, в його розпорядженні опинилися обидві сили — і сталь, і магія.

— Лорд Рал, — перервав промову Річарда один із старших офіцерів. — Ви занадто легко відкидаєте наших людей. Більшість солдатів нашої армії — уродженці Д'хари. І вони передають свої вміння всім іншим. Наші люди — зовсім не зелені новачки, вони чудово розуміють, що перебуває під загрозою. Це випробувані солдати, які вміють битися. А ще на нашій стороні Верна і її Сестри.

— Імперський Орден в реальності не програє нам лише тому, що він несе зло. Зрештою, зло, звичайно, обернеться проти себе самого, але для нас і для тих, чиї життя ми захищаємо, це слабка втіха. Перш ніж загинути від власної отрути, зло може панувати ще тисячу або дві тисячі років, або навіть довше.

Річард знову почав ходити туди-сюди, його голос наповнився все більшою пристрастю.

— Бувають часи, коли зусилля відважних людей здатні змінити хід історії — я готовий з цим погодитися. Точніше, я навіть розраховую на це. Зараз наступає момент, коли ми повинні вирішити, яким буде наше майбутнє. Ми повинні зробити те, що необхідно. І неважливо, наскільки боляче це буде, якщо в результаті наші діти це майбутнє отримають. Наше з вами майбутнє, свобода наступних поколінь зараз залежать від нас з вами, від того, що ми зробимо, і наскільки успішно будемо діяти.

— Лорд Рал, — зі спокійною впевненістю виголосив офіцер, — наші люди знають, що нас загнали в кут. Вони не підведуть, якщо ви маєте на увазі саме це.

Річарду стало ясно, що його не розуміють. Він перестав крокувати і зупинився перед офіцерами, склавши руки за спиною. Десь у глибині свідомості спливло примарне видіння, яке показала йому Шота. Кривава доля, яка очікує їх усіх. Немов важкий тягар навалився на його плечі. Річард заговорив знову.

— Я завжди говорив, що не можу вести вас в фінальний бій з Орденом, бо ми програємо. Все, що трапилося після мого останнього візиту до вас, тільки переконало мене у власній правоті.

Незадоволене ремствування, подібно шуму води, заповнило похмурий день. Перш ніж хто-небудь встиг заперечити, Річард поспішно продовжив.

— Армія Ордена дуже скоро увійде в Д'хару з півдня і рушить до Народного Палацу. Наша армія йде на південь їм назустріч. Вони це знають. Чекають вас. Хочуть цього. Джеган управляє нашою тактикою, ми виконуємо його накази. Він змушує нас вплутатися в бій, в якому ми не зможемо перемогти. Бій, якого він програти не може.

У відповідь пролунали протестуючі крики. Кілька голосів прокричали, що майбутнього знати не може ніхто, що вони ще можуть здобути перемогу. Річард підняв руку, закликаючи до тиші.

— Майбутнє, дійсно, ще не визначене. Але правда в тому, що всі йде саме до цього. Ви — солдати. Плануючи свої операції, ви керуєтеся фактами, а не своїми бажаннями.

Навіть якщо б ми чудесним чином раптом виграли б битву, це нічого б не вирішило. Для нас це була б дорогою ціною виграна битва, і тільки. А відкинутий нами Орден повернеться, поповнивши свої лави новими силами. Виходить, вигравши битву, ми опинимося лицем до лиця з необхідністю ще однієї битви. Тільки протистояти в ній нам буде набагато більша кількість солдатів противника.

Чому? Та тому що в кожній битві ми втрачаємо людей, а тому стаємо слабшими. У нас не так багато людей, щоб поповнювати ряди армії. А Джеган отримує стільки людей, скільки йому потрібно і стає тільки сильнішим.

І є ще одна причина, по якій ми не можемо перемогти: неможливо виграти війну захищаючись. Таким способом можна виграти битву, але не війну.

— Так що ж ви пропонуєте? — Запитав офіцер. — Мирні переговори?

Річард роздратованим жестом відхилив таке припущення.

— Орден не піде ні на які мирні переговори. Колись, на самому початку вони, можливо, прийняли б нашу капітуляцію. Дозволили б нам схилитися перед ними, поцілувати їх чоботи і надіти рабські ланцюги. Але тепер це неможливо. Тепер вони хочуть тільки перемоги, оплаченої нашою кров'ю. Та й яка різниця? У будь-якому випадку результат один — ми самі і наші люди будемо захоплені в полон або вбиті. А як саме ми програємо, значення не має. Так чи інакше, ми зазнали б поразки.

— Але це означає… що? — Збуджений голос офіцера зірвався. — Будемо битися, поки всі не загинемо або не опинимося в полоні?

Всі втупилися на червонолицього офіцера. Ці чоловіки довгий час вели боротьбу з Орденом, використовуючи всі свої знання і досвід. У них залишилася тільки їх боротьба і їх обов'язок. Більше вони нічого не хотіли знати.

Річард обернувся до Кари. Морд-Сіт, одягнена в червону шкіру, стояла розставивши ноги, склавши руки за спиною. І виглядала так, немов готова була наодинці розтрощити Імперський Орден.

Річард вказав на жінку, яка стояла поруч з Карою.

— Це Ніккі. Колись вона служила нашим ворогам.

І почувши, як хтось прошепотів про ворогів, що пробралися до них, Річард додав.

— Точно так само, багато хто з вас підтримували тиранію, коли служили Даркену Ралу. А деякі — і Панізу Ралу, його батькові. У вас тоді не було вибору. Даркена Рала ж зовсім не цікавило, що ви хотіли зробити зі своїми життями. Йому було важливо лише, щоб ви виконували його накази. Тепер ви отримали можливість вибору і зробили його. Як і Ніккі.

Солдати Ордена — зовсім інші. Ви б'єтеся тому, що вам загрожує насильство і смерть. Вони ж борються за свої переконання. Їм подобається битися, подобається бути частиною військової потуги Ордена. Ніккі була в таборі Джегана і не з чуток знає, що там відбувається. Вона бачила багато такого, що може виявитися корисним.

Річард знову обернувся до Ніккі. Вона була схожа на статую, з ніжною шкірою і розсипаним по плечах світлим волоссям. Доведись Річарду створювати її статую, йому не довелося б міняти жодної рисочки — настільки повно її вигляд відбивав картину досконалої краси. Але життя зіштовхувало її з невимовною потворністю…

— Будь ласка, Ніккі, розкажи, що буває з тими, хто потрапив у полон до Імперського Ордена.

Сам він і поняття не мав, що розповість Ніккі. Але у нього не залишалося сумнівів, що Орден відчуває лише презирство до людського життя.

— Орден не страчує полонених швидко, — з мертвим спокоєм вимовила Ніккі і ковзнула поглядом по офіцерах, що не зводили з неї очей. Стоячи поруч з Річардом, вона почекала, поки настане тиша і кожен з присутніх буде готовий уважно слухати.

— Для початку, — заговорила вона, — кожного бранця каструють.

Присутні чоловіки дружно ахнули.

— Тих, хто переживе муки і приниження, будуть піддавати новим тортурам. А тих, хто витримає і ці тортури, очікує болісна смерть. Ті, хто здається без опору, можуть уникнути подібних мук. Жорстокість — засіб, щоб вселити страх потенційним супротивникам і змусити їх здатися. З мирним населенням в захоплених містах поступають так само жорстоко і з тією ж метою. Чутки про звіряче поводження з полоненими змушують багато міст здаватися Ордену без жодного опору.

Ви всі боретеся з ними вже дуже давно, тому не можете розраховувати, що вам вдасться уникнути мук. У разі захоплення в полон, для вас немає ніякої надії на порятунок. Вони змусять вас пошкодувати, що ви взагалі народилися на світ. Вашим єдиним порятунком буде смерть. Але справа навіть не в цьому. Життя під ярмом Ордена не набагато краще, ніж очікування смерті від його рук. Життя під владою Ордену — це повільне, болісне вмирання. Тільки триває воно довгі роки.

У тому житті процвітають тільки ті, хто ненавидить життя. І Орден всіляко заохочує тих, хто зневажає всі світлі його прояви. В Ордені ненависті навчають, постійно формують, вирощують із гіркоти і страждання. Життя перетворюється на існування, повне постійного страждання. Добрі справи обурюють ненависників, вони насолоджуються лише чужими стражданнями. І такі люди будуть вашими господарями, якщо ви потрапите до них в полон.

Чоловіки стояли і ошелешено мовчали. У тиші Річард почув легкий стук по тенту у них над головами. Почався дощ.

А Ніккі спокійно продовжувала.

— Смажені яєчка ворогів — цінне частування для солдатів Ордена. Дорогий і рідкісний делікатес. Набрід, який слідує за військовими частинами, обшукує після битви поле битви, вишукуючи ще живих солдат, яких можна було б каструвати. Ці криваві коштовності — вельми популярний товар в перші дні після перемоги. Солдати Ордена вірять, що це — засіб, здатний додати їм сили і мужності. Потім вони перемикають свою увагу на жінок-бранок.

Річард стиснув перенісся великим і вказівним пальцями і перервав її.

— Хочеш розповісти щось ще?

Ніккі підняла брову.

— А цього недостатньо?

— Думаю, достатньо. — Зітхнув Річард і повернувся до офіцерів.

— Насправді все просто. Правда в тому, що у вас немає ніякої надії перемогти в наступаючій битві. Ви програєте.

Річард глибоко вдихнув і промовив, нарешті, ті огидні слова, заради яких він сюди приїхав.

— Ось тому ніякого заключного бою не буде. Ми не будемо битися з Імператором Джеганем і його армією Імперського Ордена. Як лорд Рал, правитель Д'харіанської Імперії, я забороняю безглузде самогубство. Ми не будемо битися. Замість цього ми розсіємо нашу армію. Не буде ніякої битви. Джеган отримає Новий Світ без всякого опору.

Річард побачив, як очі всіх цих людей наповнилися сльозами.

Слова Річарда звучали, як ляпас.

— Навіщо тоді взагалі битися? — Сердито крикнув один з офіцерів і обвів рукою своїх соратників. — Ми воюємо багато років. Скількох товаришів вже немає тут, з нами, тому що вони віддали свої життя заради коханих та в ім'я нашої справи. Якщо у нас немає шансу, якщо в кінці нас очікує поразки, тоді навіщо взагалі битися? Навіщо продовжувати цю боротьбу?

Річард гірко посміхнувся.

— Ось саме про це я і говорю.

— Але ж… — продовжував сердитий офіцер. — Якщо перемога неможлива, а попереду лише руйнування і смерть — люди втрачають волю до боротьби. Якщо вони бачать, що у них немає шансів захистити свої переконання, і, намагаючись змінити це, вони стикаються зі смертю, то захочуть забути все, що стосується цієї війни.

Офіцер розсердився ще більше. Це настрій почав передаватися і іншим його товаришам.

— Що ви пропонуєте? Забути про війну, раз вже нам не вистояти проти Ордена? І якщо його не перемогти, то значить, нема чого воювати?

Річард склав руки за спиною й рішуче підняв голову. Він чекав до тих пір, поки не впевнився, що його чує кожен.

— Ні, я пропоную змусити людей Старого Світу відчути те ж саме.

Офіцери насупились в сум'ятті, глухо перемовляючись між собою. Але коли Річард продовжив, відразу запанувала тиша.

— Джеган веде свою армію в Д'хару. Він хоче битися з нами. Чому? Та тому, що вірить в те, що здатний розгромити нас. І я думаю, він правий. Не тому, що наші люди поступаються їм в хоробрості, підготовці, силі або спритності, а просто тому, що я знаю, наскільки величезні їх ресурси. Я провів достатньо часу в Старому Світі, щоб дізнатися, наскільки він великий. Я бачив, скільки в Старому Світі людей, худоби, зерна і багато чого іншого. Я ніде не зустрічав всього цього в такій кількості. Ви навіть не уявляєте, скільки у них запасів.

Джеган зібрав величезну силу. Його люди, віддані своїм переконанням, нещадні. Вони мають намір розтрощити все, що протистоїть їм. Вони жадають бути героями-переможцями, всюди несучими свою віру. Джеган забезпечений всім — по досвіду знаючи — якщо щось буде потрібно, він збільшить запаси вдвічі. А щоб бути повністю впевненим, він ще раз подвоїть все.

Джегана не стримують збочені моральні уявлення про ведення війни з використанням тих же засобів, що і його супротивник — ця надумана справедливість, нав'язана смертельною битвою. Боротьба на рівних його не цікавить — особливо його. Його завдання полягає виключно в тому, щоб підкорити нас.

Заради досягнення цієї мети, їм потрібно щоб ми захищалися, перебуваючи в найвразливішій позиції — на полі бою в традиційній завершальній битві. Ось чому присвячені всі зусилля Джегана, що всі чекають від нього. Він хоче нав'язати нам цей шлях, тому що в такому випадку у нас немає шансу вистояти проти їх численної орди. У нас і правда недостатньо сил для того, що б перемогти. Значить, вони розтрощать нас. А потім будуть святкувати свою велику перемогу — нібито хтось сумнівався в їхньому успіху — підсмаживши ваші геніталії і в п'яній оргії, гвалтуючи ваших дружин, сестер і дочок.

Річард нахилився до чоловіка і постукав пальцем по скроні.

— Подумайте! Невже ви настільки загрузли в бажанні традиційної фінальної битви, що забули про її суть? Невже традиції важливіші здорового глузду? Єдина мета подібної битви — здобути перемогу над ворогом і закрити питання раз і назавжди. Загальне уявлення про завершальну битву перетворилося на впевненість, що так потрібно, тому, що так робилося завжди. Припиніть. Безглуздо чіплятися за цю ідею. Думайте. Не дозволяйте вашим колишнім вчинкам засліпити вас. Припиніть добровільно кидатися в могили. Думайте! Думайте, як досягти своєї — нашої! — мети.

— Ви хочете сказати, що є кращий спосіб, ніж просто битися з ними? — Запитав офіцер молодші. Як і більшість присутніх, він виглядав надзвичайно спантеличеним.

Річард зітхнув, намагаючись стриматися, і, дивлячись на серйозні обличчя навколо себе, змусив голос звучати тихіше.

— Так. Замість того, щоб робити те, що від нас чекають — битися в заключній битві, я хочу їх просто знищити. Зрештою, це й є основна мета великої фінальної битви. Але якщо такий бій безнадійний і не приведе до поставленої мети, ми повинні знайти інший шлях. На відміну від тих, хто бореться за вірування Ордена, жодному з нас немає потреби хвалитися прекрасною перемогою на полі бою. У цьому немає ніякої слави. Є або успіх, або провал. Провал означає настання темних часів. Успіх — свободу. Цивілізація лежить на чаші вагів. Це очевидно. Тут немає правил, за якими потрібно боротися. Це боротьба за життя, за виживання. Боротьба проти людей, ведених бажанням убити нас, які вважають, що у нас немає ніякого права на існування. Це битва — не змова і не боротьба за владу, вона починається в умах людей, базується на ідеях, якими вони керуються. Ми надійніше захистимо наших близьких, перемігши в боротьбі розумів, а не на полі бою.

Нарешті, генерал Мейфферт підняв руку, збираючись щось сказати.

— Лорд Рал, як ще можемо ми здолати такого численного супротивника, якщо не в битві? Нехай їх занадто багато, нехай їх ведуть вірування, але нам доведеться мати справу з їх мечами.

Офіцери закивали, радіючи, що їх генерал задав питання, яке було в голові у кожного з них. І сам Річард чекав саме цього питання. Йому вдалося звільнити їх свідомість від надії на перемогу в традиційній фінальній битві. Тепер він повинен показати їм, як виграти війну.

Дощ сильніше забарабанив по непромокальному навісу. Річард склав за спиною руки і оцінююче дивився на обличчя людей перед собою.

— Ви повинні бути громом і блискавкою свободи. Ви повинні бути відплатою людям з низькими ідеями. Людям, які не просто дозволили злу оселитися в своїх серцях, але які виправдовують і захищають його. Ми будемо вести війну по-своєму — не як армія на полі бою. Будемо битися не за ідею, а в ім'я майбутнього людства.

Старий Світ повністю затягнутий у цю війну, і кожен, хто на їхньому боці, присвятив себе боротьбі. Вони закохані в свою справу. Вони вірять у те, що роблять. Вони думають, що правда на їхньому боці, а всі їх дії моральні. Вони впевнені, що виконують волю Творця, мають право визначати, як буде жити людство і тому виправдовують будь-яке вбивство.

У цю війну вони вкладають все: власність, силу, багатство, життя. Не тільки армія, але й населення хочуть поневолити нас, змусити схилитися перед їх віруваннями. Вони хочуть, щоб ми стали рабами їх віри, як вони самі. Вони заохочують напади армії на невинних людей тут, в Новому Світі, щоб змусити нас розділити їх ідеї. Вони хочуть, щоб ми, як послідовники їх віри, жертвували заради неї своїми життями, жили так, як бажають вони, хочуть диктувати, у що будуть вірити наші діти… Застосовуючи силу у разі потреби.

Всі послідовники Ордена по мірі сил підтримують солдатів, моляться за них, мріючи розтрощити нас. Кожен робить свій внесок у загальну справу. А значить, вони — такі ж вороги, як і солдати, що б'ються за них. Вони — ті, хто підгодовує армію молодими новобранцями; вони постачають солдатів усім, чого вони потребують на шляху до нас — від їжі до моральної допомоги та підтримки.

Річард вказав на південь.

— Фактично ж, ті люди, які роблять цю війну можливою, збільшують кількість наших ворогів, оскільки кожен тихий «помічник» бажає здалеку завдати нам шкоди, і який, вибравши ненависть, вірить, що залишиться безкарним. Награбоване добро відправляється до них, як винагорода за підтримку. Рабів посилають працювати на них. Кров і сльози ллються, щоб втілити в життя вимоги їх віри. Ці люди зробили свій вибір. Вони впевнені, що у них є право розпоряджатися нашими життями. Вони роблять все, щоб підкорити нас. Але вони повинні відповісти за свій вибір, особливо коли він упав на тих, хто не заподіяв їм ніякої шкоди.

Річард розвів руками.

— І якми доб'ємося цього?

Він стиснув кулаки.

— Ми повинні принести цю війну в будинки тих, хто підтримує і заохочує її. Не тільки життя наших друзів, родин і улюблених повинні бути кинуті в кривавий казан, під яким розпалили вогонь люди із Старого Світу. Тепер там повинні бути і їх життя. Вони бачать у цій війні боротьбу за майбутнє людства. Я ж маю намір показати їм те, що воно насправді з себе представляє. Я хочу, що б вони зрозуміли, що, продовжуючи вбивати і поневолювати нас, вони рано чи пізно дадуть відповідь за все.

З цього дня ми будемо вести справжню, загальну війну, без всякого милосердя. Ми не будемо нав'язувати собі безглузді правила моралі. Єдине, що є істинно моральним — це наша перемога. Я хочу, щоб всі прихильники Ордену розплатилися за свою агресію. Заплатили добробутом, своїм майбутнім, життями. Настав час переслідувати цих людей, наповнивши чорним гнівом наші серця.

Річард підняв кулак.

— Перетворіть їх тіла в кров і прах!

Всі затамували подих, на мить запанувала тиша, потім його оглушили схвальні крики. Ці люди, приречені на поразку і смерть, побачили свій шлях. У них, нарешті, з'явився реальний шанс врятувати свої будинки, коханих, своє майбутнє.

Річард якийсь час дозволив тривати гучному гомону, потім витягнув вперед руку, збираючись продовжити.

— Армії Ордена допомагають люди з їхньої батьківщини. Кожен солдат знає, що їх підтримує родина, друзі та близькі. Чоловіки Ордена одержують листи з Старого Світу. Я хочу, що б вони почули крики муки. Хочу, щоб вони знали, що їхні оселі валяться, міста рівняються з землею, посіви знищуються, а їхні улюблені залишилися ні з чим. Орден проповідує, що життя в цьому світі — тільки страждання. Зробіть це правдою. Покажіть помсту тієї цивілізації, яку вони так зневажають.

Річард подивився на Верну і стоячих поряд з нею Сестер Світла.

— Вони ненавидять магію — так нехай прийдуть від неї в жах. Вони хочуть знищити всіх, хто володіє магією — змусьте їх повірити, що це неможливо. Вони хочуть світ без магії — то нехай вони мріють тільки про тому, щоб ніколи не потривожити вас знову. Вони хочуть завойовувати — змусьте їх хотіти тільки здатися.

Удар блискавки розітнув повітря похмурого дня, гнаний вітром дощ тарабанив по навісу. Річард знову повернувся до солдатів і продовжив, як тільки вщух останній перекат грому.

— Щоб досягти нашої мети, ми повинні мати скоординований план на будь-який випадок. Поки ми цим займаємося, частину нашої армії потрібно спрямувати на вирішення важливого завдання — переслідування і знищення їх товарних обозів — вони багато значать для виживання Ордену. Вони не тільки везуть підкріплення, ці обози доставляють стабільний потік продовольства, необхідних для виживання.

По дорозі Імперський Орден грабує, але цього далеко недостатньо, щоб їх забезпечити. І їх величезна чисельність також робить їх уразливими. Ми повинні перешкодити постачанню армії, без якого їм тут не вижити. Ми повинні розірвати цей життєво важливий потік. Від голоду солдати Імперського Ордена будуть не менш мертвими. А кожен такий померлий означає, що у нас буде однією проблемою менше. Тільки це має для нас значення.

Крім того, новачки, які приходять з півдня, набагато вразливіші — їх не так багато і вони ще не возз'єднаються з досвідченими воїнами. Це будуть всього лише ненавчені молоді головорізи, бажаючі гвалтувати та грабувати. Убийте їх перш, ніж вони підуть на північ і їм випаде такий шанс. Буде набагато важче вербувати новобранців, якщо вони будуть гинути на рідній землі, до того як відправляться вбивати безпорадних незнайомців. Ще краще робити це тоді, як вони тільки почнуть збиратися в містах в невеликі загони. Принесіть їм війну. Убийте їх перш, ніж у них буде шанс принести війну нам.

Молоді люди повинні знати, що ставши добровольцями, вони ніколи не будуть героями, не награбують добра, не отримають молоденьких полонянок. Якщо вони побачать, що не зможуть втекти далеко, перш ніж їх наздоженуть люди, які не стануть битися звичним чином, не кинуться в безглузду фінальну битву проти супротивника, переважаючого їх силою, це відіб'є у них охоту приєднатися до загарбників. Якщо ні — їх можна перебити до того, як вони возз'єднаються з армією на півночі. Тіла цих молодих «героїв», гниючи на власних порогах, допоможуть нам зламати дух людей Старого Світу.

Річард оцінював повні рішучості пильні погляди перед тим, як продовжити.

— Ідея заключної битви помирає тут і зараз. Сьогодні ми розчинимося прямо в повітрі. З цього дня не буде армії Імперії Д'хара, яку Орден може затягнути в заключний бій і знищити, щоб позбавити наших людей допомоги, залишаючи їх беззахисними і вразливими. Ми не допустимо цього. Сьогодні ми починаємо вести цю війну новим способом — нашим — раціонально продуманим, способом, який приведе нас до перемоги.

Я хочу, що б всі в Старому Світі боялися вас, немов ви духи помсти. Починаючи з сьогоднішнього дня, ви станете примарними легіонами Д'хари. Нікто не буде знати, де ви, коли вдарите, і куди буде направлений ваш наступний удар. Але я хочу, щоб всі в Старому Світі точно знали: ви прийдете за ними, обрушитеся так, ніби сам підземний світ готовий розкритися і поглинути їх. Нехай вони бояться примарних легіонів Д'хари, як ніби ви — це сама смерть. Вони мріють померти, щоб перебувати в вічній славі в загробному житті… Так виконайте їх бажання.

Хтось із чоловіків позаду відкашлявся і потім сказав.

— Але, лорд Рал, тоді помруть невинні люди. Вони не солдати, яких ми хочемо знищити. Загине багато дітей.

— Так, це, на жаль вірно. Але не дозволяйте затуманити собі розум і охолодити свою рішучість помилковими безглуздими звинуваченнями. Орден несе відповідальність за цю жорстоку війну проти невинних людей. Війну проти жінок і дітей, які нікому не заподіяли зла. А ми всього лише прагнемо припинити агресію як можна швидше.

Це правда. Загинуть невинні люди, загинуть діти. Але хіба є вибір? Невже потрібно пожертвувати хорошими людьми зі страху нашкодити невинним? Ми всі безневинні. Всі наші діти невинні. Але зараз їм шкодять. В кінцевому рахунку, влада Ордена завдає шкоди всім, включаючи і дітей Старого Світу. Орден перетворює більшість з них в чудовиськ. І якщо переможе Орден, помре ще багато людей.

Більш того, життя людей Старого Світу — не на нашій совісті, а Ордена. Не ми розпочали цю війну, не ми напали на них, а вони на нас. Єдине, на що ми повинні направити свої дії, — якомога швидше закінчити цю війну. І є тільки один спосіб добитися своєї мети. Зрештою, це — саме гуманне, що ми можемо зробити, тому що в підсумку жертв буде менше.

Хоча, по можливості, ви повинні уникати заподіювати шкоду безневинним людям, але не до цього ви повинні прагнути. Закінчення війни — ось ваша основна мета. Щоб добитися цього, ми повинні позбавити їх здатності воювати. Ось відповідальність, яка лежить перед вами, як перед воїнами.

Ми захищаємо своє право на існування. Якщо нам вдасться перемогти, в підсумку ми так само допоможемо незліченній кількості людей жити вільно. Але наша мета не в тому, щоб звільнити цих людей. Якщо вони бажають бути вільними — завжди можуть приєднатися до нас.

Фактично, в Старому Світі вже є люди, які повстали проти Ордена. Я знаю їх. Наприклад, простий коваль на ім'я Віктор і його люди в Алтур-Ранзі запалили полум'я свободи в Старому Світі і готові боротися разом з нами. Скрізь, де ви зустрінете людей, які жадають бути вільними, — підтримаєте їх прагнення, спробуйте заручитися їхньою допомогою. Вони будуть з радістю спостерігати, як горять їхні міста, якщо це полум'я знищить паразитів, що руйнують їх життя.

Що б ви не робили, не забувайте, що ваша мета — перешкодити Ордену вбивати нас. І для цього вони повинні втратити бажання боротися. Наше завдання принести цю війну до них додому. Я сумую про невинно втрачених життях, але їх втрата — прямий результат аморальних дій Ордена. Ми не зобов'язані жертвувати своїми життями заради порятунку людей з того боку, з боку нападників. Ми не можемо відповідати за їх життя в цій боротьбі, не ми її почали. У нас є повне право захищатися. Ніколи і нікому не дозволяйте говорити вам зворотнє. Загроза повинна бути усунена. Все інше лише приведе вас до могили.

Воїни похмуро стояли, укриті від зливи величезним навісом. Сперечатися і заперечувати більше не було необхідності. Вони занадто довго терпіли поразки, бачили, як тисячами вмирають люди і тепер зрозуміли, що іншого шляху немає.

Річард повернувся до капітана Циммера. Молодий офіцер з квадратним підборіддям і бичачою шиєю стояв, склавши руки на потужний грудях, і зосереджено слухав Річарда. Він став главою особливого загону, коли Келен підвищила капітана Мейфферта до командувача армією Д'хари. Келен розповідала Річарду, що люди капітана Циммера відмінно знають свою справу. Це випробувані, стійкі до стресу, витривалі, безстрашні і холоднокровні бійці. Вони сміються над тим, що змушує простих солдатів збліднути. А ще Келен говорила, що вони збирають вуха ворогів.

— Капітан Циммер, у цій нашій новій операції в мене є для вас особлива робота.

Чоловік заразливо посміхнувся, опустив руки і випростався.

— Так, лорд Рал?

— Перша, найважливіша задача — усунення будь-кого, хто проповідує принципи Ордена. Ці люди — джерело ненависті, розсадник низьких вірувань, просочуючих життя своєю отрутою. Братство Ордена поставило своєю метою завоювання всього людства, щоб підвести всіх людей під своє абсолютне вчення. Вони вважають, що слід знищувати всіх, хто не схилив голови перед їхньою вірою. Ідеї цих людей — іскри, які розпалюють бажання вбивати. Якби не їх вчення, інші не прийшли б сюди вбивати.

Орден — це гадюка, яка існує завдяки своїй вірі, ідеалам і навчанню. Ця змія тягнеться від самого серця Старого Світу. Починаючи з цього моменту, ваша мета — обезголовити цю тварюку. Вбивайте кожну людини, що проповідує їх віру. Якщо хтось з них виголосить промову, я хочу, щоб на наступний же ранок його тіло знайшли в центрі самого людного місця. І щоб для всіх було очевидно, що померли вони не своєю смертю. Я хочу, щоб всі знали, що проповідники Ордена благали про легку смерть.

Не важливо, яким способом ви їх уб'єте, але зробити це необхідно. Будучи мертвими, вони не зможуть поширювати свою отруту і вселяти людям пристрасть вбивати нас. Ваша робота — вбивати їх. Чим менше часу ви витратите на вбивство одного, тим швидше зможете дістатися до інших.

Однак, не забувайте, що верховні жерці Братства — обдаровані. Не забувайте про обережність. Але також пам'ятайте, що у чарівників теж є серця, а у венах пульсує кров. Стріла вб'є їх так само вірно, як і будь-яку іншу людину. Я знаю, про що говорю. Не так давно я сам мало не загинув від стріли, випущеної з засідки.

Річард вказав на двох жінок, що стоять позаду нього.

— Мені пощастило, що Кара і Ніккі були поруч і врятували мені життя. Суть в тому, що, незважаючи на всю їхню силу, маги уразливі. Ви можете знищувати їх.

Як часто я чув, що ви будете сталлю проти сталі, щоб я міг стати магією проти магії? Правда ж полягає в тому, що обдаровані — також смертні, уразливі і остерігаються небезпек, як і всі інші люди.

Я знаю, що ви з вашими людьми знайдете способи, щоб винищити їх. Я хочу, щоб кожен, що проповідує ненависну віру Ордена, зрозумів, що приречений на смерть. У них не повинно бути сумнівів у гіркій правді щодо того, що вони зможуть уникнути смерті лише тому, що вони обдаровані. Ви і ваші люди повинні донести до них цю істину. Зрештою, це битва ілюзій і реальності, битва за те, хто з них буде служити людству.

Вони проповідують ілюзію, віру в нереальне, в загробне царство, кару і відплату після смерті. Вони вбивають, щоб змусити людей схилитися перед своєю вірою. На противагу цьому, ми змусимо заплатити їх за заподіяну нам шкоду і стримаємо обіцянку. Ця обіцянка повинна стати правдою. Якщо ми програємо в цій боротьбі, людство надовго зануриться в темні часи.

Річард оглянув замовклих людей і заговорив тихіше, але так, що б кожен міг його чути.

— Я розраховую на вашу мудрість і досвід, щоб зробити те, що ми повинні. Якщо ви побачите щось, що може бути корисним для них — знищіть це. Якщо хтось встане на вашому шляху — убийте його. Я хочу, що б їх посіви, будинки, міста були спалені вщент, хочу бачити, як горить весь Старий Світ. Нехай не залишиться каменя на камені. Старий Світ повинен позбутися можливості вбивати далі. Потрібно відбити у них бажання битися. Я хочу зламати їх дух.

Вважаю, що ваші люди в змозі придумати способи, як можна домогтися цього. Не обмежуйтеся тим, що сказав вам я. Думайте про те, що для них цінне і що може стати для вас підходящою мішенню. Думайте, як краще виконати моє нове завдання.

Він дивився в очі людей, яким належало робити роботу, на яку вони ніколи не розраховували.

— Не буде ніякої заключної битви з армією Ордена. Ми не дозволимо їм йти шляхом, яким хочуть вони. Замість цього ми будемо переслідувати їх до тих пір, поки вони не опиняться в могилах.

Офіцери, одночасно вдарили кулаками в груди. Річард знову повернувся до капітана Циммера.

— У вас є мої вказівки щодо особливої місії, покладеної на вас. Будьте безжальні. Для цих людей не повинно бути ніякої альтернативи. Їх смерть — єдиний результат, який є прийнятним. Робіть це швидко, впевнено і нещадно.

Капітан Циммер випростався на весь зріст.

— Спасибі, лорд Рал, за можливість мені та моїм людям позбавити світ від тих, хто поширює цю отруту.

— Я б хотів, щоб ти і твої люди зробили для мене ще дещо.

— Так, лорд Рал?

— Принесіть мені їх вуха.

Капітан Циммер посміхнувся і притис кулак до серця.

— Не буде ніякого порятунку або милосердя для них, лорд Рал. Я принесу вам доказ.

Повернувши думки до нової мети, офіцери стали пропонувати мішені і способи їх знищення. Люди, які настільки звикли до думки, що у них немає іншого виходу окрім, як загинути в бою з заклятим ворогом, пожвавилися. Їхні лиця, покриті зморшками тяжкої відповідальності, тепер були сповнені ентузіазму. Річард бачив, що нарешті знайдене рішення наповнює їх новою енергією.

Навперебій посипалися пропозиції: засолити поля, отруїти припаси води гниллю, зараженими тушами і трупами, знищити греблі, вирубати сади, забити худобу, спалити млини. Деякі пропозиції Ніккі відхиляла, пояснюючи, що вони не спрацюють або для їх здійснення потрібні великі зусилля, або пропонувала їм альтернативу. Інші ідеї вона удосконалювала, щоб зробити ще більш руйнівними.

В певній мірі, почуте викликало у Річарда огиду, при думці, що це він учинив такий погром. Тоді він нагадував собі про бачення Шоти про Келен, про всі ті жахи, які були б реальними для незліченної кількості невинних людей. І радів, що, нарешті, вони знайшли спосіб, як покінчити з цим кошмаром. Зрештою, Орден сам довів їх до цього.

— Час дорогий, — звернувся Річард до солдатів і присутніх Сестер. — З кожним днем Орден просувається все далі, поневолює, мучить, гвалтує і вбиває все більше людей.

— Так, — сказав генерал Мейфферт. — Це буде не просто похід на південь.

— Вірно. Я хочу, що б ви швидко рухалися і безжально наносили удари. У Ордена величезна армія і де б вони не були в Новому Світі, все впаде перед їх мечами. Але через свої розміри вони неповороткі. Їм потрібно багато часу для пересування. Малу швидкість Джеган теж використовує, як тактику. Кожне місто, яке лежить на його шляху страждає в муках очікування, уявляючи, що з ними трапиться. Це дає страху час зміцнитися і стати нестерпним.

Власне, в цьому-то й полягає наша перевага: використовуючи кінноту і розбившись на невеликі мобільні загони, ми зможемо бити, як блискавка, по багатьох місцях одночасно. Вони прагнуть увірватися в місто, оточити і завоювати. Ми не повинні допускати втрати людей і зусиль. Ми повинні спустошити все, що можливо і тут же рухатися до наступної мети. Ми повинні нагнати страху на всіх людей із Старого Світу, змусити відчути, що у них немає безпечного місця, де можна сховатися від нашої помсти.

Бородатий офіцер вказав на табір.

— Але у нас немає коней, щоб перетворити всю піхоту в кавалерію.

— Значить, потрібно знайти коней для всіх. І швидше. — Вставити Кара. — Дістаньте їх.

— Добре, ми знайдемо коней. — Офіцер посміхнувся Карі, задумливо чухаючи бороду.

— Я знаю пару місць в Д'харі, де розводять коней. — Додав інший офіцер. — Думаю, нам не потрібно буде багато часу, щоб зібрати потрібну кількість.

Річард кивнув. Офіцер відсалютував у відповідь.

— Я особисто простежу за цим, — сказав він, виходячи під дощ.

— Ми повинні розділити армію на невеликі загони, — сказав Річард генералу Мейфферту, після того, як офіцер пішов. — Нам не треба щоб вони утворювали єдину силу.

Генерал задумливо дивився вдалину.

— Ми розіб'ємо всіх на невеликі ударні групи і негайно відправимо на південь. Вони будуть самі піклуватися про власні ресурси. І більше не зможуть покладатися на допомогу командування і координувати свої дії.

— Потрібно налагодити зв'язок, — запропонував один з офіцерів. — Але ви праві, ми не зможемо скоординувати всіх. Потрібно дати людям чіткі інструкції та залишити виконувати свої завдання. У Старому Світі повно цілей.

— Буде краще, якщо загони не підтримуватимуть зв'язок, — сказала Нікі. Побачивши, що її уважно слухають, вона пояснила. — Будь-якого схопленого гінця будуть катувати, а у Ордена достатньо фахівців у цій справі! Бранець розповість все, що знає. Якщо ми будемо підтримувати зв'язок, то ворог теж може отримати цю інформацію. Якщо ж захоплений не знає, де знаходяться інші, то і розповісти не зможе.

— Дуже мудра порада. — Сказав Річард.

— Лорд Рал, — обережно сказав генерал Мейфферт, — якщо дати нашій армії волю і не контролювати її дії, це призведе до небачених спустошень. Якщо за ними не доглядати, одна тільки кіннота накоїть у Старому Світі такого, чого ніколи раніше не траплялося.

Схоже, генерал намагався дати Річарду останню можливість передумати, останній шанс усвідомити, яка ціна його намірів. Річард не став ухилятися від запитання. Він глибоко зітхнув і склав руки за спиною.

— Знаєш, Бенджамін, я пам'ятаю час, коли страх проникав в моє серце при простому згадуванні про д'харіанських солдатів.

Люди, що стоять поблизу, кивнули, шкодуючи про загублену славу.

— Затягуючи нас в бій, яке ми не зможемо виграти, — заговорив Річард, — Джеган змусив д'харіанських солдатів виглядати слабкими і уразливими. Нас більше не бояться, тому що вважають нас настільки слабкими, що розраховують з легкістю розправитися з нами. Думаю, це наш останній шанс виграти війну. Якщо ми його втратимо, то втратимо все.

Я не хочу упускати цей шанс. Ніякої пощади! Я хочу, щоб гонець за гінцем доповідали Джегану про те, що весь Старий Світ охоплений вогнем. Хочу, щоб вони думали, що сам підземний світ відкрився, щоб поглинути їх. Нехай страх знову паралізує людей при одній думці про д'харіанських головорізів, які йдуть, щоб мстити їм. Кожен чоловік, жінка або дитина із Старого Світу, повинні боятися примарних д'харіанських легіонів з півночі. Я хочу, щоб жителі Старого Світу зненавиділи Орден за свої страждання. Нехай крик болю вирветься з Старого Світу, щоб закінчити війну.

Це все, що я хотів сказати, панове. Думаю, не варто упускати цього моменту, тому давайте скористаємося ним.

Люди, переповнені рішучістю, вітали Річарда, проходячи повз, дякували йому, обіцяли виконати завдання. Річард дивився, як вони вискакують під триваючий дощ, прямуючи до своїх загонів.

— Лорд Рал, — сказав генерал Мейфферт і підійшов ближче, — я просто хочу, що б ви знали, що навіть якщо вас не буде з нами, все одно ви — той, хто очолює майбутню битву. Нехай це не один великий бій, якого ми всі чекали, але ви дали людям те, чого до цього у них не було. Якщо все вийде, то хід війни повністю зміниться, завдяки вам.

Річард дивився, як з краю брезентового тенту стікає водяна завіса. Туди й сюди забігали послані з дорученнями солдати; мокра від дощу земля під їх чобітьми перетворювалася на багно. Видовище знову нагадало Річарду видіння про те, як він стояв на колінах у бруді, зі зв'язаними за спиною руками і з ножем біля горла. Подумки він знову чув, як Келен викрикує його ім'я, пам'ятав свою безпорадність, відчуття того, що світ рушиться. Йому довелося знову боротися з нахлинулим непрошеним жахом. Спогад про крики Келен наповнювало болем все його єство.

Верна підійшла і стала поруч з генералом.

— Він має рацію, Річард. Мені б не хотілося втягувати в боротьбу простих людей, але все, що ти сказав, вірно. Орден — причина всього. Мова йде про виживання цивілізації, як такої, тому вони теж частина цієї битви. Іншого шляху немає. Сестри зроблять те, про що ти просив, даю тобі слово аббатиси.

Річард боявся, що вона відмовиться підтримати цей план і був щасливий, що вона не сказала цих слів. Він міцно обійняв її і прошепотів.

— Спасибі.

Він завжди вірив, що його прихильники повинні не тільки розуміти цілі, за які б'ються, але усвідомлювати, що роблять це заради себе, не важливо з ним або без нього. Зараз він вважав, що всі вони дійсно усвідомили, що знаходиться під загрозою, і будуть боротися не тільки з обов'язку, але і заради самих себе.

Верна утримала Річарда на відстані витягнутої руки і заглянула в його очі.

— Що трапилося?

Річард похитав головою.

— Я по горло ситий жахливими речами, які трапляються з людьми. І хочу тільки, щоб цей кошмар закінчився.

Верна злегка посміхнулася йому.

— Ти показав нам шлях, як цього досягти, Річард.

— Яку роль плануєте в цьому зіграти ви, лорд Рал? — Запитав генерал, коли Річард відвернувся від Верни. — Якщо я, звичайно, можу запитати про це.

Річард зітхнув, його думки повернулися назад — до його питання. Як тільки це відбулося, жахливе видіння розчинилося.

— Боюся, виникла серйозна проблема з магією. Армія Імперського Ордена тільки одна із загроз, з якою доведеться мати справу.

Генерал Мейфферт насупився.

— Яка проблема?

Річард не думав, що знову зможе відтворити всю історію цілком, тому скоротив її до основної суті.

— Жінка, яка зробила вас генералом, пропала. Вона в руках у Сестер Тьмии.

Мейфферт був абсолютно спантеличений.

— Зробила мене генералом? — Він відчужено вдивлявся в туман своєї пам'яті. — Не можу пригадати…

— У цьому-то і проблема. Щось сталося з магією і процес продовжується.

Генерал з Верною перезирнулися.

— Це була дружина лорда Рала. Келен, — пояснила Кара. — Саме вона зробила тебе генералом, Бенджамін.

На обличчі Мейфферта знову з'явився здивований вираз. Кара знизала плечима.

— Це довга історія. Як-небудь я тобі розповім — іншим разом, — додала вона і поклала руку йому на плече.

— Ніхто з нас її не пам'ятає. Тільки лорд Рал. Це заклинання називається «Вогняний Ланцюг».

— «Вогняний Ланцюг»? — Верна зробилася ще більш підозрілою. — Хто з Сестер?

— Сестра Юлія і решта його колишніх наставниць. — Відповіла Ніккі. — Вони знайшли стародавнє заклинання, яке називається «Вогняний Ланцюг» і запустили його.

Верна холодно подивилася на Ніккі.

— Гадаю, ти знаєш, наскільки небезпечні ці жінки, раз була однією з них.

— Так, — сказала Ніккі, втрачаючи терпіння, — а ти захопила Річарда і привезла в Палац Пророків. Якби не ти, він не зруйнував би Великий Бар'єр. І Імперський Орден зараз був би в Старому Світі, а не в Новому. Раз вже ти вирішила когось звинуватити, то май на увазі, що Сестри Тьми ніколи не зіткнулися б з Річардом, якби ти його не захопила і не провела через Бар'єр у Старий Світ.

Верна з силою стиснула губи. Річард знав, що означає цей погляд і що буде далі.

— Гаразд, — сказав він низьким голосом перш, ніж почалася гроза. — У той час всі ми робили те, що вважали кращим. Я теж робив помилки. Ми ще можемо творити майбутнє, але не в змозі виправляти минуле.

Стиснуті губи і погляд Верни говорили про те, що їй дуже хочеться продовжити суперечку, але вона розуміла, що краще цього не робити.

— Ти маєш рацію.

— Звичайно, він правий, — підтвердила Кара, — він — Шукач.

Незважаючи на злість, Верна посміхнулася.

— Думаю, ти права, Кара. Він прийшов, щоб здійснити пророцтво, навіть якщо не планував цього.

— Ні, — сказав Річард, — я прийшов спробувати допомогти нам врятувати самих себе. Ще нічого не закінчилося, і пророцтво, про яке ти знаєш, має інше значення.

У погляді Верни спалахнула підозра.

— Яке інше значення?

— Зараз у мене немає часу займатися цим. Я повинен повернутися. Можливо, Зедд і інші що-небудь придумали.

— Ви маєте на увазі пошуки Вашої дружини, лорд Рал?

— Так, генерал, але становище погіршується. Відбувається і ще дещо, що зачіпає самі основи магії.

— Що саме? — Наполягала Верна.

Річард оцінююче подивився не неї.

— Ти повинна знати, що шими порушили нормальний перебіг життя. Магія спотворюється. Частина її вже зникла. Невідомо, як скоро її залишиться ще менше. Я повинен повернутися і подивитися, що ми можемо зробити — якщо це можливо. Енн, Натан і Зедд намагаються знайти якісь відповіді.

Перш, ніж питання Верни посипалися градом, Річард повернувся до генерала.

— І останнє. Тепер, коли у них на шляху немає армії, я впевнений, що Джеган спробує взяти Народний Палац.

Генерал Мейфферт почухав біляву голову, обдумуючи сказане.

— Можливо, — він подивився вгору, — але Палац розташований на величезному плато. До нього є тільки два входи: маленька дорога з розвідним мостом і великі внутрішні двері. Якщо двері будуть закриті, цим шляхом ніхто не пройде. А дорога досить важка для збройного нападу.

— Тим не менше, на всяк випадок, відправте частину наших кращих воїнів у палац, як підкріплення. Коли ми підемо на південь, генерал Трімак і внутрішня гвардія виявляться лицем до лиця з усією армією Джегана.

— Атакувати Палац? — Генерал скептично похитав головою. — Він неприступний.

— У Джегана є обдаровані, — нагадала йому Кара, — і не забувайте, лорд Рал, ті Сестри проробляли це раніше. Пам'ятайте, на самому початку?

Перш, ніж Річард встиг відповісти, Верна перехопила його руку і повернула до себе, обдарувавши похмурим поглядом.

— Чому Сестри запустили заклинання, про яке ви згадували, цей Вогняний Ланцюг?

— Щоб змусити людей забути, що Келен існує.

— Але навіщо їм це було потрібно?

Річард зітхнув.

— Сестра Юлія хотіла, щоб Келен викрала з Народного Палацу шкатулки Одена. Заклинання Вогняного Ланцюга робить людину невидимою, про неї одразу забувають. Через нього ніхто не пам'ятає Келен. Ніхто не пам'ятає, як вона увійшла в Сад Життя і забрала шкатулки.

— Забрала шкатулки… — Верна здивовано моргнула — Заради всього святого, навіщо?

— Сестра Юлія ввела їх в гру — сказала Ніккі.

— Милостивий Творець — сказала Верна і притиснула руку до чола — я залишу тут кілька Сестер зі строгими інструкціями.

— Можливо, ти повинна бути однією з них, — сказав Річард. Він виглянув назовні. Піднявся вітер і приніс з собою косий дощ.

— Ми не можемо дозволити Палацу впасти. Здійснення руйнувань в Старому Світі — досить проста справа для Сестер. Захист Палацу від орди Джегана і його обдарованих задача набагато складніша.

— Напевно, ти правий, — погодилася Верна і зібрала розпатлане вітром хвилясте волосся, що впало їй на обличчя. — А поки я подумаю, що можна зробити, щоб зупинити Юлію і її Сестер Тьми.

Річард подивився на Ніккі і Кару, потім на чоловіків зовні, які готувалися виконувати свою нову місію.

— Мені потрібно повернутися.

Генерал Мейфферт вдарив кулаком в груди.

— Ми будемо сталлю проти сталі, лорд Рал, що б ви могли бути магією проти магії.

Верна торкнулася щоки Річарда, в її карих очах було розуміння.

— Бережи себе, Річард. Ми всі потребуємо тебе.

Він кивнув і тепло посміхнувся їй. У цій усмішці було набагато більше, ніж можна було виразити словами.

Рука генерала Мейфферта ковзнула навколо талії Кари.

— Чи можу я провести Вас до коней?

Кара дуже жіночно посміхнулася йому.

— Думаю, що ми б хотіли цього.

Ніккі натягнула капюшон плаща, готуючись виходити під зливу. Вона подивилася на Річарда і підозріло насупилася.

— Звідки ти взяв цю ідею з примарними легіонами?

Він поклав руку на її талію і повів під зливу.

— Шота підкинула. Вона сказала, що я повинен припинити переслідувати примар. Вона мала на увазі, що фантом не можна знайти, його не можна спіймати. Я хочу, що б ці люди стали фантомами.

Перш, ніж вони побігли до коней, Ніккі м'яко поклала руку йому на плече.

— Ти все зробив правильно, Річард.

Напевно, вона прочитала біль в його очах.

* * *

Рейчел позіхнула. Немов нізвідки, з'явилася Віолетта і з розмаху дала їй такого ляпаса, що Рейчел звалилася з каменю, на якому сиділа.

Приголомшена, Рейчел підвелася. Спираючись на одну руку, іншою вона трималася за щоку, чекаючи поки біль від удару ослабить хватку, а все навколишніє перестане розпливатися. Задоволена результатом, Віолетта повернулася до роботи. Свідомість Рейчел була так затуманена від недосипання, що вона перестала стежити за тим, що відбувається, дозволивши Віолетті застати себе зненацька. Очі защипало від підступних сліз, але Рейчел чудово розуміла, що не можна показувати, як їй боляче. Не можна навіть нічого говорити.

— Позіхати неввічливо — в кращому випадку; та нешанобливо — в гіршому. — Віолетта повернула до Рейчел відгодоване лице. — Якщо ти не будеш вести себе як слід, тоді наступного разу я скористаюся батогом.

— Так, королева Віолетта. — Покірно відповіла Рейчел. Вона занадто добре знала, що це не пуста погроза.

Рейчел так втомилася, що насилу тримала очі відкритими. Колись вона вже була «іграшкою» Віолетти, але тепер, здається, стала просто об'єктом знущань. Віолетта була повністю поглинена помстою. На ніч вона закріплювала у Рейчел у роті особливе металеве пристосування. Це було жахливе випробування. Її примушували проштовхувати язика в дзьобоподібний затиск, утворений двома плоскими шорсткими шматками заліза. Потім язик затискали, як кліщами.

Рейчел скоро засвоїла, що опір призводив лише до прочуханки. А потім стражники силою відкривали їй рот і щипцями все одно протаягували язик в затиск. Було дуже боляче. Зрештою, стражники завжди перемагали: язик було нікуди сховати. Потім навколо її голови застібали залізну маску, прикріплену до затискача, щоб повністю знерухомити язик.

Після цього Рейчел не могла говорити, їй було важко навіть ковтати.

Потім Віолетта закривала її на ніч в старій залізній скрині. Вона говорила, що хоче показати Рейчел, як це бути німою і постійно відчувати біль. І Рейчел було боляче. Постійне перебування в залізній клітці ночами, з моторошним пристроєм, що стискав язик, майже позбавило її розуму. Спочатку, до безумства налякана полоном і почуттям самотності, не маючи можливості вибратися і позбутися від кошмарного механізму, Рейчел постійно плакала. Віолетта ж, посміюючись, накидала на скриню важкий килим, щоб заглушити навіть плач. Від плачу, затиснутому в кліщі язику ставало ще більш боляче, він навіть став кровоточити.

А остаточно Рейчел припинила плакати, коли Віолетта крізь маленьке віконце пригрозила, що велить Сікс і справді відрізати їй язика, якщо вона не замовкне. Рейчел не сумнівалася, що відьма виконає наказ. Після цього випадку вона більше не кричала і не плакала. Замість цього дівчинка згорталася клубочком у своїй залізній темниці і згадувала все, чому її вчив Чейз. Згадувала, поки ці думки не заспокоювали її.

Чейз сказав би, що Рейчел не повинна думати про своє становище. Потрібно просто дочекатися випадку, коли вона зможе знайти з нього вихід. Чейз вчив її стежити за поведінкою людей і шукати моменти, коли вони не звертають на тебе уваги. Цим вона і займалася щоночі, лежачи в залізній скрині, не в силах заснути. І чекала ранку, коли люди витягнуть її з скриньки і знімуть на день страшний пристрій.

Через те, що її язик був обідраний і кровоточив, Рейчел з труднощами їла, хоча їжі їй і так давали небагато. Щоранку, після того, як знімали затиск, язик ще годинами болісно пульсував. Щелепи теж хворіли, через те, що рот був всю ніч відкритий. Тобто було попросту боляче. Але коли вона таки їла, у їжі завжди був присмак брудного металу. Говорити теж було боляче, тому Рейчел говорила, тільки коли до неї зверталася Віолетта. А вона, бачачи, що Рейчел воліє мовчати, іноді презирливо посміхалася і називала її своєю маленькою Мовчухою.

Рейчел була абсолютно пригнічена, знову опинившись в лапах у настільки злобної людини, і засмучена загибеллю Чейза сильніше, ніж коли-небудь. Вона не могла змусити себе забути про його жорстокоме поранення. Рейчел без кінця горювала за ним. Душевні муки, фізичні страждання і повна самотність здавалися нестерпними. Коли Віолетта не займалася малюванням, не наказувала що-небудь людям, не їла, не приміряла прикраси і плаття, вона розважалася, знущаючись над Рейчел.

Іноді, нагадуючи Рейчел, як та погрожувала їй вогневої паличкою, Віолетта, тримаючи Рейчел за зап'ястя, клала їй на руку маленьку, розжарену до червоного вуглинку. Однак, більше, ніж все, що могла зробити Віолетта, Рейчел ранила скорбота за Чейзом. Зі смертю Чейза їй було майже все одно, що станеться з нею самою.

Як виражалася Віолетта, Рейчел потребувала покарання за всі жахливі вчинки, які зробила. Віолетта чомусь вирішила, що головною винуватицею втрати її язика була Рейчел. Вона говорила, що Рейчел доведеться довго заслуговувати прощення за настільки серйозну провину. Крім того, вона проявила неповагу, втікши з замку. Віолетта дивилася на втечу Рейчел, як на ганебний відмову від того, що називалося «великодушністю» по відношенню до нікчемної сироти. Новоспечена королева часто подовгу розмірковувала про те, на які клопоти довелося піти їм з матір'ю заради невдячної втікачки Рейчел.

Час від часу Віолетта втомлювалася знущатися над нею. У такі моменти Рейчел думала, що її стратять. Вона чула, як Віолетта приговорювала до смерті в'язнів, звинувачених у «державній зраді». Варто було комусь достатньо її розсердити, або Сікс зауважити, що якась людина являє загрозу короні — Віолетта наказувала стратити нещасного. Якщо ж хтось допускав серйозну помилку і вголос висловлював сумнів в її владі, то Віолетта наказувала правоохоронцям робити страту повільною і болісною. Іноді вона приходила перевіряти, що її наказ виконується в точності.

Рейчел пам'ятала, як Віолетта почала ходити на страти, накази про які віддавала королева Мілена. Як «іграшка», Рейчел повинна була супроводжувати Віолетту. Рейчел відводила очі від страшного видовища. Віолетта ж дивилася завжди.

Сікс створила цілу систему, коли люди могли таємно доносити на всіх, хто висловлювався проти королеви. Вона радила Віолетті нагороджувати донощиків за відданість. І Віолетта непогано платила за імена «зрадників».

Раніше, ще до втечі Рейчел, Віолетті вже подобалося завдавати людям біль. Та й Сікс часто повторювала, що біль — хороший вчитель. Тепер Віолетті приносила задоволення сама думка, що вона контролює життя інших і одним словом може змусити людей страждати.

А ще вона стала дуже підозрілою. До всіх. Вірніше, до всіх, крім Сікс, на яку покладалася, як на єдину людину, що варта довіри. Віолетта зовсім не довіряла більшості своїх «вірнопідданих», часто називаючи їх «ніхто». Рейчел пам'ятала, що раніше Віолетта так називала і її.

У минулому, коли Рейчел жила в замку, люди намагалися стежити за собою, щоб не перейти дорогу не тій людині. Але тоді вони просто підпорядковувалися звичним для себе правилам. Люди не без підстав боялися королеву Мілену, але іноді все-таки дозволяли собі усмішки і сміх. Прачки пліткували; кухарі іноді робили з тіста смішні пики; прибиральники, займаючись своєю справою, насвистували; а вартові, проходячи по коридорах замку, обмінювалися жартами.

Зараз все лише тихо здригалися, коли поблизу виявлялися королева Віолетта або Сікс. Ніхто з прибиральників, праль, швачок, кухарів і солдат не сміявся і навіть не посміхався. Всі поспішно виконували свою роботу і виглядали переляканими. Повітря в замку було немов наповнене жахом — у будь-який час могли донести на кого завгодно. Всі поспішали забратися з дороги, виказавши повагу королеві, що йшла попереду своєї високої похмурої радниці. Схоже, Сікс люди боялися не менше, ніж саму Віолетту. Коли Сікс посміхалася своєю дивною порожньою зміїною посмішкою, люди застигали на місці з широко розкритими очима, на лобах у них виступав піт. Вони полегшено ковтали, коли радниця ховалася за рогом.

— Ось тут, — сказала Сікс.

— Що, ось тут? — Запитала Віолетта і заходилася гризти хлібну паличку.

Рейчел знову влаштувалася на камені і нагадала собі, що повинна стежити за тим, що відбувається. Ляпас вона отримала зі своєї вини, занудьгувала і перестала стежити за навколишнім. Ні, не винна, сказала собі Рейчел. Винна Віолетта. Чейз говорив, що не можна брати на себе чужу провину.

Чейз… Її серце знову стислося від болю, коли вона згадала про Чейза. Потрібно було подумати про щось інше, щоб не розплакатися. Віолетта була нетерпима до всього, що Рейчел робила без дозволу. Це відносилося і до сліз.

— Ось тут. — Повторила Сікс з перебільшеним терпінням. Коли Віолетта лише втупилася на неї, Сікс провела довгим пальцем по освітленій факелами кам'яній стіні. — Чого не вистачає?

Віолетта нахилилася, вдивляючись в стіну.

— Гм…

— Де сонце?

— Ну, — сказала Віолетта різким голосом, випроставшись і махнувши пальцем в напрямку жовтого диска, — ось тут. Безсумнівно, ти бачиш, що це сонце.

Сікс мить пильно на неї дивилася.

— Так, звичайно, я бачу, що це сонце, моя королева. — Її порожня посмішка повернулася. — Але де воно знаходиться на небі?

Віолетта потерла дрібному підборіддя.

— На небі?

— Так. Де воно знаходиться в небі? В зеніті? — Сікс вказала пальцем на небо. — Чи повинні ми думати, що дивимося прямо вгору, на сонце в небі? На картині зображений самий полудень?

— Ну, ні, звичайно, не самий полудень, ти знаєш, що це не може бути опівдні. Передбачається, що вже вечоріє. І ти це знаєш.

— Правда? І як зрозуміти, що вже вечоріє? У кінцевому рахунку, не має значення, чи знаю я, що за час доби повинен бути. Малюнок повинен говорити про це. Адже він не може запитати це у мене, чи не так?

— Гадаю, не може. — Погодилася Віолетта.

Сікс знову провела пальцем по стіні під зображенням сонця.

— І чого ж, виходить, не вистачає?

— Не вистачає, не вистачає… — забурмотів Віолетта. — О! — Вона швидко провела пряму лінію в тому самому місці, на яке вказував палець Сікс. — Горизонт. Потрібно позначити час дня, зобразивши лінію горизонту. Ти розповідала про це раніше. Мабуть, вискочило з голови. — Вона гнівно подивилася на Сікс. — Потрібно так багато всього запам'ятати, чи знаєш. Всі ці штуки так складно упорядкувати в голові.

Холодна посмішка застигла на обличчі Сікс.

— Так, моя королева, звичайно. Я приношу вибачення, за те, що забула, як складно для мене було вивчити ці подробиці, коли я була в твоєму віці.

Малюнок, над яким працювала Віолетта, був складніший всіх інших у печері, але Сікс завжди була поруч у потрібний час, щоб нагадати Віолетті про те, що і де потрібно намалювати.

Віолетта помахала рукою перед Сікс.

— З твого боку буде розсудливо завжди пам'ятати про це.

Сікс обережно зціпила пальці.

— Так, моя королева, звичайно. — Вона стиснула губи і, нарешті, відвела пильний погляд від Віолетти, повернувшись до стіни. — Тепер, на даному етапі нам потрібна зоряна карта для цієї області. Я можу дати тобі докладні пояснення пізніше, якщо захочеш, але зараз, чому б мені просто не показати, що саме потрібно?

Віолетта подивилася, куди вказує Сікс і знизала плечима.

— Звичайно. — Чекаючи, вона знову почала смоктати хлібну паличку.

Сікс відкрила маленьку книжку. Віолетта нахилилася, роздивляючись її в мерехтливому світлі. Сікс постукала по сторінці довгим нігтем, коли Віолетта, нарешті, з хрускотом перекусила паличку.

— Бачиш азимут? Пам'ятаєш урок про розрахунок кута цієї зірки відносно горизонту?

— Та-а-а… — Подала Віолетта, з таким виглядом, ніби дійсно розуміла, про що говорить Сікс. — Отже, тут потрібно використовувати це кутове співвідношення. Вірно?

— Так, правильно. Цей вираз — фактор, який пов'язує все воєдино.

Віолетта кивнула.

— Що в свою чергу прив'язує все до нього… Що в свою чергу веде до… — вимовила вона задумливо.

— Вірно. Зчеплення. Це один з елементів, що утримують його на місці під час остаточного об'єднання. Що, в свою чергу, робить необхідним наявність горизонту, який ти тільки що намалювала, щоб зафіксувати цей кут. Інакше зв'язок не буде жорстким.

Віолетта знову закивала.

— Думаю, тепер я бачу, чому вони повинні бути пов'язані. Якщо співвідношення не зафіксовано, — вона випросталась і вказала на дугу символів, — то результат може послідувати в будь-який час. Сьогодні, завтра, або… або… не знаю, через дюжину років.

Сікс хитро посміхнулася.

— Правильно.

Віолетта тріумфально посміхнулася, радіючи своїм досягненням.

— Але де ми беремо всі ці символи і звідки знаємо, де вони розташовані в малюнку? Якщо на те пішло, звідки ми знаємо, що їх потрібно використовувати саме в ті моменти, коли ти говорила?

Сікс терпляче зітхнула.

— Що ж, я можу спочатку навчити тебе всьому, але це займе близько дванадцяти років. Ти готова так довго чекати помсти?

Віолетта насупилася.

— Ні.

Сікс знизала плечима.

— Тоді, гадаю, моя допомога в створенні малюнка — найкоротший шлях до результату.

Віолетта скривила рот.

— Мабуть…

— Основи ти знаєш, моя королева. Для поточної стадії розвитку своїх умінь ти дуже добре справляєшся. Запевняю тебе, хоч я і допомагаю з деякими складнощами, ніщо не зможе працювати без участі твого значного дару. Я не змогла б зробити цю роботу без тебе.

Віолетта заусміхалася, немов учень, якого похвалив учитель. Кинувши ще один обережний погляд на відкритий томик в руках Сікс, вона, нарешті, повернулася до стіни, старанно перемальовуючи необхідні елементи з книги.

Рейчел була вражена, як добре могла малювати Віолетта. Всі стіни в печері — від входу і на всьому протязі до самого далекого куточка, де вони і працювали, — були покриті малюнками. У кожному доступному місці. Іноді здавалося, що вони втиснуті в найменші просвіти між більш старими малюнками. Деякі картини були промальовані дуже добре, з деталями на зразок світла і тіні. Більшість, однак, було просто зображеннями кісток, зерна, змій і різних тварин.

Були картини з людьми, що п'ють з кухлів із зображеннями черепа і схрещених кісток. В одному місці намальована паличками жінка вибігала з палаючого будинку, вся охоплена полум'ям, в іншому — чоловік поряд з потопаючим човном. На третій картині змія кусала людини в щиколотку. Стіна була також покрита зображеннями трун і могил всіх видів. Ці картини поєднувало одне: вони зображували жахливі речі.

Але не було жодної картини, яка хоча б наближалася по складності до малюнку Віолетти.

Інші малюнки тільки зрідка зображували людей в натуральну величину, але навіть вони мали мало деталей — лише падаючі на людину камені або кінь, що топче його. Більшість малюнків зображували приблизно те ж саме, але були лише кілька долонь у ширину. Картина ж Віолетти піднімалася у висоту на кілька футів від землі — настільки, наскільки та діставала рукою, і простягалася глибоко в печеру. Віолетта намалювала все сама, хоча і під керівництвом Сікс.

Однак, найбільше, Рейчел стривожило те, що, попрацювавши над малюнком тривалий час, намалювавши зірки, формули, діаграми і дивні, складні символи, Віолетта, врешті-решт, в самому центрі зобразила фігуру людини.

Це був Річард.

Малюнок Віолетти не був схожий ні на що інше в печері. У порівнянні з ним, інші малюнки були простими і грубими. Всі вони зображували нескладні, очевидні речі, на зразок хмар з косими рисами, які дають зрозуміти, що іде дощ, вовка з оголеними іклами, або просто людини, що хапається за груди, падаючи на землю. Більше на картинах не було нічого, крім декількох найпростіших символів поряд з фігурками людей.

Цей же малюнок був зовсім іншим. Тут були цифри і схеми, слова на дивних мовах, написані уздовж ліній діаграм, числа, акуратно розташовані поруч зі збіжними кутами. І по всій картині були розкидані дивні геометричні символи. Кожен раз, коли Віолетта малювала один із символів, Сікс стояла поруч, сконцентрувавшись і шепочучи інструкції навіть для найменших штрихів, іноді поправляючи Віолетту, якщо та помилялася.

Відьма не давала навіть торкнутися крейді до стіни, якщо наступна лінія могла б виявитися не на своєму місці або порушити послідовність. Один раз Сікс злякано схопила Віолетту за зап'ястя, перш ніж та доторкнулася до стіни. Полегшено зітхнувши, Сікс пересунула руку Віолетти і допомогла почати лінію в правильному місці.

На відміну від інших малюнків у печері, намальованих простою білою крейдою, малюнок Віолетти був розфарбований різними кольорами. На картині Віолетти були зелені дерева, блакитна вода, жовте сонце і багряні хмари. Деякі схеми були виконані цілком у білому кольорі, інші були багатобарвні, і кольори на них були розташовані в строгому порядку.

І, на відміну від решти малюнків, малюнок Віолетти світився в темряві. Коли, виходячи з печери, Рейчел оберталася назад, вона могла бачити частини того малюнка. Світилася не крейда, тому що та ж крейда в інших місцях картини не залишала такого сяйва в темряві.

Особливо незвично світилася частина одного із знаків. Яскраві лінії утворювали дивне обличчя, видиме тільки в темряві, в тій області картини, яка була повністю покрита складними схемами. Коли поруч горів факел, обличчя не було видно — та частина малюнка виглядала просто переплетенням ліній. Рейчел так і не розібралася, з яких елементів схем могло скластися лице. Але в темряві воно дивилося на неї, очі рухалися, стежачи, як вона йде.

Однак мурашками Рейчел покривалася від зображення Річарда. Воно було настільки добре намальовано, що Рейчел легко впізнавала риси обличчя.

Рейчел дивувалася, яким хорошим художником виявилася Віолетта. Правда, були й інші подробиці, крім обличчя, по якому можна було впізнати Річарда, навіть якщо б малюнок був не такий гарний. Його чорний костюм був промальований точно так, як його пам'ятала Рейчел. Навіть краї туніки прикрашали якісь загадкові символи. Сікс була дуже уважна, даючи вказівки Віолетті, коли та малювала ці візерунки. У малюнку Віолетти на Річарді також була розвіваюча накидка, ніби розшита золотою ниткою.

Віолетта намалювала Річарда так, що здавалося, ніби він знаходиться у воді. Все навколо нього теж було вкрите хвилястим кольоровими розводами, які Сікс називала «аурами». Між кожним новим кольором і Річардом розташовувалися складні формули і схеми. Сікс сказала, що в кінці, з останнім штрихом, ці перемішані елементи між ним і його сутністю об'єднаються, сформувавши проміжний бар'єр. Що це означало, Рейчел не розуміла, але очевидно, що для Віолетти це було важливо.

Схоже, Сікс особливо пишалася саме цією частиною — з елементами проміжного бар'єру. Іноді вона просто стояла і довго вдивлялася в неї. На малюнку Річард тримав Меч Істини; але зброю було зображено дуже блідо, немов вона існує, і в той же час — її немає. Меч здавався майже частиною Річарда, перетинаючи його груди. Хоча, з упевненістю сказати, що зброя знаходиться в руці, було неможливо саме через те, що меч був намальований так блідо. Віолетта довго працювала, щоб домогтися такого ефекту. Сікс змушувала переробляти цей фрагмент кілька разів, тому що, за її словами, виходило занадто «матеріально».

Рейчел була спантеличена, чому Річард був намальований озброєним, адже меч тепер був у Самуеля. Однак якимось чином єдино правильним здавалося зобразити Річарда з мечем. Можливо, і у Сікс було таке ж відчуття.

Віолетта відступила назад і нахилила голову, оцінюючи свою роботу. Сікс стояла, як укопана, вдивляючись у картину, немов поруч нікого не було. Вона простягла руку і нерішуче, легким дотиком доторкнулася до візерункам навколо Річарда.

— Як скоро ми остаточно об'єднаємо елементи? — Запитала Віолетта.

Пальці Сікс повільно, легко рухалися вздовж схем, і деякі елементи відповідали на дотики, іскрилися і починали світитися в напівтемряві.

— Скоро, — прошепотіла вона. — Уже скоро.

* * *

— Лорд Рал!

Річард повернувся якраз вчасно, щоб помітити, що біжуча з усіх ніг Бердіна стрибнула на нього. Вона приземлилася йому на груди, обхопивши руками і ногами, так, що удар мало не вибив з нього дух. Хвилясте каштанове волосся, заплетене в довгу косу, окрутилося навколо нього. Річард аж відступив на крок, утримуючи Морд-Сіт. Правда, вчепившись у нього руками і ногами, вона, схоже, не потребувала підтримки.

Річард в житті не бачив, щоб так стрибала навіть білка-летяга. Незважаючи на всі важкі думки, він не міг втриматися від посмішки, побачивши наснагу Бердіни. Хто б міг подумати, що Морд-Сіт коли-небудь зможе виражати радість настільки безпосередньо, немов дитина. Посміхнувшись, вона відхилилася, стискаючи його плечі і обхоплюючи ногами торс, і кинула погляд поверх його плеча в бік насупленої Кари.

— Він досі любить мене більше за всіх, я точно знаю.

Кара тільки закотила очі. Взявши Бердіну за талію, Річард підняв її і поставив на підлогу. Він пам'ятав, що ростом вона була нижчою більшості Морд-Сіт і більш чуттєва і життєрадісна, ніж інші. Це поєднання по-дитячому наївної чуттєвості і пустотливого грайливого характеру завжди обеззброююче діяло на Річарда. Вона відкрито і гаряче любила Річарда, але дочірньою любов'ю — щиро і невинно. Однак, під іскристою зовнішністю милої дитини, як і у будь-якої Морд-Сіт, ховалася здатність до раптової і нещадної жорстокості.

— Наша зустріч зігріває моє серце, Бердіна. Сподіваюся, у тебе все в порядку?

Вона спантеличено глянула на нього.

— Лорд Рал, адже я Морд-Сіт. Що, по-вашому, у мене може бути не в порядку?

— Суцільне занепокоєння, як завжди, — пробурмотів він упівголоса.

Вона посміхнулася, задоволена його зауваженням.

— Я чула, що ви вже були тут, але розминулася з вами. Виходить, я вже другий раз пропускаю нашу зустріч, і не збираюся дозволити вам знову зникнути, не побачившись зі мною. Нам потрібно багато про що поговорити — навіть не знаю з чого і почати.

Річард оглянув просторий коридор, підлога якого по діагоналі була викладена мармуровими плитами із золотистими прожилками, а по краях окантована смугами чорного граніту. По коридору, в напрямку Річарда бадьорим кроком рухалася група солдатів. У вікна високо над їхніми головами монотонно стукав дощ і пробивавлося рівне сіре світло. Але якимось чином це тьмяне світло примудрялося зібратися і яскраво відбитися від полірованих обладунків солдатів.

На додаток до мечів і довгим ножів, у кожного з них на поясі висіла сокира з серповидним лезом. Деякі були озброєні арбалетами, приведеними в бойову готовність. На руках стрільців були надіті чорні рукавички. Решта солдатів намагалися триматися від них подалі — арбалети були заряджені смертоносними стрілами з червоним оперенням.

Зали Палацу заповнювали самі різні люди: одні тут жили і працювали, а інші прийшли сюди продавати або купувати всяку всячину. Всі вони розступалися перед наближенням солдатів, і при цьому краєм ока, як можна непомітніше, кожен дивився на Річарда. Коли він, в свою чергу помічав їх погляди і дивився у відповідь, хтось схиляв голову, а хтось падав на одне коліно. Тоді Річард посміхався, бажаючи їх заспокоїти.

За останні кілька років перебування лорда Рала вдома, в Палаці, було рідкісною подією. Річард не міг звинувачувати своїх підданих за те, що при його вигляді люди відчувають цікавість. Його і справді було складно не помітити в одіянні бойового мага з спадаючим золотим плащем за плечима. Але сам він досі не міг думати про це місце, як про свій дім: у його серці домом для нього залишався Оленячий Ліс. Він виріс, гуляючи серед величних дерев, а не високих кам'яних колон.

Генерал Трімак, командир внутрішньої гвардії Народного Палацу, різко зупинився і, віддаючи честь, шанобливо вдарив себе по шкіряній броні на грудях. Пролунав і затих м'який металевий передзвін спорядження, коли услід за командиром дружно відсалютували інші солдати. Ці воїни були особистою охороною лорда Рала, коли той був у своєму палаці. Вони постійно стежили за подіями в залах і були здатні майже з першого погляду оцінити будь-якого прибульця. Кожен з них швидко оглянув Кару і Ніккі, що стояли біля Річарда. Ці люди складали останнє кільце сталі між лордом Ралом і найменшою небезпекою. Вони були відібрані до Внутрішньої Гвардії, тому що були найбільш досвідченими і відданими з усієї д'харіанської армії.

Після військового вітання, командир вклонився Карі, а потім звернувся до Річарда.

— Лорд Рал, ми раді нарешті бачити вас вдома.

— Боюся, генерал Трімак, це зовсім ненадовго. Я не зможу затриматися, — Річард вказав на Кару і Ніккі, — У нас невідкладна справа і ми повинні відправлятися негайно.

Генерал Трімак зітхнув з щирим смутком, хоча і не дуже здивовано. Потім його обличчя трохи просвітліло від здогадки, що прийшла в голову.

— Ви знайшли вашу дружину, так? Жінку, яка залишила в Саду Життя ту статуетку, що ви виявили?

При думці про Келен Річард відчув укол болю і провини за те, що зовсім закинув її пошуки. Як він міг дозволити іншим турботам відволікти себе? Хіба могло бути щось більш важливе? Він постійно змушував себе не думати про видіння, викликане Шотою. Могло здатися, що він закинув свою найважливішу справу, відволікаючись на останні події. Але ж насправді це не так! У нього не було вибору, проте тепер він повернеться в Замок і продовжить пошуки.

Навіть займаючись іншими справами, він не переставав думати про неї. Або не залишав спроб здогадатися, куди ж Сестра Юлія могла відвести Келен. Куди могли податися Сестри, заволодівши, принаймні, двома скриньками? Який у них план? Якби він зміг відповісти на ці питання, тоді, ймовірно, зміг би відправитися услід за ними.

І ще одне приходило йому в голову. Щоб відкрити правильно шкатулки Одена, їм потрібна «Книга Зниклих Тіней». Так що, можливо, вони самі знайдуть його, якщо він затримається в одному місці достатньо довго. Адже книга існує тільки в його пам'яті. Якщо, втім, вони не готові були ризикнути своїм майбутнім безсмертям. Але в цьому Річард сильно сумнівався. Їм необхідний ключ до розгадки — а такий ключ був тільки у нього. Келен була частиною цього плану, але все одно, їм потрібно було те, чим володів один лише Річард.

Єдиним способом знайти Келен, який він зміг придумати, було вивчити все, що можна про заклинання Вогняного Ланцюга та шкатулки Одена. Можливо тоді він розгадає плани Сестер. Книги необхідні для такого дослідження, так само як і люди, які найкраще розуміли ці книги і мали найбільший досвід в таких питаннях, знаходилися в Замку. Значить, йому необхідно було повернутися в Замок.

Річард зустрів чекаючий погляд генерала.

— На жаль, поки що ні. Ми все ще шукаємо її, але дякую вам за турботу.

Ніхто, крім Річарда, навіть не пам'ятав її. Не пам'ятав її посмішку, світло душі, сяюче в її зелених очах. Часом Келен навіть йому здавалася нереальною. Вона була, немов неможливий образ, всього лише смутний спогад, втілення його найгарячіших мрій. І він чудово розумів, як важко доводилося його близьким у цій ситуації.

— Сумно це чути, лорд Рал. — Генерал обвів поглядом юрби людей, які рухалися по коридору. — Сподіваюся, цього разу вас привели сюди не чергові неприємності?

Настала черга Річарда зітхнути.

— У деякому роді, так і є.

— Армія Імперського Ордена продовжує наступ на Д'хару? — припустив генерал.

Річард кивнув.

— Боюсь, що так. Новини такі, генерал — я віддав нашим військам наказ не вступати в бій з армією Джегана. У нас надто мало людей, щоб мати хоча б невеликий шанс на перемогу. Це буде просто безглузда різанина, а Джеган все одно отримає весь Новий Світ цілком.

Генерал Трімак пошкріб білий шрам, що виділявся на обвітреному лиці.

— Лорд Рал, а який ще може бути у нас вибір, крім зустрічі з ворогом у відкритому бою?

У його простих спокійних словах була і обережність, народжена досвідом, і надія, що балансує на межі відчаю.

— Я відправив наші війська спустошувати Старий Світ. — Річард пильно подивився на генерала. — Орден хотів війни — я маю намір вбити це бажання йому в горлянку і подивитися, як він подавиться ним до смерті!

Від вражаючої новини у деяких солдатів роти розкрилися самі собою. Навіть їхній командир, генерал Трімак, на мить здивовано витріщив очі, задумливо потираючи пальцями шрам. Нарешті, пустотливий погляд генерала показав, що, незважаючи на його перше здивування, ідея йому сподобалася.

— Гадаю, це означає, що тримати негідників за межами Палацу доведеться Внутрішній Гвардії?

Річард відмітив його твердий погляд.

— Думаєте, ви з цим справитеся?

Генерал криво посміхнувся.

— Лорд Рал, мої скромні уміння навряд чи погіршать оборону палацу. Ваші предки побудували палац саме так, щоб запобігти його захопленню. — Він вказав на потужні колони, стіни і лоджії навколо них. — Крім звичайних укріплень, в цьому місці діють сили, які роблять слабкими ворогів, що володіють даром.

Річард знав, що палац був побудований у формі заклинання, що збільшує в ньому сили будь-якого Рала і послабляє інших чарівників. Весь палац цілком представляв собою єдиний символ. В деякій мірі, Річард розумів його форму і основне значення. Він міг прочитати характерний візерунок сили в його структурі.

На жаль, це ж закляття послаблювало і тих обдарованих, хто був на його стороні. Таких, як Верна. Допомога Верни і Сестер дуже потрібна для захисту палацу, але вплив заклинання ускладнить їй завдання. Рівновагу вносило, на його думку, лише те, що і атакуючі зіткнуться з тією ж проблемою, так що, у них не буде переваги перед Верною і її Сестрами. У Річарда не було вибору, окрім як розраховувати на те, що Верна зробить все можливе.

— Разом з поповненням я відправив сюди аббатису Верну з декількома Сестрами.

Генерал Трімак кивнув.

— Я її знаю. У хорошому настрої вона дуже вперта. А в поганому — абсолютно нестерпна. Я радий, що вона буде на нашому боці, а не навпаки.

Річард не міг не посміхнутися. Ця людина, дійсно, була знайома з Верною.

— Я повернуся, коли зможу, генерал. А поки що, розраховую на вас в обороні Народного Палацу.

— Великі внутрішні ворота необхідно буде запечатати.

— Дійте на свій розсуд, генерал.

— У велику браму вкладена та ж сила, що і в решту палацу, так що вони не будуть слабкою ланкою, що надасть їм можливість для атаки. Єдина проблема з закритими воротами — це зупинка торгівлі, яка є джерелом життя Палацу… у всякому разі, у мирний час.

Річард оглянув людей в переходах і на балконах.

— Враховуючи те, що відбудеться, торгівлі у Палаці все одно не буде. Ніхто не зможе подорожувати по рівнинах Азеріта, або по будь-яких інших місцях Нового Світу, якщо вже на те пішло. Торгівля припиниться всюди. Готуйтеся до тривалої облоги.

Генерал знизав плечима. — Зазвичай, ворог тим і займається, що сидить під стінами і сподівається заморити нас голодом. Це неможливо: на рівнині Азеріта вони раніше самі помруть з голоду. Лорд Рал, ви повернетеся, щоб допомогти з обороною палацу?

Річард задумливо прикрив рот рукою.

— Не знаю, коли зможу повернутися. Але обіцяю: якщо зможу — повернуся обов'язково. Зараз мені потрібно закінчити кілька справ. Ми спробуємо знищити Орден, вирвавши у нього серце, а, не намагаючись побороти його мускули.

— А якщо палац буде обложений, коли ви вирішите повернутися? Як ви потрапите всередину?

— Ну… дракона у мене немає, так що, прилетіти я не зможу. — Помітивши, що солдати нерозуміюче дивляться на нього, Річард прокашлявся і продовжив, — Якщо знадобитися, я зможу повернутися тим же шляхом, яким прийшов сьогодні — через Сильфіду. За допомогою магії.

Не схоже було, щоб генерал щось зрозумів, але він прийняв відповідь Річарда без питань.

— Я якраз прямую туди, генерал. Якщо бажаєте — можете супроводжувати мене, тоді самі переконаєтесь. — Тепер генерал виглядав трохи більш спокійним, тому що йому дозволили виконати роботу захисника лорда Рала. Річард взяв Бердіну за руку і повів її по залу, а солдати розсипалися довкола, сформувавши оточення.

Бердіна була значно нижчою Річарда, так що він трохи схилився, щоб говорити, не підвищуючи голосу.

— Мені потрібно в дечому розібратися. Ти продовжувала переводити щоденник Коло?

Вона заусміхалася, немов покоївка, яка збирається від душі попліткувати.

— Я б сказала, що так. Правда, через деякі речі, що описав Коло, мені довелося почати вивчення і інших книг, щоб краще розуміти, як все складається в єдину картину. — Вона присунулася ближче до нього. — У давнину відбувалися такі речі, про які ми і не підозрювали, коли почали працювати над щоденником. Можна сказати, ми лише злегка доторкнулися до цієї таємниці.

Річард подумав, що вона не знає і половини всього.

— Не чи пов'язані деякі з цих речей з Чарівником Першого Рангу, Барахом?

Бердіна раптово зупинилася і втупилася в нього.

— Як ви здогадалися?

Обернувшись, Річард взяв Бердіну за руку і потягнув за собою.

— Потім я все поясню, коли у нас буде більше часу. Що Коло писав про Бараха?

— Ну, щоденник Коло — це тільки частина всієї історії. Він лише натякнув на деякі події, так що, мені довелося скористатися вашою забороненою бібліотекою, щоб заповнити прогалини.

Річард ніколи не замислювався про те, що, ставши лордом Ралом, отримав доступ до настільки секретних сховищ. Він навіть уявити собі не міг, скільки корисних знань там сховано.

— Які, наприклад?

Бердіна підняла палець.

— Одне зі сховищ якраз по дорозі. Тільки розташовується не в публічних частинах Палацу, а глибше, в закритих приміщеннях, куди мало хто допускається. Я покажу. Частина з них пов'язана з місцем, названим Головне сховище.

— Натан розповідав, що читав про подібні місцях, — не сповільнюючи кроку, вступила в розмову Ніккі.

— Що розповідав? — Відповів Річард.

Ніккі відкинула за спину світле волосся.

— Головні сховища — це особливо секретні бібліотеки. У минулому — під час Великої Війни — вони являли собою схованки для зберігання книг. Ці книги вважалися настільки небезпечними, що їх дозволялося читати дуже обмеженому числу людей. Натан вважає, що існує близько півдюжини таких сховищ.

— Вірно — підтвердила Бердіна. Вона обернулася переконатися, що солдати йдуть не дуже близько і не можуть чути їх розмову.

— Лорд Рал, я знайшла записи про Сховища. Там сказано, що деякі з них відзначені ім'ям лорда Рала, про яке йдеться в пророцтвах.

Річард зупинився.

— Ти хочеш сказати, що на могильних каменях написане ім'я Рала?

Бердіна підкинула брови.

— Саме. Там так і кажуть «томи, збережені під кістками». З пророцтв відомо, що майбутньому лорду Ралу будуть потрібні ці книги, так що, принаймні, в одному місці, про яке я знайшла згадку, могила повинна бути відзначена його ім'ям.

— У Каска.

Бердіна клацнула пальцями.

— Точно. Саме так воно і називається. Звідки ви дізналися?

— Я вже був там. І бачив на плиті своє ім'я. На великому надгробному пам'ятнику.

— Ви там були? Навіщо? Що ви там шукали? І що знайшли?

— Я знайшов книгу «Вогняний Ланцюг», і вона допомогла мені зрозуміти те, що сталося з моєю дружиною.

Бердіна подивилася на Кару і Ніккі і тільки потім — на Річарда.

— До мене доходили чутки про те, що у вас є дружина, але думала, що це — чиєсь божевільний марення. Так це правда?

Річард глибоко зітхнув і пішов коридором повз солдатів, які стежили за натовпом людей. У нього не було сил пояснювати Бердіні, що вона знайома з Келен, і що вони багато часу провели разом.

— Це правда, — просто відповів він.

— Лорд Рал, що це все означає?

— Це довга історія і в мене немає часу розповідати її прямо зараз, — ухилився від відповіді Річард. — Так, що ж так тебе розбурхало у зв'язку з цими головними сховищами?

— Ну, — Бердіна нахилилася ще ближче, — ви пам'ятаєте, як Барах покінчив з собою після повернення з Храму Вітрів?

Річард подивився на неї.

— Так.

— За цим щось криється.

— Що криється? Про що ти?

Річард і його свита перетнули зал. Списники, які охороняли прохід, вітали їх, ударивши себе кулаками в груди, а потім розступилися. За ними появилися оббиті металом двостулкові двері з тонкою різьбою у вигляді квітів та листя. Бердіна потягнула поліровану стулку, за якої виявився зал поменше, оброблений панелями червоного дерева. Там нікого не було — це вже були внутрішні приміщення Палацу.

— Я не змогла зрозуміти, що саме, але впевнена — Барах щось зробив, поки був у Храмі Вітрів.

Бердіна обернулася до Річарда, щоб переконатися в його повній увазі.

— Щось важливе. Дуже значуще.

Річард кивав, слідуючи за Бердіна по порожньому холу.

— Коли Барах був у Храмі Вітрів, він якимось чином подбав про те, щоб мені судилося народитися з обома сторонами дару.

Тепер настала черга Ніккі ривком зупинити Річарда і розвернути його до себе обличчям. Вона не приховувала потрясіння.

— Що? Звідки раптом така ідея?

— Мені сказала Шота. — Спокійно відповів Річард.

— А звідки Шоті відомі такі речі?

Річард знизав плечима.

— Ти знаєш, відьми дещо бачать в потоці часу. Ну і… я зіставив її слова з тими шматочками історії, які вже були мені відомі.

Ніккі це не переконало.

— З якого дива Барах взагалі це зробив? Ні з того ні з сього Шота тобі розповіла, що чарівник давнини відправився в підземний світ і поки був там, думав про… Про що? Що хлопцеві по імені Річард Рал, який народиться через три тисячі років, непогано б володіти обома магіями?

Річард покосився на чаклунку.

— Все трохи складніше, Ніккі. Я абсолютно впевнений: він це зробив на протидію іншому чарівникові, який зробив там щось до нього. Цим чарівником був Лотейн. Пам'ятаєш такого, Бердіна?

— Звичайно.

— Лотейн був шпигуном.

У Бердіни перехопило подих.

— Коло теж так думав. «Шпигун, який зачаївся й чекає можливості нанести удар». Коло не вірив, що Лотейн зійшов з розуму, як вважали всі решта. Це була звичайна для тих часів історія — небезпечна робота і напруга вивели Лотейна з рівноваги — він просто не міг більше справлятися з ними і збожеволів. Коло нікому не збирався розповідати про свої здогадки. Він вважав, що йому все одно ніхто не повірить. Крім того, в шпигунстві могли б запідозрити Бараха.

Річард насупився і повторив.

— Бараха? Маячня!

— Коло думав так само.

— І що ж міг зробити цей Лотейн? — Владно запитала Ніккі, даючи зрозуміти Річарду, що потрібно повернутися до основної теми і усвідомити всю серйозність питання.

Річард на секунду заглянув в її очі і побачив там не просто жінку по імені Ніккі. Він побачив ту, ким вона була насправді — могутню чарівницю. Легко було забути про це, побачивши її приголомшливу зовнішність, погляд ясних синіх очей, який виявляв по відношенню до Річарда повагу і дружню відданість. Але ця жінка бачила і робила такі речі, які неможливо було навіть уявити. Одна з наймогутніших чаклунок, які коли-небудь народжувалися на світ, вона володіла неймовірною силою, з якою варто було рахуватися.

Більше того, Ніккі була з тих людей, які заслуговували правди. Не те, щоб він намагався приховати від неї щось — у нього просто не було часу все обговорити. Насправді йому хотілося б, щоб вона вже знала про все і висловила свою думку. Особливо щодо секретної бібліотеки Бараха і книги, призначеної для Річарда. Тій, яку Барах довірив заховати своїй дружині — до того дня, коли у світі знову з'явиться бойовий маг, щоб продовжити його справу.

Річард зітхнув. Добре б розповісти їй все. Повідати історію цілком і мати можливість разом з нею обговорити це та інші питання. Але часу немає. І він вирішив відкласти детальні пояснення до більш зручного моменту.

— Лотейн був шпигуном Старого світу і, швидше за все, бачив, що їм не перемогти в цій війні. А можливо, просто був занадто обережний. У будь-якому випадку, відправившись в Храм Вітрів, він посіяв зерна своєї справи і дозволив йому відродитися в майбутньому. Він забезпечив народження соноходця. Барах не зміг запобігти цьому, і тому зробив краще що міг — подбав, щоб в світ прийшов супротивник соноходця — бойовий маг.

Втративши дар мови, Ніккі могла лише дивитися на нього. Річард повернувся до Бердіни.

— Так що спільного має ця історія з Барахом і Головними сховищами?

Бердіна озирнулася ще раз, перевіряючи, чи достатньо далеко солдати.

— У своєму щоденнику Коло писав, що серед дуже впливових людей ходили чутки про те, що Барах, можливо, зрадник. І якщо так, то в Храмі Вітрів він міг вчинити непоправне.

Річард невдоволено похитав головою.

— А в чому вони його підозрювали?

Бердіна знизала плечима.

— Я поки не змогла з'ясувати. Про це говорили тільки пошепки. Всі були гранично обережні. Ніхто не хотів виступити першим, відкрито звинуватити Бараха в зрадництві і розізлити цю людину. Барах все ще був авторитетом, якого поважали, наприклад, Коло. Цілком можливо, ні в кого не було навіть конкретних звинувачень, тільки підозри, що він міг щось зробити. Не забувайте: після Бараха ніхто більше не міг увійти в Храм Вітрів. До тих пір, поки не увійшли ви. Очевидно, вони боялися також і Магду Сірусом. Жінку, яка стала першою сповідницею.

— Так, я пам'ятаю, — сказав Річард, — Дивно… Щось настільки руйнівне, як вони припускали, повинно було б проявитися більш явно.

— Ні, — тихо сказала Бердіна, неначе примари минулого могли почути її. — У цьому-то й річ. Вони боялися, що якщо про їх здогадки стане відомо, це може посіяти паніку, і люди збунтуються. Не забувайте, все ще йшла війна. І все ще стояло питання, переможуть вони, чи хоча б виживуть. Чарівників турбував бойовий дух їх людей; продовжуючи боротися, вони одночасно намагалися знайти шлях до перемоги. І посеред усього цього лише невелике коло високопоставлених людей було стурбоване тим, що Барах міг скоїти щось жахливе в Храмі Вітрів. Те, що спочатку робити не передбачалося.

Річард скинув руки.

— Наприклад?

Обличчя Бердіни напружено застигло.

— Не знаю. Коло лише натякнув на це. Він вірив у Бараха. І злився на те, що ці люди робили те, що робили. Але в той же час він не бажав вступати з ними в суперечку, тому що не займав досить високого рангу. Але є в щоденнику одна згадка, від якої в мене мурашки пробігають по шкірі. Я не знаю, чи стосується це Бараха… Вірніше, не можу сказати, чим конкретно це з ним пов'язано…

— Про що там говоритися? — Разом із Річардом, Кара і Ніккі теж схилилися до неї.

Бердіна зітхнула.

— Він писав те, яка мерзенна стояла погода, і як усім набрид дощ. І серед цього випадково згадується, як він був засмучений, коли дізнався з своїх джерел про те, що «вони» зробили п'ять копій книги, яку не можна копіювати.

Річард застиг, а по спині пробіг холодок.

— І незабаром після цього, — продовжувала Бердіна, — в його записах знову починають згадуватися Головні сховища.

— Так ти думаєш… Вони сховали ці копії, які не повинні були робити, в Головних сховищах?

Бердіна посміхнулася і підперла пальцем скроню.

— Тепер ви починаєте ставити ті ж питання, що задавала собі і я.

— І він ніде не згадав, яку книгу вони скопіювали? — Запитала Ніккі, — Ніяких натяків?

Бердіна похитала головою.

— Це та частина, від якої в мене мурашки по шкірі. Але там було щось більше, ніж просто ці слова.

— Що ти маєш на увазі? — Нетерпляче спитала Ніккі.

— Знаєш, коли цілу вічність працюєш над перекладом, то поступово починаєш відчувати настрій автора, хід його думок, приховане значення слів. Навіть не записаних.

Бердіна закинула за спину темну косу, продовжуючи смикати її кінчик.

— За стилем запису відчувається, що він боїться навіть згадувати назву книги, яка настільки секретна, що її не можна копіювати. Навіть написати в особистому щоденнику про цю книгу для нього було все одно, що пройтися по тонкому льоду.

Річард вважав, що в цьому вона, безсумнівно, права. Бердіна зупинилася перед залізними дверима, пофарбованими в чорний колір.

— Тут я знайшла книги, в яких згадуються Головні сховища під кістками — що б це не означало.

— Те, яке я знайшов, розташовувалося в катакомбах, використаних, як кладовище, — сказав Річард.

Бердіна задумливо насупилася.

— Це багато що пояснює.

— Натан розповідав, — тихо заговорила Ніккі, дивлячись крізь Річарда і Бердіну, — що, можливо, катакомби були і під Палацом Пророків. Він вважає, Палац був побудований для того, щоб заховати те, що поховано.

Солдати сповільнили крок, дотримуючись дистанції. Річард відмітив, що Бердіна стежить за ними.

— Чому б вам не зачекати тут з вашими людьми? — Звернулася Бердіна до генерала Трімака, — Мені потрібно показати лорду Ралу деякі книги з цієї бібліотеки. Думаю, вам варто оглянути зал і переконатися, що тут немає сторонніх.

Генерал кивнув і почав розставляти людей, щоб зайняти позиції біля кожного входу. Бердіна витягла з нагрудної кишені ключ.

— Тут я знайшла книги, через які в мене почалися нічні кошмари. — Вона глянула на Річарда і відімкнула двері.

Ніккі нахилилася ближче до Річарда.

— Тут стоїть щит, — з підозрою шепнула вона.

— Але ж вона не обдарована, — прошепотів у відповідь Річард, — вона не змогла б пройти крізь щити. Якщо тут щит, як же вона його пройшла?

Почувши їх, Бердіна витягла із замку ключ і покрутила у них перед очима.

— У мене є ключ. Я знала, де Даркен Рал його ховав.

Ніккі підкинула брови і озирнулася на Річарда.

— Як просто: ключ нейтралізує щити! Ніколи не бачила нічого подібного.

— Мабуть, це зроблено, щоб дати сюди доступ довіреним помічникам або необдарованим учням, — припустив Річард і повернувся до Бердіни, яка піднімала важкий дверний засув.

— До речі, ти дізналася ще що-небудь про самого Бараха?

— Не дуже багато, — оглянулиась вона через плече, — крім того, що Магда Сірусом, яка стала першою сповідниця, була його дружиною.

Річард міг лише здивовано подивитися на Морд-Сіт.

— Звідки ж вона все знає? — Пробурмотів він сам до себе.

— Що? — Запитала Бердіна.

— Нічого, — сказав він, виставляючи руку вперед, щоб притримати двері, — Так, що ти тут знайшла?

— Щось пов'язане з тим, про що пише Коло.

— Ти маєш на увазі ту книгу, яку не можна копіювати?

Бердіна лише хитро посміхнулася Річарду, повернула ключ у кишеню і відчинила чорні двері.

Через три високих вікна, що займають більшу частину дальньої стіни, в кімнату лилося похмуре світло згасаючого дня. Дощ стукав у скло і тонкими струмками скочувався вниз. Стіни невеличкої кімнатки були завішані рядами книжкових полиць із золотистого дуба. У центрі кімнати тільки-тільки вистачало місця для простого дубового столу, оточеного чотирма досить великими дерев'яними стільцями — по одному з кожної боку. Хитромудра лампа з чотирма гнотами, що стояла посеред столу, висвітлювала кожен стілець за допомогою срібного відбивача.

Змахнувши рукою, Ніккі послала іскру вогню до гнотів, і, розгорівшись, полум'я осяяло кімнату теплим золотим світлом. Річард зазначив, що закляття Палацу, яке зменшує силу будь-якого чарівника, крім Ралів, для Ніккі, схоже, не створювало особливих труднощів. Принаймні, з розпалюванням ламп.

Бердіна попрямувала до полиць праворуч від входу.

— Судячи по уривку з щоденника з приводу книги, яку не можна копіювати, думаю, Коло мав на увазі, що копії зробили ті, хто не довіряв Бараху. Я теж так вважаю, але все ж до кінця не впевнена. Коло називає їх — недоумки з «Байок Янклі».

Ніккі повернулась до Бердіни.

— «Байки Янклі»?!

Річард переводив погляд зі здивованого обличчя Ніккі на Бердіну.

— Що таке «Байки Янклі»? — Запитав він.

— Книга, — сказала Бердіна.

Ніккі пирхнула.

— Річард, це більше, ніж просто книга. «Байки Янклі» — це книга пророцтв. Дуже незвичайна книга пророцтв. Вона старіша великої війни на сім століть. У сховищах Палацу Пророків знаходилася її рання копія. Дивно, але всі Сестри проходили цю книгу під час навчання.

Річард вдивлявся в книги, збудовані на полицях.

— А що в ній особливого?

— Пророцтва в ній представлені лише згадками і чутками.

Річард повернувся до неї.

— Не розумію.

— Ну… — Ніккі сповільнила крок, підбираючи потрібні слова. — Імовірно це пророцтва не про майбутнє, як таке. Скоріше це пророцтва про майбутні чутки, якщо можна так висловитися.

Річард потер втомлені очі і знову подивився на Ніккі.

— Ти хочеш сказати, що цей хлопець, Янклі, написав пророцтво про плітки?

Ніккі кивнула.

— Навіщо? — Тільки й зміг вимовити Річард.

Ніккі трохи нахилилася до нього.

— Це найпоширеніше питання.

Річард струснув головою, намагаючись збагнути.

— Бачиш, дуже багато що залишилося невідомим — Ніккі вказала на Бердіну. — Як та історія з книгою, яку не можна переписувати. Ці таємниці, швидше за все, так і залишаться непоясненими, тому що люди вмирають, не встигнувши їх розкрити. Ось чому, вивчаючи історичні записи, ми часом не здатні розгадати загадки — у нас просто немає ніякої інформації.

Часом спливають дрібні деталі: хтось небудь помітить; хтось подгляд або підслухає — і починають розповзатися чутки… І деякі Сестри в Палаці Пророків вірили, що в цій книзі віщувань про чутки можна відшукати натяки на те, які ж загадки приховує майбутнє.

Річард підняв брову.

— Ти хочеш сказати, що, по суті, Сестри збирали чутки в надії випадково дізнатися що-небудь важливе?

Ніккі кивнула.

— Щось на зразок того. Знаєш, адже деякі Сестри вважали, що ця проста на вигляд книга — просто нісенітниця, а не одна з найважливіших, які коли-небудь існували, пророчих книг. Вона трималася під найсуворішим секретом. Було заборонено виносити книгу за межі сховища пророцтв, на відміну від інших книг. А були Сестри, які витратили купу вільного часу, вивчаючи цю, на перший погляд, дурну книжку. Тому що люди зазвичай не турбуються про те, щоб записувати чутки.

«Байки Янклі» були, мабуть, єдиною у своєму роді книгою — написаною, спираючись тільки на чутки, навіть якщо ще нічого не відбулося. Сестри вірили, що були події, які можна було відкрити або вивчити, спираючись тільки на цю книгу, і пророкувати їх. По суті, вони вважали, що підслуховують шепіт і розмови про події, що відбуваються в майбутньому, чутки про секретні речі. Вони були впевнені, що «Байки Янклі» містять безцінні докази. Розгадки, невідомі більше нікому і не вказані більше ніде.

Річард притиснув кінчики пальців до лоба, намагаючись осмислити почуте.

— Ти сказала, що були Сестри, ретельно вивчали цю книгу. Ти знаєш хоча б одну з них?

Ніккі повільно кивнула.

— Сестра Юлія.

— Невже! — Пробурмотів Річард.

Бердіна відкрила скляні двері однієї з книжкових шаф і стягнула з полиці книгу. Повернувшись, вона показала обкладинку Річарду і Ніккі.

«Байки Янклі».

— Коли я читала в щоденнику Коло про недоумків з «Байок Янклі», ця назву здалося мені такою незвичайною, що засіла в голові. Розумієте про що я? Одного разу я переглядала тут книги і в очі мені кинулася ця сама назва. Я навіть не зрозуміла, що це — книга пророцтв, як ти і сказала, Ніккі.

Ніккі повела плечем.

— Деякі книги пророкувань не виглядають, як книги пророкувань — особливо для тих, хто не підготовлений для таких речей. Ці важливі томи можуть здаватися просто нудними записами, або як у випадку з «Байками Янклі «— мало важачою нісенітницею, не більше того.

Бердіна вказала на книжкові полиці, розставлені вздовж стіни.

— Якщо не враховувати того, що тут немає нічого звичайного.

— Правильно, — сказав Річард.

Бердіна посміхнулася, задоволена тим, що він гідно оцінив її умовивід. Вона поклала книгу на стіл в центрі маленької бібліотеки, обережно відкрила її і гортала крихкі сторінки до тих пір, поки не знайшла потрібне місце. Потім оглянула всіх по черзі.

— З тих пір, як Коло згадав цю книгу, я зрозуміла, що повинна прочитати її. Вона виявилася жахливо нудною. І практично приспала мене. Здавалося, що в ній насправді немає нічого важливішого, — вона постукала по сторінці, — поки я не натрапила на це. Від такого дійсно можна прокинутися.

Щоб розібрати слова над її пальцем, Річарду довелося незручно витягнути шию. Зрозуміти значення абзацу, написаного на древнєд'харіанській мові вдалося не відразу.

— … Недоумки будуть схвильовані і втрутяться вони, і скопіюють ключ, який заборонено копіювати. І будуть вони тремтіти від страху, усвідомивши своє діяння, і кинуть тінь ключа серед кісток, щоб ніколи не відкрилося те, що лише один ключ є істинним… — прочитав вголос Річард.

Волосся у Річарда на потилиці стало дибки.

Кара схрестила руки на грудях.

— Ти хочеш сказати, що коли прийшов час створити копії, вони злякалися і зробили всі копії фальшивими, крім однієї?

Бердіна провела рукою по блискучій косі.

— Мабуть, так.

Річард все обмірковував слова.

— … І кинуть тінь ключа серед кісток… — Він глянув на Бердіну. — Заховають їх у центральних сховищах, поховають з кістками.

Бердіна посміхнулася.

— Добре, що ви повернулися, лорд Рал. Ми з вами однаково мислимо. Я по вас так нудьгувала. Я б хотіла переглянути разом з вами безліч схожих місць!

Річард дбайливо поклав руку їй на плече, без слів висловлюючи ті ж почуття. Бердіна перегорнула ще кілька сторінок і, нарешті, зупинилася на порожній сторінці.

— Здається, в деяких книгах пропущений текст, як тут.

— Пророцтво, — пояснила Ніккі. — Це частина заклинання Вогняного Ланцюга, яке Сестри Тьми наклали на дружину Річарда. Воно знищує пророцтва, пов'язані з нею.

Бердіна обдумала слова Ніккі.

— Це, звичайно ж, все ускладнить. Пропала частина інформації, яка могла бути корисною. Верна говорила, що в переписаних книгах було те ж саме, але вона не знала чому.

Ніккі обвела поглядом полиці.

— Покажи мені всі ті книги, в яких, як тобі відомо, пропав текст.

Річарда зацікавила підозрілість Ніккі. Бердіна відкрила кілька скляних дверей і почала витягати томи, передаючи Ніккі. Та коротко проглядала їх і розкладала на столі.

— Пророцтва — ще раз оголосила вона, кидаючи на стіл останню книгу, простягнуту Бердіною.

— До чого ти хилиш?

Замість того, що б відповісти йому, Ніккі звернулася до Бердіни.

— Є ще книги з пропущеним текстом?

Бердіна кивнула.

— Є ще одна.

Вона коротко глянула на Річарда, потім відсунула ряд книг в сторону і відчинила потайні дверці. У стіні відкрилася ніша, де на зеленій оксамитової подушечці із золотою облямівкою лежала маленька книга. Шкіряна палітурка колись була червоною, але тепер так полиняла, що від колишнього величного кольору залишився лише натяк. Скромна книга була інтригуюче красива, напевно, через невеликий розмір і, почасти через малюнок ручної роботи на м'якій шкірі.

— Колись я допомагала лорду Ралу — я маю на увазі Даркена Рала — працювати над перекладом книг з древнєд'харіанської, — пояснила Бердіна. — Це, одне з місць, де він займався своїми особистими книгами — ось звідки я знала про ключ і про тайничок в книжковій шафі. Я сподівалася, що це допоможе.

— А що це? — Запитав Річард.

— Боюся, я сподівалася марно. Тут теж… відсутні записи. Тільки не так, як в інших книгах, де відсутні частини тексту — то тут, то там, або цілі уривки. Тут немає жодного слова. Книга абсолютно порожня.

— Жодного слова? — Підозріло перепитала Ніккі. — Дай-но подивитися.

Бердіна простягнула Ніккі маленьку книжку.

— Кажу ж тобі, це марно. Переконайся сама: вона абсолютно чиста.

Ніккі відкрила стародавню шкіряну обкладинку і почала вивчати першу сторінку. Її палець рухався так, як ніби вона читала. Вона перевернула сторінку і початку переглядати далі, потім зробила те ж саме ще раз.

— Добрі духи, — прошепотіла Ніккі, продовжуючи читати.

— Що там? — Запитав Річард.

Бердіна піднялася навшпиньки, перехиляючись через стос книг.

— Там нічого немає. Бачиш — порожньо.

— Ні, не порожньо, — пробурмотіла Ніккі, не відриваючись від читання. — Це магічна книга.

Вона підняла очі.

— Книга порожня тільки для тих, хто не наділений даром. І навіть ті, у кого є дар, повинні володіти достатньою силою, щоб прочитати цю книгу. Це частина особливого закляття, вона показує, що книга надзвичайно важлива.

Бердіна зморщила носик.

— І що?

— Магічні книги небезпечні, деякі вкрай небезпечні. А є ще й такі, які навіть більше, ніж вкрай небезпечні.

Ніккі помахала книгою перед Морд-Сіт.

— А ця навіть більш небезпечна, ніж все перераховане вище. Щоб захистити такі книги, на них зазвичай ставлять щити. Якщо вони являють собою небезпеку, на них накладають закляття, завдяки яким прочитане зникає з голови людини так швидко, що він не встигає запам'ятати його. Тому всі вважають, що сторінки порожні. Необдарована людина просто не здатна утримати в голові рядки з такої магічної книги.

Взагалі ти бачиш слова цієї книги, але забуваєш їх так швидко, що не можеш усвідомити, що там було щось написано — слова зникають з твоєї голови ще до того, як ти встигаєш їх переосмислити — зокрема таке заклинання лежить в основі Вогняного Ланцюга. Чарівники давніх часів використовували подібні заклинання, щоб захистити написані ними небезпечні книги — і починали цікавитися, чи можна зробити те ж саме з людиною, щоб вона зникала точно так само, як і слова в деяких магічних книгах.

Ніккі знову звернулася до книги.

— Але, звичайно ж, виконати таке з живою людиною набагато складніше, ніж зі словами в книзі.

Річард вже давно зрозумів, що зумів запам'ятати «Книгу Зниклих Тіней» лише завдяки своєму дару. Зедд пояснив, що без цього він не зміг би запам'ятати жодного слова з цієї книги.

— Так про що ця книга? — Запитав він.

Ніккі, нарешті, відірвалася від сторінок і подивилася на них.

— Це книга магічних приписів.

— Знаю, ти це вже говорила. — Терпляче сказав Річард, — приписів чого?

Ніккі глянула на сторінку, проковтнула клубок у горлі і знову подивилася йому в очі.

— Я думаю, що це справжня книга правил про те, як вводити в гру шкатулки Одена.

У Річарда знову пробігли мурашки по шкірі, поколюючи руки і ноги. Він бережно взяв книгу з рук Ніккі. Дійсно, вона зовсім не була порожньою. Кожна сторінка зберігала в собі текст, написаний дрібним почерком, діаграмами, схемами і формулами.

— Це древнєд'харіанська? — Подивився він на Ніккі, — Ти хочеш сказати, що вмієш читати на древнєд'харіанській мові?

— Звичайно.

Річард переглянувся з Бердіною.

Він одразу ж зрозумів, що книга неймовірно складна. Він вчив древнєд'харіанську мову, але про те, що говорилося в цій книзі, можна було тільки здогадуватися.

— Цей текст найскладніший з тих, що мені доводилося читати на древнєд'харіанській мові, — сказав він, перегортаючи сторінки.

Ніккі посунувся ближче і вказала на сторінку, з якої він почав.

— Це все допоміжний матеріал до формул, потрібних для чаклунства. Щоб зрозуміти їх, тобі потрібно знати формули заклинання.

Річард заглянув в її блакитні очі.

— А ти знаєш?

Ніккі стиснула губи і хмуро подивилася на сторінку.

— Важко сказати… Мені потрібно якийсь час, щоб зрозуміти, чи зможу я допомогти з перекладом.

Бердіна знову піднялася навшпиньки, і втупилася в книгу, перевіряючи, чи не з'явиться їй хоча б одне слово.

— Чому ти не можеш відразу сказати? Я маю на увазі, що ти або можеш прочитати цю книгу, або ні.

Ніккі запустила руку в своє світле волосся і глибоко зітхнула.

— З магічними книгами все не так просто. Це щось подібне до магічного рівняння. Ти можеш знати цифри і спочатку думати, що зможеш вирішити його, але коли натикаєшся на невідомі елементи — знаки, що позначають незнайомі тобі поняття, виявляється, що рівняння ти розв'язати не можеш. Просто знати числа недостатньо, потрібно знати значення кожного елемента або спосіб обчислити це значення.

Звичайно, я спрощую, щоб ти зрозумів, про що йде мова. Тут використані не прості знаки. Інтерпретації заклинань сильно застаріли, тому їх уже складно зрозуміти. А те, що вони написані на древнєд'харіанській мові, ще більше ускладнює завдання, тому що слова та їх значення з часом змінюються. Додатково до всього книга написана на більш старому діалекті.

Річард торкнув її за руку, закликаючи до уваги.

— Ніккі, це дуже важливо. Як думаєш, ти могла б з цим впоратися?

Вона з сумнівом подивилася на книжку.

— Мені знадобиться час. Я повинна перевести досить багато, щоб сказати, вийде в мене чи ні.

Річард забрав у неї книжку, закрив її і повернув назад.

— Тоді краще візьми її з собою. Коли у нас буде більше часу, ти посидиш над нею і вирішиш, впораєшся чи.

Ніккі підозріло насупилася.

— Про що це ти? Що у тебе на думці?

— Ніккі, хіба ти не розумієш? Це може бути наша відповідь. Якщо ти зможеш перевести, якщо зможеш зрозуміти, може це і буде тим самим, що зможе завдати удару, виправити те, що зробила Сестра Юлія. За допомогою цієї книги, ми, можливо, зможемо вивести з гри шкатулки Одена.

Ніккі дбайливо потерла обкладинку маленької книги.

— У цьому є сенс, Річард. Але знати, як робити щось, не означає мати можливість скасувати це.

— Ніби як спробувати зробити себе невагітною? — Запитала Кара.

Ніккі посміхнулася.

— Щось на зразок того.

Випадкова аналогія Кари повернула Річарда до Келен і до того часу, коли вона була вагітна. Зграя найманців підстерегла її і побила до напівсмерті. Келен втратила їх з Річардом дитину. Вагітність закінчилася ще до того, як він, Річард, дізнався про неї.

Біль від спогадів про прибиту горем Келен збивала з ніг. І не було сил прогнати непрохані спогади. Засунути їх назад у пітьму свідомості. Ніккі насупилася, очевидно, помітивши вираз муки на його обличчі. Він залишив без уваги її мовчазне занепокоєння.

— Думаю, тобі не треба нагадувати, наскільки все це важливо — сказав він.

Ніккі затримала на ньому довгий погляд, немов хотіла сказати, що завдання може бути непідйомне, і в той же час відчайдушно не хотіла вимовляти цього вголос. Нарешті, вона стиснула губи і кивнула.

— Я зроблю все, що зможу, Річард.

Раптом її обличчя просвітліло. Вона повернула книгу зворотньою стороною, швидко відкрила останню сторінку і якийсь час стояла, поглинена читанням.

— Цікаво, — пробурмотіла вона.

— Що? — Запитав Річард.

Ніккі відірвалася від книги і подивилася на нього.

— Бачиш… У деяких магічних книг є додатковий захист від стороннього використання — деякі заключні кроки, які дуже важливі, але включені не були. Так що, навіть якщо шкатулки вже в грі, можливо ми зможемо перешкодити серії необхідних дій. Ти розумієш, про що я? Іноді, якщо книга досить небезпечна, вона буває не закінчена. Але завжди містить у собі щось, щось допомагає закінчити її.

— Щось… Наприклад?

— Не знаю. Ось і хочу перевірити. — Вона підняла палець. — Дозволь, я почитаю цю частину…

Через секунду вона підняла очі і постукала по сторінці.

— Так, я була права. Тут попередження про використання цієї книги — потрібно користуватися ключем. З іншого боку без ключа все, що було зроблено раніше, буде не тільки безрезультатним, але і смертельним. Сказано, що протягом одного повного року ключ повинен завершити все, що зроблено по цій книзі.

— Ключ… — рівно повторив Річард.

Він подивився на Бердіну.

— … І будуть вони тремтіти від страху, усвідомивши своє діяння, і кинуть тінь ключа серед кісток… — процитувала Морд-Сіт «Байки Янклі». — Ви думаєте, це — він? Той ключ з книги?

Щось ворухнулося в темних куточках його підсвідомості. А потім — сліпучий спалах розуміння. Все його тіло обпекло крижаним холодом, руки і ноги заціпеніли.

— Добрі Духи… — прошепотів він.

Ніккі насупилася.

— Річард, що трапилося. Ти білий, як крейда.

Йому було важко змусити себе говорити.

— Мені потрібно потрапити до Зедда, — нарешті почув він власний голос.

Ніккі підійшла до нього і взяла за руку.

— Що трапилося?

— Думаю, я знаю, що таке ключ.

Річард почав задихатися, серце вистрибувало з грудей. Все, що він знав, перевернулося з ніг на голову, і всі шматочки зібралися воєдино. Він ніяк не міг зітхнути.

— Вони будуть тремтіти від страху, коли усвідомлюють свої діяння і кинуть тінь ключа серед кісток…

— Так і що ж по твоєму…

— Я поясню, коли ми туди доберемося. Нам треба йти! Зараз же.

Стурбована, Ніккі опустила книгу в кишеню свого чорного плаття.

— Я зроблю все, що зможу, Річард. Я все дізнаюся, обіцяю тобі.

Відчужено кивнувши, він намагався зібратися з думками. Немов спостерігаючи за собою з боку, він схопив Бердіну за руку.

— У Бараха було секретне місце — особиста бібліотека. Мені потрібно щоб ти постаралася дізнатися, де вона знаходиться.

Бердіна кивнула.

— Добре лорд Рал. Подивимося, що можна буде дізнатися. Я зроблю все, що зможу.

Вона подивилася, як побіліли кісточки його пальців, що стискали її руку. Річард зрозумів, що робить їй боляче і розтиснув кулак.

— Спасибі, Бердіна. Я знаю, що можу на тебе покластися.

Всі інші не зводили з нього очей.

— Мені потрібно потрапити до Зедду, і поговорити з ним як можна швидше. Потрібно дізнатися, де він це взяв…

— Взяв що? — Ніккі вперлася рукою йому в його груди, не даючи пройти. — Річард, що може бути настільки важливим, що…

— Послухай, я все поясню, як тільки ми туди доберемося, — сказав він, перебиваючи її. — Зараз мені потрібно все обдумати.

Ніккі і Кара обмінялися неспокійними поглядами.

— Добре, Річард, заспокойся. Ми дуже скоро будемо в Замку Чарівників.

Вхопивши Кару за червону шкіряну одежу Річард виштовхав її за двері попереду себе.

— Веди нас найкоротшим шляхом до Сильфіди.

Кара з рішучим виглядом стиснула в руці ейдж.

— Тоді вперед.

Він повернувся до Бердіни, продовжуючи слідувати за Карою.

— Мені потрібно щоб ти знайшла про Бараха все, що можливо!

Бердіна бігла поруч з Ніккі.

— Я знайду, лорд Рал.

Він вказав на неї.

— Скоро тут буде Верна. Скажи, що я просив її допомогти тобі. І Сестри теж нехай допомагають. Передивіться хоч всі книги в палаці, але знайдіть про Бараха все: де народився, де виріс, що любив, а що ні. Він був Першим Чарівником, так що, якась інформація повинна була зберегтися. Я хочу знати, хто його стриг, хто шив одяг, який його улюблений колір. Все, як би банально це не виглядало. Разом з цим, зверни увагу, може, знайдеш ще щось про недоумків з «Байок Янклі».

— Не хвилюйтеся лорд Рал. Якщо якась інформація є, я її знайду. Я все з'ясую і отримаю відповідь до вашого повернення.

Річард схопив Ніккі за руку, щоб переконатися, що вона не відстає і повернувся до Кари.

— Швидше.

Бердіна зі своїм ейджем в руці бігла позаду них, охороняючи тил. Річард майже не помічав тупоту чобіт і спалахів світла, що відбивалися від полірованих броні і зброї — солдати були в повній бойовій готовності, ніби за лордом Ралом гнався сам Володар. Голова Річарда працювала так само швидко, як ноги і він вирішив, що спочатку краще відправитися в Каска.

У міру того, як шматочки головоломки складалися воєдино, Річард знову і знову розглядав цю ідею. І вона подобалася йому все більше і більше. За допомогою Сильфіди він може дуже швидко перенестися в Каска з Замку Чарівників. Зараз набагато важливіше дістатися до Зедда.

Пробігаючи крізь лабіринти залів, кімнат і переходів, Річард чув віддалений дзвін дзвону, який скликав людей виказати свою відданість лордові Ралу. І раптом йому подумалося — чи не доведеться їм всім незабаром схиляти коліно перед Володарем підземного світу… щоб висловити йому свою відданість.

* * *

Сікс раптово завмерла на місці. Потім, не кажучи ні слова, зробила три довгих кроки до стіни печери, прикрашеної яскравими малюнками, і обережно приклала кістляві руки до крейдяних знаків, намальованих Віолеттою кілька днів тому. Раптово символи засвітилися: намальовані жовтою крейдою — жовтим світлом; червоні — червоним; блакитні — блакитним. Засліплююче світіння жахаюче замерехтіло на стінах, наче доріжка світла відбивалася на водяних брижах.

Кілька днів тому Віолетта веліла Рейчел притягти сюди низьку лавку з м'яким сидінням. Тепер королева зручно влаштувалася на бордовій подушці і, нудьгуючи, колупала нігтиком кам'яну стіну. З деяких пір Рейчел про себе стала називати Віолетту королевою печери, оскільки вони проводили тут все більше і більше часу.

Віолетта не любила відпочивати на камені. Вона говорила, що грубий старий камінь більше підходить таким, як Рейчел, а не королевам. А Сікс взагалі не цікавили стільці. Її займали більш важливі питання, ніж сидіння на подушках. Але Віолетта втомлювалася чекати розмірковуючу Сікс, і тому змусила Рейчел тягнути в печеру важку лавку. І ось королева печери сиділа на бордовій подушці в мерехтливому світлі факелів і магічних символів і чекала, поки радниця скаже їй, що слід робити.

— Він іде, — прошепотіла Сікс, — він знову йде через порожнечу.

Рейчел було зрозуміло, що відьма не звертається до Віолетти, а просто міркує вголос. На місці королеви там міг бути хто завгодно, а то й зовсім нікого. Віолетта подивилася вгору. Вставати вона не збиралася, принаймні, поки Сікс не скаже, що пора продовжити роботу. Однак в ній явно прокинувся інтерес до подій. Зрештою, це й була справжня причина, по якій вона зайнялася такою складною справою в цій сирій і темній печері, замість того, щоб спокійно приміряти плаття і прикраси або влаштовувати бали, де гості улесливо кланяються молодій королеві.

Сікс, здавалося, повністю пішла в себе; її руки ковзали по стіні, немов самі по собі. Раптово вона притулилася щокою до стіни і витягнула руку назад.

— Іди сюди, дитино, — сказала відьма.

Гримаса спотворила обличчя Віолетти.

— Ти хочеш сказати — моя королева.

Сікс або не почула її, або не збиралася поправляти себе.

— Швидше. Настав час почати зчеплення.

Віолетта встала.

— Зараз? Але вже давно настав час обіду, і я зголодніла.

Сікс по-котячому потерлася щокою об зображення Річарда. Схоже, їжа її теж зовсім не хвилювала.

Вона знову поманила Віолетту довгим пальцем.

— Поквапся. Ми не повинні втратити цю рідкісну можливість. Створення таких зчеплень вимагає часу, але ніхто не може сказати, скільки його у нас залишилося.

— Чому ж ми не почали раніше, коли…

— Почати потрібно зараз, поки він у порожнечі, — Сікс різко стиснула руку в кулак. — Поки він сліпий, з ним легше впоратися, — прошипіла вона.

— Але я не розумію чому…

— Правила є правила. Ти хочеш цього чи ні?

Віолетта стиснула кулаки, вона була сама рішучість і виглядала дуже похмуро.

— Хочу.

Крива посмішка спотворила обличчя Сікс.

— Тоді пора починати. Зараз ти повинна закінчити сполучні ланки.

Віолетта рішуче зібрала кольорові кусочки крейди, складені в поглибленні стіни недалеко від місця, де стояла лавка і підійшла до Сікс. Відьма тицьнула в камінь довгим худим пальцем.

— Починай з зображення кинджала, як я тебе вчила. Ти довго тренувалася включати зчеплення, значить повинна спрацювати швидко і точно.

— Знаю, знаю, — сказала Віолетта і рішуче доторкнулася кінчиком жовтої крейди до світлого знака, далекого від фігури Річарда.

Сікс схопила зап'ястя Віолетти, утримуючи її руку подалі від стіни, щоб крейда не торкалася каменя. Пересунувши руку королеви на кілька дюймів в сторону, відьма дозволила крейді знову торкнутися знаків, але вже на сусідній вершині, в схемі з периметром, що включав в себе дюжину точок.

— Я ж казала, — з удаваною ввічливістю сказала Сікс, допомагаючи Віолетті почати лінію, — помилка затримає нас на цілу вічність.

— Знаю, — хмикнула Віолетта. — Я обрала неправильну початкову вершину. Подумаєш! Зате тепер все, як треба.

Сікс пропустила слова королеви повз вуха — її погляд був прикутий до малюнка. Вона схвально кивнула, спостерігаючи, як крейда рухається по каменю.

— Зміни на червону, — тихо підказала відьма Віолетті, після того, як та провела крейдою кілька дюймів по чистій поверхні.

Без заперечення Віолетта змінила крейду на червоний і почала рухати його під кутом від вже намальованої жовтої лінії. Пройшовши половину відстані від зображення Річарда, вона вже без нагадування зупинилася і поміняла крейду на блакитну.

Потім вона зам'ялася і подивилася на Сікс.

— Це вузол? Так?

Сікс кивнула.

— Саме, — пробурмотіла вона, задоволена побаченим. — Саме… тепер по колу і назад, щоб закінчити перше з'єднання.

Віолетта намалювала блакитне коло на кінці червоної лінії, перед тим, як перетнути порожнє місце на гладкій, темній поверхні стіни. Коли блакитний крейда торкнулася однієї з точок на наступній фігурі, королева повернулася назад і намалювала лінію, що йшла від кола до Річарда. Закінчена тріада ліній, намальованих Віолеттою, почала світитися. Блакитне коло засяяло потоком світла, немов маяк, мерехтячий з глибини темного каменю.

Раптово Сікс підняла руку, наказуючи Віолетті зупинитися перед тим, як доторкнутися крейдою до наступної точки в послідовності.

— Що таке? — Запитала Віолетта.

— Щось… не так…

Сікс приклала лице до малюнка, на цей раз, торкаючись щокою лиця Річарда.

— Зовсім не так…

* * *

Річард ще раз вдихнув срібну насолоду. Але цього разу до відчуттів чистого екстазу, якими зазвичай супроводжувалося подорож в Сильфіді, домішувалося щось ще.

Він раптом усвідомив, що, подорожуючи в Сильфіді, завжди був чимось стурбований. З іншого боку, ті неприємності якраз і були причиною, по якій йому довелося використати Сильфіду. Але все ж, такого почуття він ще жодного разу не відчував. Це був не страх, швидше смутне, але дуже сильне передчуття біди. І з кожним подихом цей примарний вантаж тиснув на нього все сильніше.

Усередині Сильфіди не існувало зору, губилося відчуття часу, не було ні верху, ні низу. І все-таки була якась подоба почуттів: тут були кольори, виникали і тут же зникали випадкові, ледь помітні тіні. Відчуття польоту і в той же час стан нерухомості в в'язкій порожнечі Сильфіди. Всі ці, такі різні, відчуття зливалися в єдину п'янку суміш… І не було ніякого бажання аналізувати її складові частини.

Переміщаючись крізь срібну сутність Сильфіди, Річард майже перестав турбуватися. І тут відчув дивний легкий дотик до своєї шкіри. Майже непомітне тиск, якого у своїх колишніх подорожах йому відчувати не доводилося. Десь усередині кольнуло і запульсувало неясне побоювання.

Він зрозумів, що дотик реальний — реальніший, ніж те погане передчуття. І пливучи в обіймах Сильфіди, він спробував відокремити відчуття дотику від інших почуттів. Від мирного усамітнення в срібній порожнечі, від ніжної турботи, з якою Сильфіда оберігала його від нестримної швидкості, здатної розірвати людину на частини. Від безтурботності, якою наповнювала його легені вдихувана субстанція, пригнічуючи всі страхи.

Але було щось ще… Те, що він поки не міг виділити і проаналізувати. Щось було не в порядку, жахливо не в порядку. Це турбувало все сильніше, тому що Річард, як не старався, ніяк не міг зрозуміти, звідки знає про це.

Воно точно було, це ледь помітне торкання. На секунду він припустив, що йому все привиділося, але тут же відкинув цю думку. Він насправді щось відчув. Здавалося, десь поруч знаходиться джерело диявольського псування. Все одно, що лежачи на галявині прекрасним сонячним днем посеред буйних фарб польових квітів під ліниво пливучими пухнастими хмарами на яскраво-блакитному небі, вловити раптом, як з дивним ароматом квітів змішується запах гниючого трупа і дзижчання мух. Почуття нескінченного чарівного польоту крізь срібло Сильфіди, тепер змінилося болісним відчуттям зупинки на повному ходу.

Кара залізною хваткою стискала його праву руку. Але Ніккі схопила ліву, мабуть, ще сильніше. Річард був майже впевнений, що вона теж щось відчула. Йому так хотілося запитати її про це, але розмовляти всередині Сильфіди було неможливо.

Розплющивши очі якомога ширше, Річард намагався озирнутися навколо, але все було змазаним і темним. Йому не вдалося розглянути нічого, крім стовпів світла — червоних, жовтих, синіх — які тут і там пронизували туман. Тепер Річарду здавалося, що стовпи перестали рухатися як раніше. Перебуваючи в Сильфіді важко бути в чомусь впевненим. Це було скоріше неясне відчуття того, що щось відбувається, ніж виразне почуття.

Попереду було… щось. І воно переміщувалося, просувалося крізь сріблясту темряву. На перший погляд воно нагадувало тоненькі пелюстки квітки, яка тільки-тільки розпустилася. Потім воно наблизилося, і Річард розгледів, що це, швидше, нагадує численні щупальця, довгі і звивисті. Вони, немов віяло, розгорнулися з центру, якого Річард чомусь ніяк не міг розгледіти.

Річард розгубився, настільки явище було нез'ясовним. Що б це не було, воно наближалося. Здавалося, воно складалося з шматочків скла, зібраного в щось впорядковане. Воно хвилеподібно коливалося, розкриваючись перед ним. Він бачив розкинуті прозорі руки і мерехтячі позаду кольорові колони. Більш дивного явища йому бачити не доводилося. І як не намагався, він не міг усвідомити його до кінця. Немов перед ним була дивна картина, і в той же час не було нічого.

І раптом прийшло усвідомлення. А разом з ним — крижаний жах. В ту ж секунду Ніккі смикнула його за руку, та так сильно, що мало не вивихнула її. Річард різко відсахнувся, від чого Кару, що тримала його за руку, закрутило і відкинуло назад. Напівпрозоре лезо просвистіло повз лице Річарда, ледь не зачепивши його. Ніккі відсмикнула його якраз вчасно.

Тепер Річард знав, що це було. Звір.

Від раптового нападу паніки перехопило дух — настільки сильним було відчуття присутності зла. Звір, подібно згустку темряви, проскочив повз нього і розвернувся назад. Скляні руки розкинулися віялом і потяглися до нього, намагаючись спіймати.

Різким ривком Ніккі знову відсмикнула його від зіркоподібних щупалець, що тягнулися до нього. Щупальця знову спробували дістати його. Річард вивільнив руку з руки Кари й дістав ніж. Морд-Сіт тут же вільної рукою вхопилася за його сорочку, утримуючись поруч.

Змієподібні руки простягнулися з усіх боків, намагаючись захопити його в смертельні обійми. Річард, як міг, намагався шматувати їх, але швидко зрозумів, що відбиватися ножем всередині Сильфіди — справа майже неможлива. Навколо було занадто в'язко, щоб наносити швидкі і точні удари — ніби доводилося рухатися в меді. Річард змінив тактику і тепер замість того, щоб чекати, поки руки дотягнуться до нього, став підстерігати наближення скляної серцевини — чим би вона не була.

Коли вона, нарешті, наблизилося, Річард встромив лезо ножа в самий центр прозорої загрози. Істота обтекло навколо ножа і, не поранившись, пропустило крізь себе. І знову кинулася в атаку, більш запекло, більш злобно. Вона рухалося з такою текучої грацією, що ставало ясно — в'язке оточення Сильфіди йому зовсім не заважає.

Поряд з собою Річард бачив мерехтливий силует Кари, яка однією рукою чіплялася за його за сорочку, а іншою намагалася атакувати Звіра. І відчував, що з іншого боку від нього Ніккі намагається застосувати магію. Але, як видно, її магія тут не працювала.

Одне з щупалець Звіра обвилося навколо руки Річарда, а інше — навколо руки Кари, і Морд-Сіт вільною рукою вчепилася в його зап'ястя. Звір обвив і другу її руку, без труднощів відірвавши їх один від одного. У наступну мить Кари поруч не стало. У тьмяній темряві Річард не міг розібрати, куди вона поділася, далеко вона або близько. І найгірше, що він не знав, захопила чи її тварюка чи ні.

Ніккі щосили обхопила Річарда за талію. З туману виповзли нові щупальця і обвилися навколо нього. Річард немов опинився всередині клубка змій, які одночасно стискали його з неймовірною силою. Одне з щупалець обвило ногу Річарда з такою силою, що, здавалося, здатне відірвати плоть від кісток.

І хоча Річард не міг чути Ніккі в звичайному сенсі цього слова, він відчував її лють, коли вона боролася з невідомою твариною. Навколо Ніккі приглушено мерехтіли дивні блискавки. Річард знав, що вона намагається використовувати магію, але розумів, що проти звіра ніяка магія не допоможе.

Скляні щупальця обвивали їх все сильніше і сильніше. Не звертаючи уваги на біль, Річард без зупинки різав примарні тонкі руки. З точністю, підігрітою люттю, він ударив ножем, і йому вдалося відрубати кілька відростків від серцевини тварюки. Відрубані щупальця корчилися, падали в порожнечу навколо них, ніби потопаючи в морській безодні.

Тільки, схоже, це ні до чого не привело. З темряви полізло ще більше звивних щупалець, немов з ями набитої десятками гадюк. Річард зібрав ще сили — різав, рубав, колов. Руки боліли від напруження. Ніккі билася з тонкими щупальцями однією рукою, тому що інший завзято чіплялася за Річарда. Судячи з того, як вона гнулася і звивалася, він сказав би, що вона дуже страждає. Річард залишив щупальця навколо себе, і з усією силою рубонув по щупальцях звіра, які завдавали болю Ніккі. по тих, що намагалися їх розділити.

Але їм все ж це вдалося. Річард раптово опинився зовсім один посеред невідомості, лицем до лиця зі слизьким скляною, неймовірно сильною істотою, яка намагалася затягнути його всередину себе. Туди, звідки доносилося гарчання, клацання і тріск. І не було ніякої можливості здолати цю тварюку, ніякої можливості перевершити її по силі, ніякої можливості втекти. Щупальця тяглися, щоб схопити його; їх ставало все більше і більше.

І до того, як руки-щупальця встигли його схопити, він зібрав останні сили і метнув ножа в самий центр тієї самої маси, яку так і не зміг толком розглянути.

Він потрапив куди треба. Звір ухнув так, що у Річарда заклало вуха. Щупальця ще не відпустили його, але все ж ослабли. Цього було достатньо, щоб Річард відчайдушно вивернувся і вирвався зі смертельних обіймів тварюки. Вискочив, як гарбузове зернятко вислизає з мокрих пальців.

Річард намагався випливти, будь-яким способом уникнути пастки. Але звивисті руки тяглися за ним і були швидше, ніж він, більш сильними і невтомними.

* * *

— Ось він! — Сікс впевнено постукала кісточками пальців по самому центру символу.

Віолетта різко повела рукою до місця, зазначеного радницею. Її пальці рухалися швидко і впевнено. Тильною стороною іншої руки королева витерла піт з лиця і протерла очі.

Рейчел ніколи не бачила, щоб Віолетта трудилася настільки ретельно. Дівчинка не знала, що трапилося, але було очевидно, що відбувається щось таке, чого Сікс не очікувала і тепер коливається між панікою і гнівом. І те, і інше однаково лякало Рейчел.

Поки Віолетта, міняючи крейди, закінчувала малювати заклинання, Сікс знову прийнялася м'яко наспівувати. Рейчел здавалося, що тихі скрипучі звуки цього співу ніби висушують її душу. Хоча дівчинка не могла розібрати слів і зрозуміти їх, вона відчувала прихований в них зловісний сенс, який наповнював її жахом.

Рейчел подивилася у бік входу в печеру. Але зовні вже починало темніти і розглянути не вдалося нічого. Їй дуже хотілося втекти, але не вистачало сміливості, адже якщо Віолетті або Сікс доведеться залишити своє заняття для погоні за нею, то покарання буде жахливим.

Чейз часто говорив, що не можна діяти імпульсивно, потрібно чекати справді зручного випадку. Він завжди вчив Рейчел діяти тільки по продуманому плану, якщо тільки вона не була в смертельній небезпеці. Він говорив, що не можна дозволяти сліпому страху штовхати себе на поспішні рішення, навпаки, треба намагатися знайти способи збільшити свої шанси на успіх.

А зараз Рейчел бачила, в якому настрої перебувають ці двоє. І, незважаючи на всю їх зайнятість, будь-яку провина Рейчел викличе швидке і хворобливе покарання. Значить, робити щось прямо зараз було б не дуже хорошим планом. Це вона вже зрозуміла.

І тому дівчинка сиділа тихо й нерухомо, намагаючись зробитися непомітною. Сікс обережно провела пальцями вздовж ліній, які Віолетта закінчила малювати. Від цього яскраві лінії темніли, видаючи звуки, що нагадують низьке гарчання, від чого по спині Рейчел пробігало тремтіння. Здавалося, вся печера вібрує в такт ритмічним звукам заклинання.

Віолетта малювала широкими, розмашистими рухами і часом поглядала в бік, стежачи за просуванням Сікс. Часом рука відьми наздоганяла королеву, тоді Віолетта, немов перебуваючи в якомусь трансі, приймалася працювати швидше. Тихе постукування крейди, що виводила на камені чергову лінію, дивним чином зливалося з ритмічним скандуванням Сікс. І це все навколо зображення Річарда.

Багато годин Сікс бурмотіла заклинання і від невиразних строф, що нагадують дивні співи, повітря в печері закружляло подібно вихору. Відьма невпинно постукувала кісточками пальців по лініях, які без зупинки малювала і малювала Віолетта. Рейчел почало здаватися, що королева в будь-який момент звалиться від виснаження, але та продовжувала гарячково працювати, немов з усіх сил намагалася випередити Сікс. Незважаючи на поспіх, рука Віолетти вірно виводила кожну нову лінію. Кожен новий перетин було зображено точно і повністю. Сікс змушувала Віолетту багато практикуватися в малюванні, і тепер, здавалося, її старання повністю окупалися.

Тепер зображення Річарда майже повністю було вкладено в мережу символів і пересічних ліній.

Перекриваючи шум вітру, Сікс викрикнула дивне слово і останні лінії, оточуючі фігуру Річарда, згасли. Вітер різко припинився і тільки маленькі шматочки листя і сміття все ще кружляли в нерухомому повітрі. Сікс замовкла, брови її смикалася. Кінчиками пальців відьма обережно доторкнулась до дескількох символів, немов намагаючись відчути їх пульс. Печеру осяяв спалах кольорового світла.

— Він попався, — прошепотіла про себе відьма.

Віолетта призупинилася і, задихаючись, глитнула.

— Що?

— Апогей до підлеглої вершини… — відьма злобно глянула на вражену Віолетту. — Ну ж бо!

Віолетта ступнула до стіни і без коливань зобразила спіраль, яка спускалася вниз від одного з центральних елементів над головою Річарда.

Сікс підняла руку.

— Будь готова, але не торкайся до основних пунктів заклинання, поки я не скажу.

Віолетта кивнула. Очі Сікс знову звернулися на зображення Річарда. Вона схилилася і провела кінчиками пальців по малюнку, а потім низьким голосом немов видихнула дивні слова.

Ніккі з'явилася на ртутній поверхні Сильфіди; тягуча рідка маса скочувалася з її обличчя і волосся. М'яка, спокійна темрява, здавалося, вибухнула численними відтінками світла.

— Дихай…

Ніккі із зусиллям видихнула з легень сріблясту рідину.

— Дихай…

Охоплена непереборним жахом, вона відчайдушно ловила ротом повітря. Легені палило, ніби кислотою.

Кімната огидно оберталася навколо неї, а перед очима маячіла розмита червона пляма. Ніккі безпорадно борсалася, шукаючи опору, відчайдушно намагаючись зробити новий вдих. Перебуваючи на межі паніки, вона абияк дотяглася до краю колодязя і судорожно вчепилася в сірий камінь.

Хтось ухопив її зап'ястя, і Ніккі з великими труднощами все ж вдалося закинути мішок на стіну. Друга рука, опустившись вниз, підтягла її ближче і допомогла вчепитися за стінку колодязя. Червона пляма виявилося Карою.

— Де лорд Рал?!

Свідомість Ніккі ще не прояснилося після пережитого замішання, і дзвінкий голос Кари пробирав до кісток. Вона подивилася на Кару і, закривши очі, труснула головою. Пильний погляд блакитних очей Морд-Сіт заподіював майже фізичний біль.

— Річард…

Від болісного бажання допомогти Річарду всередині у Ніккі все стислося.

— Річард…

Кара, крекчучи від зусилля, витягла заніміле тіло з колодязя і посадила на підлогу. Ніккі відчувала себе, як викинута штормом на берег після руйнування корабля — вона зісковзнула по краю кам'яної стінки, нездатна навіть триматися на ногах. Опустившись на коліно, Кара, підхопила Ніккі перш, ніж її неслухняне тіло вдариться об камінь.

Як тільки Кара відпустила її, Ніккі, зібравшись з силами, сперлася тремтячими руками об кам'яну підлогу. Їй ніяк не вдавалося змусити слухатися власне тіло, і це лякало. З великими труднощами, вона, нарешті, прийняла вертикальне положення і важко притулилася до колодязя Сильфіди. Вона все ще ніяк не могла віддихатися. Біль не вщухала. На якусь мить сили знову залишили її, і Ніккі незграбно сповзла на підлогу уздовж кам'яної стінки.

Кара вхопила її за комір сукні і струснула.

— Ніккі! Де лорд Рал?

Ніккі кліпала, оглядаючись, намагаючись відчути хоч що-небудь, крім жахливого болю, який нагадував їй люті побої Джегана. Тоді світ теж починав розчинятися в напівнепритомному тумані небуття. Але зараз імператор був ні при чому — біль виник після того, що відбулося в Сильфіді. Раніше подорожі не були настільки болючі.

— Де лорд Рал?!!

Крик заповнив кімнату, відбиваючись від стін і завдаючи їй нових страждань. Ніккі сковтнула і здригнулася — горло теж обпекло болем.

— Не знаю. — Вона сперлася ліктями на коліна і запустила пальці у волосся, обома руками стискаючи важку голову. — Добрі Духи, я не знаю.

Кара швидко і впевнено нахилилася в колодязь; та Ніккі здалося, що вона зараз звалиться вниз. Злякавшись, вона інстинктивно потягнулася, щоб утримати Морд-Сіт за ногу. Але нічого не сталося.

— Сильфіда! — Голос Кари знову прокотився по курній кам'яної кімнаті. Ніккі розділяла її почуття, але знала, що голосно кричати марно.

Не звертаючи уваги на обпалюючу біль у всьому тілі, Нікі, хитаючись, піднялася на ноги. Здається, запаморочення стало трохи вщухати. Над колодязем з'явилася глянцева поверхня, з якої сформувалося особа. На них дивилася Сильфіда.

— Де лорд Рал? — Запитала Кара.

Не відповідаючи на питання Кари, Сильфіда втупилася на Ніккі.

— Ти не повинна так робити, коли ти в мені, — моторошний голос приглушеним луною пробіг по кімнаті.

— Ти маєш на увазі магію? — Припустила Ніккі.

— Мені дуже важко витримати, коли в мені вивільняють таку силу. Подібні речі можуть обернутися неприємностями для тебе і твоїх супутників. Ніколи більше не намагайся використовувати свої здібності під час подорожі — це заподіє вам біль. А може і що-небудь гірше. Це небезпечно.

— У цьому вона права, — підтвердила Кара. — Коли ти почала чаклувати, мене немов ейджем вдарили. Ноги досі погано слухаються.

— Мої теж, — зізналася Ніккі. — Але не могла ж я дозволити звірові захопити Річарда. Потрібно було захистити його. — Відчуваючи незручність навіть при найменшому натяку, що вона нічого не зробила для захисту Річарда, Кара струснула головою. — Для порятунку лорда Рала я зробила б що-небудь і погірше. Ти вчинила правильно — мене не хвилює думка Сильфіди.

— Мене теж, — відповіла Ніки. У той момент вона не піклувалася про Карі або про себе. Вона обернулася до Сильфіди.

— Де Річард? Що з ним сталося? Де він?

— Я не повинна…

Терпінню Кари прийшов кінець. Вона накинулася на Сильфіду, немов хотіла задушити її.

— Де він?!!

Обличчя вислизнуло. Ніккі схопила Кару за одяг і відтягла назад, поставивши її поряд з собою. Червоне від люті обличчя Кари стало одного кольору з шкіряним одягом.

— Сильфіда, це життєво важливо! — Намагаючись бути переконливою, проговорила Ніккі. — Ми були з Річардом — з лордом Ралом, твоїм господарем — коли на нас напали. Тому я скористалася своєю силою. Я хотіла захистити його. Звір жахливо небезпечний.

Бездоганно сріблясте обличчя спотворилося в страху.

— Я знаю. Він поранив і мене.

Ніккі завмерла в подиві.

— Звір поранив тебе?

Сильфіда кивнула. Відблиски світла, кружляючи і переливаючись, плавно струмували вниз, огинаючи сріблясті риси обличчя, схожого на статую. Ніккі побачила неймовірне диво — ігристі ртутні сльози з'являлися на очах Сильфіди і скочувалися по її гладких, блискучих щоках.

— Він поранив мене. Він не хотів подорожувати. — Сріблясті брови нахмурилися, висловлюючи обурення і біль. — Він не мав права використовувати мене таким чином. Він заподіяв мені страждання.

Ніккі з Карою перезирнулися.

Кара виглядала здивованою, але не співчуваючою. Та й для Ніккі все інше відійшло на другий план — вона хвилювалася за Річарда.

— Сильфіда, мені дуже шкода, — сказала Ніккі, — Але…

— Де він? — Прогарчав Кара. — Просто скажи нам, де лорд Рал.

Сильфіда коливалася.

— Він більше не подорожує.

— Тоді де він? — Повторила Кара.

Голос Сильфіди став холодним і байдужим.

— Я ніколи не видаю тих, хто був зі мною.

— Він не просто мандрівник! — Люто крикнула Кара. — Він лорд Рал!

Сильфіда відступила за стіну, всередину колодязя.

Ніккі схопила руку Кари, переконуючи її проявити стриманість і заспокоїтися.

— На нас напало щось лихе, коли ми подорожували разом. Ти це знаєш, — промовила Ніккі, намагаючись пом'якшити загрозливий тон. Але сумнівалася, що їй це вдалося. Наростаюча тривога за Річарда і люті попередження Джебр навіть на мить не залишати Річарда одного заважали їй думати.

— Сильфіда, ця злісна тварюка переслідувала твого господаря, Річарда. Ми його друзі, ти ж це знаєш. Йому потрібна наша допомога.

— Лорд Рал може бути поранений. — Додала Кара.

Ніккі кивнула, на підтвердження слів Кари.

— Ми повинні знайти його.

У кам'яній кімнаті повисла хвороблива тиша. Ніккі примушувала себе бути терплячою, щосили стримуючи запаморочливу біль, намагаючись придумати, що робити далі.

— Ми повинні бути з Річардом, — повторила вона.

Сріблясте обличчя піднялося з колодязя, витягаючись на сріблястій гнучкій шиї. Сильфіда запитливо подивилася на Ніккі.

— Ти бажаєш подорожувати?

Ніккі насилу стримала лють.

— Так. Вірно. Ми бажаємо подорожувати.

Кара, повторюючи вираз Ніккі, вказала вниз, в колодязь.

— Так, правильно. Ми хочемо подорожувати.

— Я не буду використовувати в тобі свою магію, обіцяю. — Ніккі наблизилася до Сильфіді. — Ми бажаємо подорожувати. Прямо зараз.

Сильфіда прояснилася, немов забувши про все.

Здавалося, вона поспішала виконати їх бажання.

— Ви залишитеся задоволені. Підійдіть, ми будемо подорожувати.

Ніккі встала коліном на стіну. Стегна нили від напруги. Не звертаючи уваги на жахливий, пекучий біль, що заповнював все тіло, Ніккі полізла на широку кам'яну стінку. Вона була рада, що нарешті знайшла спосіб змусити Сильфіду підкоритися. Якщо вона не каже їм, де Річард, то доставить їх до нього.

— Так, ми будемо подорожувати, — важко дихаючи, сказала Ніккі.

Сильфіда сформувала руку, обхопила Ніккі за талію, допомогла піднятися.

— Тоді йдіть. Куди ви бажаєте подорожувати?

Кара видерлася на стіну і встала поряд з Нікі.

— Туди, де знаходиться лорд Рал. Достав нас до нього, — вимовила вона, удавано посміхаючись, — і ми будемо задоволені.

Сильфіда завмерла, втупившись на неї. Рука втягнулася, розчинившись в мляво колишеться поверхні. Сріблясте обличчя стало безпристрасним і неприступним.

— Я не видаю інформацію про інших клієнтів.

Ніккі стиснула кулаки.

— Ніякий він не клієнт! Він твій господар! Він в біді! Ми його друзі! Достав нас до нього!

Блискуче лице відсунулося.

— Я не можу цього зробити.

Мить Ніккі і Кара стояли мовчки, не знаючи, що робити, як переконати Сильфіду допомогти. Ніккі хотілося кричати, плакати чи випустити таку магію, яка змусить Сильфіда підкоритися.

— Якщо ти нам не допоможеш, — нарешті вимовила вона спокійним тоном, — я зроблю так, що ти відчуєш набагато більшу біль, аніж заподіяв тобі звір. Будь ласка, не змушуй мене вдаватися до цього. Ми знаємо, ти хочеш захистити Річарда. Ми теж хочемо врятувати його.

Сильфіда завмерла в тиші, перетворившись на срібну статую, Немов намагаючись оцінити загрозу.

Кара притиснула пальці до скронь.

— Схоже, ми намагаємося вмовити відро з водою, — пробурчала вона.

Ніккі люто подивилася на Сильфіда.

— Ти діставиш нас до свого господаря. Це наказ!

— Краще виконай її наказ, — додала Кара, — інакше, коли вона з тобою закінчить, ти відповіси мені.

Морд-Сіт схопила ейдж, збираючись пригрозити їм Сильфіді, але тут же застигла як укопана, втупившись на зброю. Кров прилила до лиця. Тільки білі руки виділялися на тлі червоної шкіри її облачення.

Ніккі нахилилася поближче і поклала руку їй на плече.

— Що трапилося?

Розкриті губи Кари, нарешті, заворушився.

— Він мертвий…

— Про що ти?

Блакитні очі Кари наповнилися нестримуваний тривогою.

— Мій ейдж мертвий. Я не відчуваю його.

Незважаючи на сум'яття в переляканим голосом Морд-Сіт, Ніккі не розуміла його причини. Ейдж, що не заподіює болю — навряд чи відповідна підстава для паніки. Але, незважаючи на це, неприхований страх був заразливий.

— І що це означає? — Запитала Ніккі, боячись почути відповідь.

Сильфіда спостерігала з далекого краю колодязя.

— Ейдж черпає силу з наших уз з лордом Ралом — від його дару.

Кара простягнула зброю, як доказ.

— Якщо ейдж мертвий, значить, лорд Рал теж мертвий.

— Послухай. Якщо буде потрібно, я використаю свою силу і змушу Сильфіду перенести нас до нього. Постарайся не робити передчасних висновків. Ми не знаємо…

— Його там немає.

— Його немає де?

— Ніде. — Кара все ще дивилася на тонку зброю, яку стискала тремтячими пальцями. — Я більше не відчуваю уз.

Погляд її вологих блакитних очей ковзнув по Ніккі.

— Узи завжди говорили мені, де лорд Рал. Я більше не відчуваю його. Його там немає. Його немає ніде.

Хвиля нудоти накрила Ніккі. Вона відчула слабкість. Пальці заціпеніли. Вона обернулася до колодязя. Сильфіди вже не було.

Ніккі нахилилася над стіною, заглядаючи в колодязь. В глибині виднілося лише слабке сріблясте мерехтіння. Але незабаром і воно розчинилося в непроглядній пітьмі.

Ніккі обернулася до Каріи і, схопивши її за руку, зістрибнула зі стіни, тягнучи Кару за собою.

— Ходімо. Я знаю, хто розповість нам, де Річард.

Майстерно вишиті килими приглушували кроки. Дві жінки мчали по коридору, освітленому факелами, минаючи темні дверні отвори і напівпорожні кімнати, освітлені теплим світлом масляних ламп. Замок, настільки ж величезний, як гора, що тримала його на могутніх кам'яних плечах, виглядав порожнім і покинутим.

Палац Пророків, де Ніккі провела десятки років, багато в чому був схожий на Замок Чарівників. Тільки Палац населяли сотні самих різних людей — від аббатиси до конюхів. А ще він був притулком чарівників, які проходили там навчання. Замок теж створювався для людей і все ж, тепер він стояв, покинутий усіма, хто колись наповнював його життям. Якщо якесь місце і можна було назвати самотнім, то саме неосяжну безмовну громаду Замку.

Ніккі і Кара бігли щодуху, їх підганяли відданість, любо до Річарда і жах в очікуванні найгіршого. Вони бігли, немов намагаючись обігнати саму смерть, не дозволяючи собі навіть припустити, що Річард загинув. Вони відкидали самі поняття невдачі та безнадії, тому що без Річарда їх світ теж буде мертвий.

Кара злегка пригальмувала, щоб не проскочити поворот, і заковзала по сірих мармурових плитах гладкої підлоги. Ніккі зачепилася за холодні перила із чорного мармуру і побігла вгору по широких гранітних східцях. Темні вікна високо вгорі зяяли, як бездонні чорні діри. Освітлені рідкісними скляними сферами сходи йшли до самої вершини величезної вежі і, здавалися нескінченними. На мить Ніккі здалося, що вона перебуває на самому дні неймовірно глибокого кам'яного колодязя.

Шелест кроків луною розносився по Замку. Немов душі давно померлих людей шепотіли про те, як вони жили тут, прогулювалися по цих коридорах, піднімалися цими східцями, сміялися і любили…

Від божевільних зусиль ломило ноги. В кінці третього прольоту починався широкий коридор, де яскраві вітражі чергувалися з напівколонами з вишневого дерева теплого червонувато-коричневого кольору. Ніккі махнула рукою, вказуючи Карі на правий прохід.

На перетині невеликих переходів, що вели до житлових кімнат, вони зупинилися. Вдалині Ніккі помітила Зедда, який рішуче крокував у їх сторону; за ним, буквально по п'ятах, слідувала Рікка. Старий чарівник виглядав похмурим. Він зупинився, чекаючи, поки жінки подолають відстань, що залишилася.

З виразу їхніх облич Зедд одразу зрозумів, що сталося щось погане.

— Що трапилося?

— Де лорд Рал? — Вимогливо запитала Рікка, різко зупиняючись поруч.

На обличчі Морд-Сіт ясно читалося занепокоєння, а погляд був точно такий же, який був у Кари, коли та виявила, що ейдж не діє. Ніккі помітила, що Рікка, як і Кара, стискає в побілілілому кулаці свою мертву зброю. Зв'язку з Річардом не було.

— Де мій онук? — З болем у голосі запитав Зедд. — Чому він не з вами?

Питання прозвучало як звинувачення, нагадуючи про те, що перед відходом сказала їм Джебр. І про те, що обіцяла тоді Ніккі.

— Зедд, — заговорила Ніккі, — Ми не можемо сказати напевно…

Старий скинув голову з розпатланим сивим волоссям. Проникливий погляд Першого Чарівника, на якому лежала велика відповідальність, звернувся на Ніккі.

— Не треба ухилятися, дівчинко.

Таке звернення могло б в інший час розсмішити Ніккі, не будь ситуація настільки серйозною. Убивчо серйозною.

— Ми були в Сильфіді — поверталися в Замок, — сказала Ніккі, — І на нас напав Звір. Ми не знаємо, де саме, тому що, коли знаходишся в Сильфіді, це визначити неможливо.

Зедд перевів погляд на Кару.

— Звір?

Кара ствердно кивнула.

— І що?

— Не знаю. — Ніккі скрушно підняла руки, намагаючись підібрати слова, щоб описати те, що трапилося. — Ми спробували відбитися… але він схопив нас… у нього руки були, як змії… я намагалася скористатися своїм Хань…

— У Сильфіді?

— Так, але це зовсім не допомогло, хоча я перепробувала все, що тільки могла придумати. Звір просто розкидав нас. Було темно, і ми втратили Річарда. Ми навіть один одного не могли відшукати в цій темряві. Як я і сказала, неможливо визначити, де ти знаходишся, подорожуючи в Сильфіді. Це місце збиває з пантелику — там неможливо нормально бачити і чути. Тому, як ми не старалися, так і не змогли розшукати Річарда.

Тепер Зедд виглядав ще більш розлюченим.

— Так чому ти тут, замість того, щоб розшукувати Річарда в Сильфіді?

— Тому, що Сильфіда викинула нас з себе. — Втрутилася Кара. — Ми зустрілися вже тут, в Замку. Кожна з нас використовувала всі свої можливості, щоб не покинути його, але… безуспішно. Ми були силою відірвані від лорда Рала. А потім Сильфіда доставила нас туди, куди ми і прямували з самого початку.

— Тоді, що ви робите тут? — Повторив Зедд питання загрозливим тоном. — Чому б вам не повернутися в Сильфіду і не продовжити пошуки? А ще краще, змусьте її сказати, де він знаходиться.

Ніккі бачила стиснуті кулаки чарівника і точно знала, що він відчуває. Вона м'яко взяла старого за руку.

— Зедд, Сильфіда не скаже де Річард. Повір мені, я намагалася. Якщо це і можливо зробити, то я не знаю як. Але думаю, є кращий шлях — треба запитати того, хто зможе сказати нам, де Річард. Це — Джебр. Я більше не хочу даремно витрачати час. Думаю, провидиця дасть нам відповіді набагато швидше, ніж Сильфіда.

Зедд задумався, щільніше стиснувши тонкі губи.

— Варто спробувати, — сказав він, нарешті. — Але ти повинна розуміти, що з тих пір, як ви пішли, стан бідолашної зовсім не змінився. Вона постійно ридає, а час від часу впадає в справжню істерику. Ми намагалися заспокоїти її, але безрезультатно. Боюся, з нею відбувається щось, що її дуже лякає. А повернення дару підсилює цей страх. Очевидно, через особливу природу видінь їй було важко знову опинитися в їх владі.

— Зрештою, ми поклали її в ліжко, щоб вона трохи відпочила і набралася сил. Ми сподівалися, що, можливо, тоді Джебр зможе розібратися в своїх безладних видіннях. Принаймні, вона не в такому важкому стані, як в свій час була королева Цірілла. Джебр бореться, щоб не впасти в божевілля. Вона знає, що повинна допомогти нам, але зараз її розпач просто пересилює здоровий глузд. Крім того, вона сильно виснажена, і це створює додаткові труднощі. Ми сподівалися, що після невеликого перепочинку вона зможе розповісти нам щось ще.

— І що вона сказала? — Запитала Ніккі, розраховуючи отримати ключ до проблеми.

Зедд мить вивчав її очі.

— Вона сказала, що ви повернетеся без Річарда.

Ніккі уважно подивилася на старого.

— І що з ним сталося?

Зедд втупився в сторону.

— Це ми і намагаємося дізнатися.

— Мій ейдж помер, — сказала Рікка. — Я не відчуваю уз, не відчуваю лорда Рала. Що, якщо він загинув?

Зедд трохи повернувся і заспокійливо підняв руку.

— Не потрібно робити поспішних висновків. Цьому може бути багато пояснень.

Кара зовсім не виглядала зраділою з його припущення.

— Наприклад? — Запитала вона.

Зедд звернув на Морд-Сіт горіхові очі, мить вивчав її, обдумуючи свою відповідь.

— Не знаю, Кара. Просто не знаю. З тих пір, як Джебр повідомила, що він з вами не повернеться, я розглянув безліч різних можливостей. Могло статися все, що завгодно. Але у нас немає очевидного рішення, щоб почати діяти. Поки що немає. Але ми каменя на камені не залишимо — це я тобі можу обіцяти.

Ніккі сковтнула і заговорила.

— Найкраще зараз — це дізнатися у Джебр, де може знаходитися Річард. Потрібно з'ясувати у неї як можна більше, і тоді ми зможемо щось вжити. Якщо будемо діяти, то отримаємо шанс допомогти йому.

— Якщо він ще живий. — Сказала Рікка.

Ніккі блиснула очима в бік Морд-Сіт і зціпила зуби.

— Він живий!

Рікка стушувалася.

— Я просто сказала…

— Ніккі права. — Наполягала Кара. По її щоці скотилась сльоза. — Ми ж говоримо про лорда Рала. Він живий!

— Тим не менше, — вимовив чарівник з болем у голосі, — ми повинні бути готові до найгіршого.

Помітивши погляд Кари, Зедд спробував посміхнутися.

— Слова не стають реальністю тому, що вимовлені вголос. Вона або є, або немає. Я тільки кажу, що потрібно бути готовими до будь-якої випадковості, ось і все. Це розумно. Саме так вчинив би Річард, втративши одного з нас. І він би хотів, щоб так само чинили й ми, станься щось з ним. Хіба ви б не очікували, що він стане боротися, якби хтось із вас потрапив би у біду? Ми не можемо просто відмахнутися від того, з чим зіткнулися. Річард хотів би, щоб ми боролися. Билися заради самих себе.

У цей момент Ніккі, як ніколи раніше, раптом усвідомила, що це говорить сам Перший Чарівник. Тепер вона зрозуміла, звідки взялася у Річарда така вражаюча рішучість.

Кара пильно подивилася на чарівника.

— Ви говорите так, ніби він уже мертвий. Але це неправда.

Зедд посміхнувся і згідно кивнув. Правда, усмішка вийшла непереконливою.

— Мені треба поговорити з Джебр, — сказала Ніккі. — Прямо зараз, не відкладаючи. Що ще вона може розповісти зі своїх видінь?

Зедд зітхнув.

— Зовсім небагато. Це видіння — перше за кілька років. І воно не тільки несподіване, але і непереборно жахливе. Я став побоюватися, що Річард правий, і її дар бачення зникає через загальне зникнення магії. У всякому разі слабіючий дар Джебр підтверджує це. Коли вона у свідомості і здатна зв'язати образи воєдино, її пророцтва все одно виглядають уривчастими і неповними.

— Можливо, ми допоможемо їй скласти загальну картину.

Слова Ніккі прозвучали досить м'яко. Але для себе вона твердо вирішила змусити провидицю зробити все, що потрібно.

Зедд, схоже, не вірив, що з цього щось вийде, але явно вважав за краще діяти, ніж віддаватися безплідним міркуваням.

— Сюди, — сказав він, розмашисто розвернувся і швидко пішов уперед в напівтемний коридор.

Вони зупинилися біля невеличких дверей з червоного дерева з заокругленим верхом, які були покриі складним візерунком у вигляді лоз і листя. Зедд обережно постукав і, очікуючи відповіді, обернувся до Рікки.

— Приведи Натана. Передай, що це терміново і нехай пакує речі. Йому доведеться відразу виїхати.

Ніккі підозрювала, про що Зедд збирається просити Натана, але примусила себе викинути непотрібні думки з голови. Зараз не варто було намагатися уявляти неймовірне. Потрібно було зосередитися на вирішенні. Вона повинна змусити Джебр розповісти, де зараз Річард і що з ним трапилося. У разі необхідності, Ніккі мала намір використати свій дар.

Рікка побігла по коридору. Зедд постукав ще раз, трохи голосніше. Коли знову ніхто не відгукнувся, він обернувся до Ніккі і змахнув рукавами свого простого балахона. Старий був явно стурбований.

— Ти не відчуваєш нічого… незвичайного?

Ніккі була так занурена в свої думки і емоції, що не звернула на це ніякої уваги. Адже вони були під захистом Замку. Тут всюди розставлені щити, щоб захистити його мешканців від нежданих гостей.

Вона відклала в сторону міркування і зосередилася на своєму хань.

— Тепер, коли ви запитали, я відчуваю щось… дивне.

— Що дивне? — Запитала Кара; ейдж миттєво стрибнув до неї в руку. Вона була враженою тільки мить, потім прийшло розуміння.

Ніккі м'яко прибрала долоню чарівника з ручки дверей, перш ніж він зміг відкрити двері.

— Там з нею хтось є? Том або Фрідріх?

Зедд несхвально подивився на неї.

— Наскільки я знаю — нікого. Ці двоє пішли в дозор. З Джебр сидів я, поки не відчув, що прийшли ви з Карою. Вона спала. Я хотів бути поруч, якщо вона прокинеться і зможе розповісти ще щось про свої видіння. Я пішов зустрічати вас, сподіваючись, що Джебр помилилася щодо Річарда. Енн і Натан в той момент спали. Я вважаю, можливо, це хтось з них.

Ніккі, вже злегка стривожена своїми відчуттями, похитала головою.

— Це не вони. Хтось інший.

Зедд спантеличено втупився у порожнечу: здавалося, він уважно прислухається до чогось. І Ніккі знала, що це означає. Він робив те ж, що і вона сама — за допомогою дару намагався побачити те, що не можна побачити очима і відчути все, що можна. Намагався відчути присутність живої душі. Тим не менше, наскільки могла відчути Ніккі, тут були тільки троє: вона сама, Зедд і Кара. Та ще, по той бік дверей, слабо позначалося присутність Джебр.

Але було там щось ще: неясна, туманна присутність. І відчувалося воно інакше, ніж, якби за дверима ховався жива людина. Схоже відчуття з'являлося у Ніккі зовсім недавно. Вона спохмурніла, намагаючись пригадати.

— Я розставив додаткові щити по цій частині замку, — пояснив Зедд.

— Знаю. Я відчуваю їх.

— Ніхто не проходив через них. Я б дізнався. Добрі духи! Через ці пастки не проскочила б навіть миша!

— Може це через те, про що говорив лорд Рал? — Тихо запитала Кара. — Я маю на увазі порушення в магії. Може, вони якось вплинули на ваш дар і тому ви відчуваєте те, що відчуваєте.

Зедд кинув на Морд-Сіт невдоволений погляд.

— І що, по-твоєму, трапилося з нашим даром?

Кара знизала плечима, потім додала:

— Не знаю, як щодо магії, але, можливо, з ним сталося те ж, що і з моїм ейджем? Може, причина в цьому? лорд Рал стверджував, що магія пошкоджена. Може, ваші магічні здібності пошкодило те ж саме, що порушило решту магії. Втім, я можу помилятися, і справа не в пошкодженні…

При такому припущенні Зедд роздратовано фиркнув. Він витягнув руку в сторону, і масляні світильники по обидві сторони дверей тут же погасли.

— Ось, будь ласка! Ця частина мого дару працює, що означає, що і інші його частини теж в порядку, — прошепотів він, і знову опустив долоню на ручку дверей. Потім рішуче глянув на Ніккі.

— Будь готова до всього.

— Почекайте, — сказала Ніккі.

Зедд озирнувся. Риси його обличчя були важко помітні в темряві. Але очі можна було розгледіти. Зовсім такі, як у Річарда.

— Що таке? — Запитав він.

— Я згадала дещо, з чим треба б розібратися.

Ніккі стиснула руки, намагаючись пригадати всі подробиці. Потім заговорила, змахнувши пальцем:

— Коли під час нашої подорожі з'явився Звір, у мене виникло дивне почуття. Тоді я не звернула на це уваги, адже перебування в Сильфіді дивне саме по собі. Все, що відчуваєш там, відрізняється від звичайного сприйняття. Саме звичайне відчуття може здатися вражаючим — і навіть надприродним. І неможливо зрозуміти, досяг ти вже піку незвичайних відчуттів, або попереду чекає щось ще більш дивне.

— Коли точно в тебе виникло це відчуття? — Запитав Зедд, несподівано для себе, зацікавлений її розповіддю. — Просто під час подорожі або в якийсь певний момент?

— Ні. Я ж кажу, воно з'явилося, коли напав Звір.

— Згадай як можна точніше. Подумай. Це трапилося, коли Звір з'явився? А може, коли він схопив Річарда? Або коли схопив тебе?

Ніккі притиснула пальці до скронь, закрила очі, відчайдушно намагаючись пригадати точніше.

— Ні… ні, це було після того, як мене відірвало від Річарда. Не відразу, але дуже скоро.

— У якій послідовності все відбувалося?

— Звір напав. Ми билися з ним. Я безуспішно намагалася скористатися даром. Звір схопив мене. Річард відсік ножем кілька щупалець і врятував мене від їх смертельного захвату. Звір відірвав від Річарда Кару. Трохи пізніше — мене. І часу пройшло зовсім небагато. Я це знаю точно, тому що тут же почала гарячково шукати Річарда. І ось тут з'явилося це дивне відчуття.

Ніккі подивилася на чарівника.

— Коли воно з'явилося, я раптом перестала відчувати присутність Звіра. Я шукала Річарда і ніяк не могла знайти. Відчуття швидко згасло, коли Сильфіда викинула нас в підвалі Замку, і я про нього забула.

— І що це було за відчуття?

Ніккі вказала рукою:

— Дуже схоже на те, що я відчуваю за цими дверима.

Зедд обдарував її довгим поглядом.

— Що здається тобі схожим? Щось на зразок… легкого дзюрчання потоку магії?

Ніккі кивнула.

— Заклинання, але якесь дивне… Немов воно існує само по собі…

— Магія завжди існує сама по собі, — зауважила Кара. — Що в цьому дивного?

Зедд похитав головою.

— Магія не може існувати окремо від решти світу. Так, вона не володіє свідомістю в звичному розумінні, але будь-яка магія в якійсь мірі існує усвідомлено.

— Так, — сказала Ніккі. — Мені теж так здається, тому в мене і виникло таке дивне почуття. Магія не може діяти сама по собі. Структура, керуюча заклинанням, не може існувати самостійно, поза зв'язком зі свідомістю, що створила її.

Зедд випростався.

— Це дуже точний опис моїх відчуттів. — Він підозріло подивився на двері. — Думаю, якщо ми підберемося трохи ближче, то зможемо краще розпізнати це явище і з'ясувати, що там таке. І, можливо, навіть зможемо досліджувати це.

Він глянув на обох жінок.

— Будемо обережні, добре?

Коли всі троє встали ближче один до одного в напівтемному коридорі, чарівник повільно повернув ручку і обережно штовхнув стулку. Через прочинені двері Ніккі відчувала не більше, ніж через закриту. Зедд на хвилинку просунув голову всередину, а потім відчинив двері. У кімнаті було темно, тьмяне світло лише позначав обриси і тіні того, що знаходилося всередині.

Зліва, біля дальньої стіни стояв стілець, на якому лежала акуратно згорнута стьобана ковдра. Неподалік, біля тієї ж стіни розташовувався круглий стіл, на ньому — погашена лампа. Слідом — порожнє ліжко, біля якого на підлозі валялося пом'яте заплямоване простирадло. Ніккі і інші роззирнулися по сторонах, але Джебр ніде не було видно. Втім, можливо, вона і була десь тут, але виявити її в темряві було важко. Тут, у кімнаті, те дивне відчуття навіть посилилося, і це трохи допомагало внутрішньому сприйняттю Ніккі.

Зедд послав іскорку вогню в світильник. Гніт слабо замиготів, але світла не вистачало, щоб розігнати напівтемряву в кутах і біля дальньої стіни гардеробної. Ознак присутності Джебр не було ніяких.

Ніккі відмовилася від емоцій і зосередилася тільки на сприйнятті, веденому її даром. Вона пройшла повз Зедда на середину кімнати, щоб спокійно постояти і прислухатися. За допомогою Хань вона відкрила себе відчуттю того, хто ховалося в темряві. Але нічого не відчувала.

Слабкий вітерець ворушив фіранки. Подвійні скляні двері, що ведуть на невеликий балкон, були відкриті. Кімната Ніккі була по сусідству, і вона знала, що звідти відкривається вид на темне місто, що лежить далеко внизу, біля підніжжя гори. На перилах балкону виднівся темний силует, затуляючи частину залитого місячним світлом пейзажу.

Лампа в руках у Зедда розгорілася яскравіше, і Ніккі, нарешті, розгледіла Джебр. Провидиця стояла спиною до них босоніж на широких кам'яних перилах балкона.

— Добрі духи, — прошепотіла Кара. — Вона збирається стрибнути.

Всі троє завмерли, побоюючись яким-небудь необережним вигуком налякати жінку, від чого та кинеться вниз, перш ніж вдасться їй перешкодити. Судячи з усього, Джебр не знала, що вони тут.

— Джебр, — обережно вимовив Зедд, тихим голосом. — Ми прийшли побачитися з тобою.

Якщо жінка і чула його, то ніяк не відреагувала. Ніккі не думала, що Джебр взагалі щось чує, окрім нав'язливого шепоту магії.

Ніккі відчувала слабкі коливання чужої сили, яка з легким гудінням проносилася повз неї до провидиці, що стояла на поручнях балкона подібно кам'яній статуї. Жінка, не відриваючись, дивилася на Ейдіндріл, далеко внизу. Легкий вітерець розвівав її коротке волосся.

Наскільки знала Ніккі, балкон виходив не на зовнішню стіну замку, а у внутрішній двір. Тим не менш, Джебр довелося б пролетіти вниз не одну сотню футів. А там її чекав би шиферний дах однієї з будівель, фортечний вал або просто вимощений каменем внутрішній дворик. Не мало значення, зістрибне жінка вниз або просто впаде — в будь-якому випадку її спіткає неминуча смерть.

— Зірки… — слабким голосом промовила Джебр, звертаючись до порожнього простору перед собою.

Зедд схопив Ніккі за руку, притягнув до себе і зашепотів на вухо:

— Думаю, хтось шукає відповіді на ті ж питання, що і ми з тобою. Мені здається, хтось досліджує її свідомість. Як раз це ми і відчуваємо: присутність злодія, викрадача думок.

— Джеган, — видихнула Кара.

Ця здогадка здалася Ніккі логічною. Так чи інакше, узи зруйновані, і, теоретично, Джеган міг зробити подібне. Без Річарда, без їх лорда Рала, всі вони раптом стали вразливі для магії соноходця.

При згадці про те, як Джеган розпоряджався її свідомістю і волею, з глибин пам'яті Ніккі піднялася огидна хвиля крижаного жаху. З відсутністю лорда Рала пропали і узи, що захищали їх усіх. Якщо Джеган бродить у пітьмі, він легко може виявити, наскільки вони стали вразливі і в будь-який момент, без попередження, непомітно і невловимо переміститься прямо в їх уми, зануриться в їхні думки.

Але Ніккі знала Джегана. Знала, що відчуває людина, розумом якої опанував соноходець. Колись він на деякий час захопив і її розум. Наказував їй, управляв нею; його присутність була жахливою. Але зараз все було по-іншому.

— Ні, — сказала вона. — Це не Джеган — зовсім інше відчуття. Тут щось зовсім інше.

— Чому ти так впевнена? — Прошепотів Зедд.

Ніккі остаточно відвела погляд від Джебр і подивилася на хмурого чарівника.

— Почнемо з того, — прошепотіла вона у відповідь, — що ви нічого б не відчули, якби там був Джеган. Ніколи не можна точно сказати, тут він чи ні — соноходець не залишає відчуттів. Це зовсім різні речі.

Зедд потер чисто виголений підборіддя.

— І все ж, те що відбувається здається якимось… знайомим. — Пробурмотів він сам собі.

— Зірки… — Знову сказала Джебр пітьмі по той бік балконних перил.

Зедд рушив через відкриті подвійні двері, але Ніккі втримала його за руку.

— Почекайте, — шепнула вона.

— Зірки, що впали на землю… — нав'язливо звучав голос Джебр.

Зедд з Ніккі перезирнулися.

— Зірки серед трави… — Все тим же мертвим голосом повторювала жінка.

Зедд напружився.

— Я зрозумів. Добрі духи! Зрозумів!

Ніккі нахилилася ближче.

— Присутність?

Чарівник повільно кивнув.

— Відьма маніпулює потоками сили…

Джебр широко розкинула руки.

— Вона зараз стрибне! — Закричала Ніккі, коли Джебр почала нахилятися вперед, у пітьму.

* * *

Річарда потряс жорстокий кашель. Біль від різкого переходу струснула його й пробудила свідомість. Він відчув, що спроба видавити з себе стогін виявилася невдалою. Для стогону йому не вистачало повітря. З усвідомленням цього прийшов зростаючий, безладний страх задухи, ніби він тонув. Він знову закашлявся, кожен раз здригаючись від болю. Згорнувшись у калачик, лежачи на землі і сховавши руки всередину, він болісно намагався закричати, щоб відвернути наступний напад конвульсійного кашлю.

«Дихати».

Цей примарний голос, який здавалося, проникав з Нижнього світу, здався Річарду голосом безумства. Він робив усе, що міг, щоб не дихати. Він зробив кілька обережних, дрібних, в півковтка вдихів, намагаючись запобігти черговому болісному нападу кашлю.

«Дихати».

Він не знав, де знаходиться, і зараз це його не турбувало. Почуття задухи — це все, що мало значення. Незважаючи на відчайдушну потребу дихати, йому не хотілося це робити. Ця почуття так гнітило його, було таким огидним, що в його думці воно було не тільки абсолютно виснажливим, але і всесильним. Смерть здавалася йому приємніше цього почуття. Він не міг винести, щоб воно тривало.

Річарду не хотілося рухатися, тому що, з кожною відходячою миттю ставало легше не дихати. Йому здавалося, що, якби йому вдалося не дихати трохи довше, то де-небудь за гребенем того темного пагорба, лежачого перед ним, біль і страждання розсіються. Він щосили намагався лежати зовсім спокійно, сподіваючись, що обертання світу зупиниться перш, ніж його вирве. Він не міг уявити, як це буде боляче. Якщо б тільки йому вдалося лежати нерухомо трохи довше, тоді все стало б легше. Якби тільки він міг лежати нерухомо трохи довше, то все це пройшло б.

«Дихати».

Він вже не звернув уваги на віддалений, шовковистий голос. Його думки забрали його в минулі часи, коли йому було так само боляче. Це було, коли його, закутого і безпорадного, катувала Денна, коли по своїй милості вона завдавала йому болю, доводячи його тортурами до безумства. Тим не менше, Денна навчила його переносити біль. У своїй уяві він уявив, що вона знаходиться тут, спостерігаючи за ним, стежачи за тим, щоб утримати його на самому краю смерті. При ній траплялося, що він досягав гребеня того віддаленого, темного пагорба і починав спускатися вниз, на інший бік.

Коли це траплялося, Денні доводилося відразу ж з'єднувати їх роти і з силою вдихати в нього своє життя. Вона не тільки керувала його життям, вона управляла його смертю. Вона забирала все. Навіть його власна смерть не належала йому; вона належала їй. Зараз вона спостерігала за ним. Її сріблясте лице присунулося ближче, очікуючи побачити, що він зробить. Він подумав, чи подарують йому смерть, або вона знову припаде до його рота і…

«Дихати».

Річард витріщився на неї. Денна зовсім не була схожа на срібну статую. «Ви повинні дихати», сказав йому шовковистий голос. «Інакше ви помрете». Річард моргнув, роздивившись, гарне обличчя, м'яко освітлене холодним місячним світлом. Він спробував вдихнути в легені трохи більше повітря. Він сильно заплющив очі. «Боляче», прошепотів він, продовжуючи так ж дрібно дихати.

«Ви повинні. Це життя».

Життя. Річард не знав, чи хотів він жити. Він так втомився, такий спустошений. Смерть здавалася такою принадною. Немає більше боротьби. Немає більше болю. Немає більше відчаю. Немає більше самотності. Немає більше сліз. Немає більше муки від зникнення Келен.

Келен.

«Дихати».

Якщо він помре, хто допоможе їй?

Він зробив більш глибокий вдих, із зусиллям проштовхнувши його в легені і відчуваючи болісну обпалюючу біль у легенях. Щоб не думати про біль, він згадував посмішку Келен. Він зробив ще вдих. Ще більш глибокий. Срібна рука м'яко ковзнула ззаду по його плечу, неначе підбадьорюючи його в його болісній боротьбі за життя. Спостерігаюче за його боротьбою обличчя виглядало співчутливо сумним.

«Дихати».

Річард, стискаючи кулаки і задихаючись в холодному вогні вечірнього повітря, кивнув. У мокроті від кашлю з'явилася бліда червона рідина і грудки крові, що мала металевої присмак. Він ще раз зітхнув, щоб, набравшись сил, відкашляти побільше рідини, яка спалювала йому легені. Потім він ліг на бік, чергуючи судомні вдихи і відкашлювання рідини.

Коли він зітхнув знову, то, мабуть від знемоги, гепнувся на спину і спробував зупинити запаморочення. Він закрив очі, але від цього стало тільки гірше, додавши до запаморочення відчуття, ніби його перекинуло і котить по схилу. У шлунку нудило так, як ніби його ось-ось виверне навиворіт.

Він відкрив очі і в темряві зверху розгледів листя. У запоні гілок над ним йому в основному було видно листя клена. Роздивлятися листя — знайомі йому знаки — було приємно. У місячному світлі, він розгледів і інші дерева. Щоб не думати про біль і нудоту, він змусив себе зайнятися розпізнаванням всіх дерев, які були у нього перед очима. Тут було кілька серцеподібних листків липи і, трохи вище, одна або дві гілки дерева, схожого на білу сосну. Поряд з ялиною і ялицею тут також було кілька дубів, що стояли групами далі в стороні. Поруч, все ж, в основному знаходилися клени. При легкому подиху вітерця він зміг розчути характерний, м'який шелест листя тополі.

Крім болю, що утруднював дихання, Річард чітко усвідомив, що з ним самим щось було не в порядку. Щось набагато більш суттєве, більш основне. Він не був поранений, у звичайному сенсі, але він знав, що з ним було щось жахливо неправильно. Він спробував розпізнати це відчуття, але не зміг точно визначити його. Це було відчуття порожнечі, самотності, занедбаності, воно не мало ніякого відношення до звичайних життєвих почуттів, таких, як його бажання відшукати Келен, або почуття задоволення від того, що він зробив, направивши армію Д'хари воювати в Старий Світ. Він подумав про жахливі речі, про які йому розповіла Шота, але справа була навіть не в них.

Тривожне відчуття порожнечі всередині себе посилювало те, що він знав, що ніколи раніше він не відчував такого почуття. Саме тому йому було важко ідентифікувати його: це почуття було йому зовсім незнайоме. Було щось, у відчутті самого себе, як він зрозумів, те, про що він ніколи не замислювався, не відчував цього виразно, як частину своєї особистості, якої тепер не було. Річард відчував, що він ніби перестав бути самим собою.

Йому згадалося історія, яку йому розповіла йому Шота про Бараха і книгу, яку той написав, «Секрети Сили Бойового Мага». Річард задумався, чи не припускає його внутрішній голос, що в такій ситуації ця книга могла б допомогти йому. Він змушений був визнати, що в проблемі дійсно відчувався якась зв'язок з його даром.

Роздуми про цю книгу змусили його задуматися, навіщо Шота сказала йому, що його мати загинула в тій пожежі не одна. Зедд наполягав, що він обстежив обвуглені залишки будинку, і не знайшов ніяких інших кісток. Як це могло бути? Або Зедд або Шота повинні були бути неправі. Розмірковуючи про цю суперечність, він не міг думати, що вони обидва були неправі.

Відповідь пульсувала десь у глибині його свідомості. Однак, незважаючи на всі його старання, він не міг витягнути його назовні. Річард відчував гостру тугу самотності по своїй матері, почуття, яке час від часу відвідувало його все його життя. Він подумав, що б вона сказала про все, що з ним трапилося. Їй не довелося бачити, як він дорослішає, вона не бачила, як він став чоловіком. Вона знала його тільки хлопчиком.

Він знав, що його мати полюбила б Келен. Вона була б дуже рада за нього, так пишалася б, маючи Келен в невістках. Вона завжди хотіла, щоб у його житті все було добре. Життя з Келен — що може бути краще цього. Але тепер у нього немає життя з Келен. Він уявив, яке у нього було б життя, в якому було би все, про що він думав і що тільки міг хотіти. Але, по крайній мірі, він міг мріяти. У мерців немає мрій.

Річард ліг на спину, дозволяючи своїм палаючим мускулам насичуватися повітрям, дозволяючи почуттям повернутися, відновлюючи самовладання. Він так ослаб, що ледве міг рухатися, тому він і не намагався. Замість цього, поки він лежав, відновлюючи сили, він зосередився на тому, щоб відновити все, що з ним сталося, пробуючи розібратися з пам'яттю.

Вони з Ніккі і Карою поверталися в Сховище, коли на них напали. Це був Звір. Він відчув його зловісну ауру. Звір з'явився у вигляді, не схожому ні на що бачене ним колись, але така була природа Звіра, що він міг приймати різні вигляди. Єдине, в чому напевно можна було бути впевненим, це те, що Звір буде продовжувати полювання, поки не вб'є його.

Він згадав, як боровся з ним. Його рука намацала місце на нозі, яке одне з щупалець стиснуло так, що йому здалося, що з ноги зривається плоть. Його стегно опухло і болем відгукнулося на дотик, але, на щастя, відритої рани там не було. Він згадав, як обрубав кілька щупалець тварюки. Він згадав, як Ніккі спробувала використати свою магічну силу, і як йому хотілося, щоб вона припинила це робити, тому що магія якимось чином проходила через Сильфіду, і частина сили, яку вона направляла проти Звіра, вибухала в ньому. Він підозрював, що якби це сталося не в всередині Сильфіди, то магія Ніккі, ймовірно, вбила б його. Звір, звичайно ж, від цього не постраждав — принаймні, цього не вистачило навіть на те, щоб уповільнити його. Так само можливо, Сильфіда змогла, хоча б до деякої міри, послабити її міць.

Він згадав, як від нього відірвало Кару. Він згадав, як подібним чином жорстоко відірвало від нього і Ніккі. Він згадав, як Звір намагався розірвати його на частини. І він згадав, як раптово зумів вирватися на свободу. Але потім сталося щось незрозуміле.

У той момент, коли він відокремився від Звіра, його потрясло незнайоме, повне болю почуття, яке пронизало все його єство до самих глибин. Воно абсолютно відрізнялося від болю, викликаного чаклунством Ніккі — або будь-якої іншої магії, яку він коли-небудь відчував на собі. Магія. Як тільки він сформулював цю думку, він зрозумів, що він був правий; це була якась магія.

Незважаючи на те, що його торкнулася магія, яка була абсолютно несхожа на будь-яку іншу, з усіх, які він коли-небудь відчував, він зрозумів, що це було зіткнення з магією. У той самий момент, коли всі раптово змінилося, він уже звільнився від Звіра, перестав відчувати, де той знаходиться. Від болю раптового впливу заряду чужої магії він задихнувся і його легені знову заповнила рідина Сильфіди. Це зітхання викликало у ньому напад страху.

Річард згадав, що відчував подібне почуття в молодості. У компанії з декількома хлопчиськами він пірнав у ставок, змагаючись, хто більше збере гальки з дна. Вже заполудень вони плавали і пірнали з гілок, що звисали над невеликим, але глибоким ставком, і з дна піднялася брудна каламуть. Пірнувши за галькою, в темній воді, Річард втратив почуття напряму. Йому вже не вистачало повітря, коли він ударився головою об якусь гілку. Втративши орієнтування, він вирішив, що врізався в низько звисаючу гілку, а значить, що він виплив на поверхню і знаходиться в низьких чагарниках, звисаючих з краю водойми. Але не тут-то було. Це виявилася затоплена гілка. Не встигнувши зміркувати, що робить, він вдихнув в себе брудну воду. Він знаходився близько від поверхні, поруч був берег і його друзі. Досвід був жахливий, але все швидко минуло, і він досить скоро поправився, отримавши урок більш поважного ставлення до води.

Пам'ять про те, як у дитинстві йому довелося вдихнути води, на додаток до природної боязні, створила йому додаткову труднощі, коли треба було в перший раз вдихнути рідину Сильфіди. Тим не менш, він здолав цей страх і випробував відчуття захоплення від цього. Але коли в Сильфіді він раптово почав тонути, то ніде не було поверхні, не було берега, нікого, хто міг би простягнути йому руку допомоги. Раніше з ним у Сильфіді такого ніколи не траплялося. Для нього не було шляху до спасіння, шляху до поверхні і нікому було допомогти йому.

Річард озирнувся в місячному світлі. Сильфіда була поруч, спостерігаючи за ним. Він усвідомив, що бачить її не так, як завжди бачив раніше, вона не знаходилася в колодязі. Вони знаходилися на землі, в місцевості, яка частково заросла лісом. Він не чув жодних звуків, крім звуків природи. Він відчував тільки запахи лісу.

Річард навпомацки знайшов, що під листям, соснових голками, уламками гілок, і коренів знаходиться кам'яне перекриття. Шви скріпляючого розчину в ньому були товстими, ширші товщини пальця. Хоча стики і не були виконані так само ретельно, як в палацах, але вони були без сумніву, штучного походження. І срібне обличчя Сильфіди, замість того, щоб виглядати з свого колодязя, злегка височіло над досить маленьким і неправильним отвором в стародавньому кам'яному настилі. Шматки, вирвані з кам'яного перекриття, тепер лежали поверх сухого листя і уламків гілок, неначе викинуті від поштовху знизу — неначе Сильфіда прорубалася через них.

Річард сів прямо.

— Сильфіда, з тобою все в порядку?

— Так, Господарю.

— Ти знаєш, що сталося? У мене було відчуття, що я тонув.

— Ви тонули.

Річард втупився на обличчя, освітлене місячним світлом.

— Але як це може бути? Щось зламалося?

Срібна рука піднялася з землі, і швидкі ртутні пальці пробіглися над його бровами, перевіряючи його.

— У Вас немає необхідної для подорожі магії.

Річард моргнув в замішанні.

— Я не розумію. Я багато разів подорожував раніше.

— Тоді у Вас було те, що потрібно.

— А тепер у мене цього немає?

Сильфіда на мить придивилася до нього.

— Тепер у Вас немає, — підтвердила вона.

Річарду здалося, що він бачить галюцинацію.

— Але я володію обома сторонами дару. Я можу подорожувати.

Сильфіда обережно простягла руку і знову торкнулася його обличчя. Рука ковзнула нижче до його грудей, зупинилася на мить, злегка торкнувшись її. І відсунулася назад в темний отвір в камені.

— У вас немає необхідної магії.

— Ти вже говорила це. Це безглуздо. Адже я вже подорожував.

— Під час подорожі, Ви втратили те, що необхідно.

Очі Річарда розширилися.

— Ти хочеш сказати, що я втратив одну зі сторін дару?

— Ні, я маю на увазі, що у Вас немає дару. У Вас немає ніякої магії взагалі. Ви не можете подорожувати.

Річарду довелося ще раз про себе повторити те, що він почув, щоб переконатися, що він все розчув правильно. Він не розумів, де в словах Сильфіди він міг би виявити помилку. Його розум продирався через обривки плутаних думок, поки він намагався зрозуміти, як це могло статися.

Жахлива думка прийшла йому в голову. Чи могло це трапитися через пошкодження магії, викликаної шимами? Можливо це пошкодження, нарешті, наздогнало його і знищила його дар? Непомітно для нього руйнувало його дар до тих пір, поки той не зник остаточно?

Але це все одно не пояснювало почуття, яке він відчув тоді в Сильфіді, відразу після того, як він врятувався від Звіра і безпосередньо перед тим, як він почав тонути — раптове відчуття якоїсь темної і таємної магії, що настигла його і торкнулася його в той момент, коли він був найбільш вразливий.

Річард озирнувся, але не побачив нічого, крім дерев. Вони стояли занадто щільно, щоб в місячному світлі можна було розгледіти що-небудь за ними. Як лісовому провіднику, йому було ненависне почуття нерозуміння того, де він знаходиться.

— І все ж, де ми знаходимося? Як ми тут опинилися?

— Коли це сталося, коли Ви повтрачали те, що необхідно для подорожі, я змушена була доставити Вас сюди.

— Куди — сюди?

— Я шкодую, але я не знаю точно.

— Як ти могла доставити мене сюди, сама не знаючи, де це місце? Адже ти завжди знаєш, де знаходишся і місця, в які ти можеш подорожувати.

— Я вже казала Вам, що раніше я ніколи не була тут. Це місце — аварійний вихід. Я, звичайно, знала про нього, але я ніколи раніше тут не була. Ніколи до цього у мене не траплялися критичні ситуації. Та жахлива істота поранила мене. Я щосили намагалася зберегти життя всім вам. І потім, у мені з'явилося щось ще. Я не могла припинити його. Як і Звір, воно увійшло в мене без мого дозволу. Воно вторглося насильно.

Це підтверджувало почуття Річарда про перебіг подій, що після того, як Звір упустив його, щось ще, якась сила, наздогнала і торкнулася його своєю владою.

— Я шкодую, що тебе поранило, Сильфіда. А що сталося зі Звіром?

— Після того, як в мене увійшла ця інша сила, Звір не рухався.

— Ти маєш на увазі, що ця інша сила знищила його?

— Ні. Сила не торкнулася Звіра. Всією своєю потужністю вона торкнулася тільки Вас. Після того, як це було зроблено, у Вас більше не було того, що необхідно для подорожі. Після цього, Звір ще понишпорив в мені короткий час і потім зник. Я більше не могла утримувати Вас в собі, тому я змушена була знайти самий найближчий аварійний вихід.

— А що з Ніккі і Карою? Їх поранило? Вони в безпеці?

— Вони також відчували біль від того, що відбувалося зі мною, і одна з них намагалася застосувати свою силу в мені — чого робити не слід було. Після того, як я висадила Вас тут, то, згідно їх бажанням, я доставила їх у Сховище. Я сказала тій, яка використовувала свою силу, що це небезпечно, і їй не слід чинити так.

— Мені здається, я розумію, — сказав Річард. — Мені також було боляче. Вони були сильно поранені?

— У Сховищі вони в безпеці.

— Тоді ми, мабуть, знаходимося десь між Народним Палацом і Сховищем, — сказав Річард, наполовину звертаючись до себе.

— Ні.

Він подивився на мінливе срібне обличчя.

— Я не розумію. Ми прямували з Палацу до Сховища. Якщо ти висадила мене, то це місце, цей аварійний вихід, повинен знаходитися між Палацом і Сховищем.

— Хоча мені не знайоме це місце, я приблизно знаю його місце розташування. Ми знаходимося трохи далі, ніж на півдорозі від Сховища до Серединних Земель, за Землею Агада, майже в диких землях.

Річард відчув, як ніби світ похитнувся і вислизнув з-під нього кудись у далечінь.

— Але, але, це ж, набагато далі від Народного Палацу, ніж Сховище. Чому ти не висадила мене в найближчому місці — в Сховищі?

— Я дію не так. Те, що Вам здається найменшою відстанню між двома точками, для мене не є найкоротшим шляхом. Я перебуваю в багатьох місцях одразу.

Річард нахилився до Сильфіди.

— Як ти можеш бути в багатьох місцях відразу?

— Одна Ваша нога знаходиться на темному камені, а інша на камені світлішому. Ви знаходитесь в двох місцях одразу.

Річард зітхнув.

— Мені здається, я зрозумів твою думку.

— Мій спосіб пересування відрізняється від вашого. Це місце, хоча для Вас воно і знаходиться на півдорозі до Серединної землі, було для мене найближчим. Я повинна була знову привести Вас в ваш світ, щоб Ви могли дихати. У Вас більше не було того, що необхідно для подорожі. Ваші легені були заповнені мною. Для тих, в кого немає дару, дихати мною — значить вдихати отруту. Це їх вбиває. Але що стосується Вас, то через те, що Ви були у мені і вже дихали мною, існував короткий період, коли Ви переходили з одного стану в інший, тому для Вас це не виявилося смертельним відразу. Ви скоро б померли, але до того, як це повинно було статися, залишався якийсь час. Я знала, що час, який залишався до Вашої смерті, був зовсім недовгим. Я вирішила докласти всіх зусиль, щоб врятувати Вас, доставити Вас до місця, де Ви могли б повернутися у ваш світ і, сподіваюся, благополучно відновитися. Я перенесла Вас сюди, розпечатавши цей вихід, і повернула Вас назад у ваш світ. Ваш стан був поганим, але я знала, що моя плоть, що залишилася в Вас, ще на деякий час підтримає ваше життя.

— Чому ти так вирішила, раз вже через зникнення необхідного дару я більше не міг подорожувати?

— При створенні в мене були вкладені властивості, що допомагають в критичних обставинах. Ці властивості знаходяться в мені і, отже, вони були і в Вас. Вони допомагають запускати процес відновлення. Вони проявляються тільки при кризі, і, все ж, я побоювалася, що вони не обов'язково подіють, тому що є невизначеності, які не піддаються контролю. Поки Ви спали, перебуваючи між світами, а моя магія, яка все ще була в Вас, працювала, видаляючи те, що тепер для Вас перетворилося на отруту, я доставила решту в Сховище. Повернувшись, я чекала поруч, поки Ви не відновилися достатньо, і були готові знову почати дихати, тоді я допомагала Вам згадати, що Вам потрібно робити, щоб жити. Якийсь час я не знала, чи подіє це. Ніколи раніше мені не доводилося цього робити. Це було жахливо — мені довелося чекати, бачити Вас лежачим тут, не знаючи, чи не задихаєтеся Ви знову. Я боялася, що підвела Вас, і що я стану причиною вашої смерті.

Кілька митей Річард вдивлявся в її срібне обличчя. Нарешті він посміхнувся їй.

— Спасибі, Сильфідо. Ти врятувала мені життя. Ти вчинила правильно. Ти зробила добро.

— Ви — мій Господар. Я виконаю будь-яке ваше бажання.

— Твій Господар. Господар, який не може подорожувати.

— Також як і для Вас, для мене це загадка.

Річард намагався обдумати це, знайти сенс в тому, що трапилося, але після того, як він ледь не потонув у Сильфіді, йому було боляче дихати, відчуваючи, як біль з силою здавлює його груди, йому було важко змусити себе зосередитися на своїх думках. Річард склав руки на колінах.

— Я думаю, чи немає якогось способу, щоб ти доставила мене у Сховище?

— Так, Господарю. Якщо Ви бажаєте подорожувати, я доставлю Вас.

Річард сіл пряміше.

— Ти можеш? Як?

— Вам потрібно просто знайти необхідну магію, і тоді я знову зможу Вас прийняти. Тоді ми вирушимо в подорож. Ви будете задоволені.

Знайти необхідну магію. Він навіть не знав, як користуватися наявною у нього магією, вірніше кажучи — раніше наявною. Він не міг уявити, що сталося з його даром, і у нього зовсім не було поняття, як його повернути. Незліченну кількість разів він хотів позбутися від нього, але тепер, коли це сталося насправді, всі його думки були про те, як повернути його.

Коли його дар зник, Звір, очевидно, втратив його в Сильфіді. Втіхою у втраті дару, було те, що у нього стало однією нагальною проблемою менше — зникла проблема зі Звіром. Його дар, крім усього іншого, був механізмом, за допомогою якого Звір був пов'язаний з ним і знаходив його. Вважається, що магія повинна знаходитися в рівновазі; можливо, такий був баланс втрати дару.

Річард пригладив пальцями волосся.

— Принаймні, Ніккі і Кара дісталися до місця і знаходяться в безпеці. — Він подивився на Сильфіда. — Ти впевнена, що з ними все порядку?

— Так, Господарю. Вони в безпеці. Я доставила їх у Сховище, куди вони хотіли подорожувати. У них було те, що необхідно для подорожі.

— І ти сказала їм, де я. Ти розповіла їм, що сталося.

Вона виглядала здивованою тим, що сказане було більше схоже на доручення, ніж на питання.

— Ні, Господарю. Я ніколи не видаю тих, хто подорожував у мені.

— Приголомшливо, — пробурмотів він. Йому ледве вдалося стримати роздратування. — Але ж ти розповіла мені про решту.

— Ви — мій Господар. Для Вас я зроблю те, що ніколи не зроблю ні для кого іншого.

— Сильфіда, вони — мої друзі. Ймовірно, вони жахливо турбуються за мене. Ти повинна розповісти їм усе, що вони хочуть знати.

Срібна голова нахилилася до нього.

— Господар, я не можу зрадити Вас. Я не…

— Це не зрада. Я кажу тобі, що розповісти їм про те, що відбулося — це добре.

Сильфіді, схоже, здавалося, що ця пропозиція була найдивнішою з всіх, які їй довелося почути.

— Господар, Ви бажаєте, щоб я розповіла іншим про нас з Вами, про те, чим ми займаємося, коли ми разом?

— Сильфіда, пробуй зрозуміти. Ти більше не повія.

— Але люди використовують мене, щоб отримати задоволення.

— Це не одне і те ж. — Річард пригладив волосся, намагаючись не видати голосом гнів. — Послухай, чарівники давніх часів змінили тебе і ти вже не та, ким і чим ти була раніше.

Сильфіда урочисто кивнула.

— Господар, я знаю. Я пам'ятаю. Зрештою, я була тією, з якою це проробили.

— Ти тепер інша. Ти тепер не та. Ці дві речі не можна порівнювати. Вони різні.

— Мені доручили обов'язок служити іншим у цій ролі. Моя сутність залишається в мені.

— Але серед тих, хто використовує тебе, є деякі, хто дуже цінує твою допомогу.

— Мене завжди цінували за мою роботу.

— Це відрізняється від твого колишнього заняття. — Річард не хотів продовжувати цю суперечку. Йому вистачало турбот про більш важливі справи. — Сильфіда, коли ти подорожуєш з нами, це часто допомагає врятувати чиїсь життя. Коли ти доставила нас в Народний Палац, тим самим ти допомогла мені закінчити війну. Ти здійснюєш хороші справи.

— Як Вам буде завгодно, Господарю. Але Ви повинні зрозуміти, що ті, хто створив мене, зробили мене такою, яка я є. Вони використовували те, чим я була, щоб створити те, чим я тепер являюсь. Я не можу бути ніким іншим, крім, як бути самою собою. Я не хочу для себе нічого іншого, більшого, ніж просто за Вашим бажанням, брати Вас в подорож.

Річард зітхнув.

— Я так не вважаю.

В задумі він однією рукою розламав навпіл сухі прути. Він дивився прямо в красиве обличчя Сильфіди, що спостерігає за ним і ловить кожне його слово. Нарешті, він м'яко вимовив.

— Бувають часи, коли немає іншого виходу, окрім як повірити іншим. Зараз саме такий час.

Щось у його словах очевидно, потрапило в ціль. Красиве, текуче лице присунулося трохи ближче.

— Ви — той, єдиний, — прошепотіла Сильфіда.

— Той, єдиний? Який?

— Той, який прийде, як мені розповідав Барах.

У Річарда на загривку волосся стало дибки.

— Ти знала Бараха?

— Колись він був моїм Господарем, як тепер Ви.

— Звичайно, — прошепотів сам до себе Річард. — Він же був Чарівником Першого Рангу.

— Він — той, хто наполіг, щоб мені було додано властивості порятунку в надзвичайних ситуаціях, про які я розповіла Вам. Також він вказав місця для аварійних виходів. Якби він цього не зробив, Ви б загинули. Він був дуже мудрий.

— Дуже мудрий, — погодився Річард, втупившись на Сильфіда широко відкритими очима. — Ти згадала, що Барах розповідав тобі щось про того, хто прийде?

Сильфіда кивнула.

— Він був добрий зі мною. Його дружина ненавиділа мене, але Барах був добрий зі мною.

— Ти знала і його дружину?

— Магду.

— Чому вона тебе зненавиділа?

— Тому, що Барах був добрий зі мною. І тому, що я відбирала його в неї.

— Ти маєш на увазі, що забирала його, коли він бажав подорожувати.

— Звичайно. Коли я говорила йому, що він отримає задоволення, вона складала руки і впивалася в мене поглядом.

Річард злегка посміхнувся.

— Вона ревнувала.

— Вона любила його і не хотіла з ним розлучатися. Коли я поверталася з ним з подорожі, вона часто стояла, чекаючи його. Він завжди усміхався, побачивши її, і вона відповідала на його усмішку.

— А що саме Барах розповідав про мене?

— Він сказав мені те ж саме, що і Ви, що бувають часи, коли немає іншого виходу, окрім як повірити іншим. Так він сказав, в точності, як і Ви. Він сказав, що одного разу інший господар скаже ті ж самі слова, і потім додав точно так само як і Ви: — Зараз саме такий час…

Він сказав мені, що, якщо Господар коли-небудь вимовить ці слова, це означає, що це той самий єдиний і йому я повинна дещо повідомити.

Річард відчув, що все його волосся, навіть на руках, стало сторчма.

— Ти переправила кудись Магду Сірусом, чи не так?

— Так, Господар. Після цього я ніколи не бачила Бараха. Але перш, ніж повідомити мені, що колись хтось скаже ці слова, він передав мені послання.

— Він залишив послання? — Коли вона кивнула, він махнув рукою. — Так давай же?

— «Мені шкода. Я не знаю відповідей, які врятують тебе. Якби вони у мене були, будь ласка, повір, я дав би їх негайно ж. Але я знаю, в тебе є добро. Я вірю в тебе. Я впевнений, що в тобі є те, що потрібно для успіху. Будуть часи, коли ти станеш сумніватися в собі. Не здавайся. Пам'ятай, що я вірю в тебе, я знаю, що ти зможеш виконати свій обов'язок. Ти рідкісний чоловік. Вір у себе. Знай, я вірю, що ти — єдиний, хто може це зробити».

Річард завмер, сидячи. У його голові ці слова відгукнулися луною. Слова нагадали йому щось віддалене.

— Я чув майже ті ж слова раніше.

Сильфіда ковзнула трохи ближче, вираз її обличчя став більш натягнутим.

— Невже?

Річард сконцентрувався, перебираючи події в своїй пам'яті, намагаючись згадати… І він згадав. Відразу після того, як Шота розповіла йому про Бараха. Перед самим від'їздом, вона сказала йому ці самі слова. У словах сказаних Шотою було щось, що неясно відгукнулася в його пам'яті.

— Це була відьма, Шота, — Річард, насупився, пригадуючи. — Вона сказала мені ці слова.

Сильфіда відсунулася.

— Господарю, мені шкода. Ви не пройшли випробування.

Річард кинув на неї погляд.

— Якого випробування?

— Випробування, влаштованого Вам Барахом. Я шкодую, але Ви не пройшли його випробування. Більше я Вам нічого не можу сказати.

Не сказавши більше ні слова, Сильфіда раптово зникла в чорній кам'яній дірці.

Річард кинувся на живіт, схилившись у отвір.

— Ні! Почекай! Не йди!

Порожня, чорна шахта відгукнулася луною його власного голосу. Сильфіда зникла. Не маючи дару, він ніяким чином не міг повернути її.

* * *

Ніккі почула м'який стукіт у двері. Зедд глянув у той бік, але не встав. Кара, пильно дивилася у вікно зі складеними позаду руками, озирнулася через плече. Ніккі, що знаходилася ближче всіх до дверей, відчинила їх. Слабке полум'я лампи, що стояло на столі не в змозі було вигнати морок з кімнати, але його вистачило, щоб відкинути теплий відблиск світла на обличчя високого пророка.

— Що відбувається? — Низьким голосом запитав Натан. Він підозріло глянув на людей, що знаходилися в кімнаті. — Рікка повідомила мені тільки, що повернулися ви з Карою, і Зедду негайно знадобилося зустрітися зі мною.

— Все вірно, — сказав Зедд. — Зайди, будь ласка.

Пройшовши під похмуру кімнату, Натан озирнувся навколо.

— Де Річард?

Ніккі проковтнула клубок у горлі.

— Він не повернувся з нами.

— Не повернувся? — Він помовчав, суворо подивившись Ніккі в обличчя. — Добрі духи…

Зедд, що сидів біля краю ліжка Джебр, не підняв очей. Джебр перебувала без свідомості. Коли вони спробували закрити їй очі, її повіки відкривалися знову. Нарешті вони кинули свої спроби і залишили її лежати зі спрямованим у стелю поглядом.

Зедд вже підлікував її зламану ногу, як тільки зміг. Їй дуже пощастило, що Кара виявилася не тільки швидкою, але й сильною, тому вона змогла схопити Джебр за ногуу якраз в той момент, коли та всім тілом рухнула назовні з балкона. Однак, під дією сили інерції, провидицю потягнуло вниз, під балкон, вона вдарилася ногою об опорний підкіс і зламала її. Ніккі вважала, що в момент падіння жінка вже була без свідомості.

Перелом виявився важким. Зедд негайно зайнявся ним, але через незвичайний стан, в якому перебувала Джебр, він не зміг вилікувати перелом. Все, що йому вдалося зробити, це накласти на ногу шину, і застосувати свій дар, щоб сприяти початку загоєння. Коли вона, нарешті, прокинеться, він зможе закінчити лікування. Якщо тільки вона прокинеться. У Ніккі були свої сумніви на цей рахунок.

Ніккі знала, що зламана нога Джебр була найменшою з проблем цієї жінки. Незважаючи на всі їхні спроби, вони не змогли вивести її з несвідомого стану. Пробував Зедд. Пробувала Ніккі. Вона навіть пробувала застосувати небезпечну магію, яка використовує Магію Збитку. Зедд спочатку був проти цього, але коли Ніккі зіштовхнула його з суворою реальністю альтернативи, він неохоче погодився.

На жаль, не допомогло навіть це. Свідомість Джебр була для них закрита. Яка б не була та магія, яку відьма застосувала до Джебр, вони не могли подолати її. Як би там не було, вплив на Джебр чужої магії здававася Ніккі незворотнім. Якби вони знали його природу, то, можливо, у них був би шанс порушити заклинання, але його джерело не був їм відоме.

Натан нагнувся і доторкнувся до чола лежачої без свідомості жінки кінчиками двох пальців. Він випростався, і у відповідь на запитальний погляд Зедда, безпорадно похитав головою.

Ніккі ніколи не бачила нічого подібного. Зедд, в свою чергу, задумавшись, став потирати підборіддя. Він бурмотів щось про те, що в характері цього явища було йому щось невловимо знайоме. Але що саме, він не міг сказати. Незважаючи на всю наполегливість Ніккі і, незважаючи на своє власне відчайдушне бажання що-небудь зробити, Зедд знаходився в тупику, тому, що ніяк не міг точно визначити, звідки у нього виникло відчуття, що йому раніше вже доводилося стикатися з таким видом магії.

Зрештою він їм нагадав, що він Чарівник Першого рангу, і провів значну частину свого життя, вивчаючи цей предмет. Він вважав, що зобов'язаний був визначити, якого роду мережа була сплетена навколо жінки. Ніккі знала, що, якби Джебр знаходилася в свідомості, це сильно полегшило б завдання, але Зедд не бажав використовувати це виправдання своїй власній невдачі у визначенні виду магії.

З боку прихожої Ніккі почула шум. Натан виглянув за двері.

— У чому справа? — Пролунав віддалений голос. В зал швидко пройшла Енн, супроводжувана Ріккі. Нарешті вона дійшла до дверей. — Що відбувається?

Коли вона увійшла в кімнату, насилу переводячи подих, Натан поклав їй на плече свою велику руку.

— Щось сталося з Річардом.

Позаду на її голові з вузла сивого волосся стирчали пучки, схожі на скуйовджене пір'я. Вона оцінюючим поглядом пробіглася по всіх, хто знаходився в кімнаті, вловлюючи ступінь серйозності їх виду. Ніккі був знайомий цей властивий Енн стиль швидкої, побіжної оцінки.

Будучи аббатисою Сестер Світла, вона завжди мала вигляд командуючої армією, що ввергає в трепет будь-кого, від Сестри високого рангу до помічника конюха. Незважаючи на те, що Ніккі більше не була Сестрою Світла, її пильність зростала щоразу, коли колишня аббатиса входила в приміщення. Невисокий зріст жінки жодним чином не зменшував атмосферу невиразною загрози, яка, здавалося, оточувала її.

Енн підняла на Натана погляд, повний рішучості.

— Що трапилося? Хлопчик поранений?

— Я поки не знаю, — сказав Натан, піднімаючи руку, щоб попередити потік питань перш, ніж вони змогли б погресті його під собою. — Нехай жінка пояснить.

— Все, що ми знаємо напевно, — сказала Ніккі, коли Енн звернула на неї свій палаючий погляд, — це те що під час подорожі, всередині Сильфіди, з Народного Палацу сюди на нас напав Звір. Ми з Карою намагалися допомогти Річарду відбитися від нього, тоді нас від нього відкинуло. Як тільки це відбулося, я відчула якусь магію, яка прийшла ззовні. Наступне, що ми знаємо, це те, що ми з Карою повернулися в Сховище. Річарда з нами не було. Ми поняття не маємо, що сталося з ним після того, як його торкнулася незрозуміла сила, яку я відчула. Звіра ми теж більше не бачили. Після нашого повернення Джебр піддалася нападу магічної мережі, яка, як я думаю, була сплетена тим же самим фактором який викликав ту силу, яка торкнулася Річарда в Сильфіді. Так як Зедд частково впізнав її унікальну структуру, то нам тепер відомо, що фактором була сила чаклунства відьми.

— І мій ейдж не діє, — сказала Кара, піднявши зброю. — Наші узи з лордом Ралом перервані. Ми більше не відчуваємо їх.

— Великий Творець, — прошепотіла Енн, відводячи свій погляд.

Зедд жестом показав на жінку, яка лежала перед ним у ліжку.

— Яка б не була та сила, яку застосувала ця відьма, вона залишила Джебр без свідомості. Ми не можемо розбудити її. Хоча я знаю, що вона знаходиться під дією заклинання відьми, я не можу зрозуміти, як відьма змогла це зробити — здалеку накинути таку мережу. Судячи з мого досвіду, відьми не настільки сильні самі по собі, але і не можуть створити нічого подібного на віддалі. Це знаходиться за межами їх можливостей.

— Ви, впевнені, що це була відьма? — Запитала Енн.

Зедд глибоко зітхнув, оскільки вважав питання серйозним.

— Раніше я вже мав справи з відьмою. Хто відчував котячі кігті на своїй шкурі, той не скоро забуде це почуття. Я не знаю, хто саме зробив це, але мені знайоме це почуття. Це була відьма.

Ніккі склала руки разом.

— Я думаю, у нас є досить непогана ідея про те, хто саме ця відьма: Сікс. І не забудьте — тільки тому, що Ви впізнали ознаки магії відьми, це ще не означає, що обмеження цілком застосовні до тієї, яка цю магію застосувала. Зрештою, якби хтось упізнав вашу магію, як магію Чарівника, це не передбачало б, що він дізнався межі Вашої сили або дізнався Ваш справжній потенціал.

— Досить вірно, — зітхнувши визнав Зедд.

Натан перервав розмову про відьму.

— Чи сказала Джебр ще що-небудь про своє видінняння? Ну, хоч що-небудь?

Зедд і Ніккі перезирнулися.

— Взагалі то нічого важливого з тих пір, як її захопило заклинанням. Безпосередньо перед тим, як вона впала в цей стан, ми почули, як вона сказала: Зірки. Зірки впали на землю. Зірки серед трави.

Натан міряв кроками маленьку кімнату, мнучи пальцями підборіддя і притримуючи лікоть іншою рукою і повторював: Зірки… Нарешті він повернувся до Зедда.

— Боюся, що це пророцтво ні про що мені не говорить. Ймовірно, вона вимовила вголос тільки його частину. У такому випадку, легко може виявитися, що цього мені не вистачить, щоб зробити висновки.

Ніккі впала духом. Вона сподівалася, що пророк зможе розшифрувати пророцтво провидиці.

Енн почухала ніс, підбираючи слова.

— Отже, в такому випадку є ймовірність, що ми… — Вона прочистила горло, — що ми втратили Річарда. Що ця відьма погубила його.

Кара з викликом зробила крок вперед.

— Лорд Рал не помер!

У тиші, відгукнулася луною, Зедд встав із стільця. Звертаючись до Енн, він кинув на Кару застережливий погляд.

— Я теж не думаю, що це так.

Енн перевела погляд з Кари, що мала розпалений вид, на Зедда.

— Я знаю, чому вона не вірить у те, що трапилося. А Ви-то, чому?

Він вказав жестом на Джебр.

— Через цю жінку, яка лежить тут на цьому ліжку.

Енн насупилася.

— Що Ви маєте на увазі?

— Справа в тому, що перше видіння, яке було у Джебр вперше за кілька років, — воно було про Річарда.

— Це правда, — вставила Ніккі. — Вона побачила те, що повинно було з ним статися. Вона сказала мені — конкретно — не залишати його одного ні на мить.

Енн вигнула брову.

— І все ж, ви це зробили.

Ніккі проігнорувала образу.

— Так. Не навмисно, а через Звіра. Звір виявився непередбачуваним фактором, випадковістю.

Оскільки було помітно, що це тільки ще більше спантеличило Енн, то Зедд пояснив.

— Ми вважаємо, що план цієї відьми полягав у тому, щоб торкнутися Річарда своєю силою. Але в самий невідповідний момент з'явився Звір, порушивши її ретельно вибудуваний задум.

Погляд Енн став ще більш похмурим.

— Яким же чином?

— Звір не дав їй добути Річарда, як вона планувала, — сказала Ніккі. — Через Звіра всередині Сильфіди вона втратила Річарда, так само, як і ми. Тому і у неї з'явилася та ж проблема. Їй потрібно його знайти.

— Тому вона зробила те ж, що і ми, — сказав Зедд. — Вона з'явилася сюди, або вірніше, направила сюди свою силу, щоб вивідати у провидиці, де він може знаходитися.

— Вона шукала провидицю? — Запитала Енн. — Відьми бачать події в потоці часу. Навіщо б їй була потрібна провидця?

Зедд розвів руками.

— Так, вони бачать події, але, я думаю, Натан зможе пояснити краще, ніж я, що вони не можуть бачити саме те, що хочуть побачити, і тоді, коли вони цього хочуть.

Натан кивнув, погоджуючись з його аргументами.

— У пророцтвах є елемент випадковості. Воно приходить тоді, коли приходить, а не тоді, коли ти хочеш, щоб це сталося. Можливо, древнім магам були відомі способи викликати пророцтва за бажанням, але якщо навіть і так, то вони не залишили нам це знання. Рідко коли вдається бути розбірливим у виборі подій, про які хочеш побачити пророцтво.

Зедд підняв палець, підкреслюючи свою думку.

— Ймовірно, Сікс знала, завдяки своїм здібностям і магії, яка мала відношення до подій, що у Джебр вже було видіння, яке показало, що станеться з Річардом і де він потім виявиться, тому вона просто проникла в свідомість Джебр, щоб викрасти відповідь.

— Я вважаю, що саме тому ми не можемо розбудити Джебр, — сказала Ніккі. — Я думаю, що Сікс не хоче, щоб хто-небудь ще міг отримати інформацію, яку вона вже отримала. Я готова посперечатися, що хоча Джебр вимовила вголос всього кілька слів, Сікс витягла все видіння цілком — з думок Джебр. Я вважаю, що Сікс же і змусила Джебр стрибнути з балкона і вбити себе для того, щоб вона не змогла розповісти про своє видіння кому-небудь ще. Навіть зазнавши невдачі, заклинання забрало в Джебр свідомість — що майже дорівнює самогубству, але зробити це набагато легше, ніж убити людину на відстані, і досягає її мети.

Поки Натан слухав, його брови опускалася. Він покрутив рукою наче подумки перебирав події.

— Тобто ви вважаєте, що у своєму пророцтві Джебр вказала, що Річард збирається розшукувати зірки, що впали на землю? Що він, можливо, повинен бути десь, де серед трави знаходяться зірки? На зразок того місця, де знаходяться метеорити?

Зедд склав руки за спину і кивнув.

— Швидше за все, так і є.

Натан дивився геть, розмірковуючи, час від часу киваючи своїм думкам. Для Енн, схоже, аргументи не виглядали настільки переконливими.

— Отже, ви вважаєте, що Річард живий, — запитала вона, — і що ця відьма, Сікс, наклала на нього закляття?

Ніккі віддала аббатисі один, але твердий, уклін.

— Такий висновок, до якого прийшли ми з Зеддом.

Енн нахилилася ближче до своєї колишньої підопічної.

— Для якої мети? Я можу зрозуміти причини, з яких Сікс вбила б Річарда, але навіщо їй знадобилося брати його під свій контроль?

Ніккі не ухилилась від її пильного погляду.

— Сікс захопила володіння, де жила інша відьма — Шота. Навіщо? Зрештою, справді, що отримала Сікс? Супутника Шоти, Семюеля, — відповіла вона на своє власне запитання. — А Семюель володіє Мечем Істини, який колись у нього вже був.

Енн, схоже, в цей момент втратила нитку міркувань.

— Яке це має відношення до всього іншого?

Ніккі запитала:

— Для чого Семюель використовував меч? Що він вкрав?

Очі Енн розширилися.

— Одну з шкатулок Одена.

— У Сестри Тьми, — сказала Ніккі, — за допомогою Меча Істини.

Енн повернулася, схвильовано дивлячись на Зедда.

— Але навіщо цій жінці, Сікс, потрібен Річард?

Зедд, розгладжуючи кінчиками пальців зморшки над бровами, опустив погляд.

— Щоб відкрити потрібну скриньку Одена, потрібно мати дуже важливу книгу. Я думаю, що ви обидва, краще кого б то не було, повинні бути знайомі з цією особливою книгою.

Щелепа Натана впала, коли він зрозумів.

— «Книга Зниклих Тіней», — видихнула Енн.

Зедд кивнув.

— Єдина копія цієї книги існує тепер в голові у Річарда. Після того, як він її запам'ятав, вони з батьком спалили оригінал.

— Ми повинні знайти його першими, — вимовила Енн.

Зедд глузливо хмикнув, почувши таку пропозицію, його брови поповзли вгору, розігруючи здивування від того, що без її допомоги, йому б ніколи в голову не прийшла б така думка.

— У нас є більш термінова проблема, — сказала Ніккі.

Кара, що стояла навпроти в маленькій кімнаті, похитала своїм ейджілом.

— Поки ми не знайдемо лорда Рала, у нас не буде уз.

— Без уз, — сказала Ніккі, — ми всі у владі соноходця.

Усвідомлення цього, здавалося, вразило Енн, як удар блискавки.

— Ми повинні негайно щось придумати, — додав Зедд. — Загроза страшна і у нас мало часу. Якщо ми будемо сидіти склавши руки, то можемо програти цю битву в будь-який момент.

— На що це Ви натякаєте? — Підозріло запитав Натан.

Зедд глянув на насупленого пророка.

— Нам потрібно, щоб ти став лордом Ралом. У нас немає права ризикувати нашими людьми, залишивши їх хоч на мить без уз. Ти повинен негайно відправитися в Народний Палац.

Натан стояв мовчки, його погляд спохмурнів. Він був високим, широкоплечим чоловіком. Сиве волосся, що спадало йому на плечі, створювало сильне, запам'ятовуюче враження. Думка про те, що місце Річарда займе інший лорд Рал, болем відгукнулося в душі Ніккі.

Однак, інший варіант означав допустити, щоб Соноходець зруйнував їх розум. Вона занадто добре знала, що це означало. Вона знала, що зв'язок з Річардом не тільки врятував їй життя, але показав їй, як можна радіти життю. Її зв'язок з Річардом не був формальним згодою підкоритися лорду Ралу, яким він була для народу Д'хари; скоріше це була більш глибока прихильність до Річарда, як людини. Людини, яку вона полюбила майже в ту ж мить, коли вперше побачила іскру життя в його сірих очах. Річард показав їй не тільки, як жити заново, але і як любити.

Вона придушила в собі біль усвідомлення того, він ніколи не зможе належати їй — гірше того, вона знала, що його серце було віддано іншій, тій, яку вона навіть не пам'ятала. Вже краще б Ніккі могла згадати цю Келен, її розум, ніжність, красу, тоді вона могла б порадіти за Річарда. Важко було радіти за нього, поки він любив фантом.

— Я розумію, — низьким голосом промовив, нарешті, Натан.

Схоже, у Енн малося з тисячу заперечень, по одному на кожен рік життя пророка, але їй вдалося закупорити їх пробкою розуміння наслідків того, що станеться, якщо у них не буде лорда Рала.

— Армія Д'хари знаходиться недалеко від нас, — сказав Натан. — Скоро її чекає зустріч з ордою Джегана. Я думаю, ви маєте рацію, перебуваючи з нею, я кращим чином буду сприяти нашій справі.

До цих пір Ніккі нікому нічого не повідомила. Вона прочистила горло, щоб переконатися, що голос її не підведе.

— Річард говорив з армією. Саме для цього він відправився в Д'хару. Він сказав їм, що в битві проти армії Імперського Ордена у них немає надії на перемогу.

Лице Енн почервоніло.

— Тоді яких дій він від них очікує? Якщо не битися з армією Ордена, тоді… що?

— Вирушити спустошувати Старий Світ, — з похмурою рішучістю сказала Ніккі.

Зедд, Натан, і Енн мовчки дивилися на неї.

— Що він сказав їм зробити? — Недовірливо запитав Зедд.

— Це єдиний вихід, — сказала Ніккі. — Ми не можемо сподіватися перемогти їх армії. Замість цього Річард направляє армію Д'хари знищити їх бажання воювати. У нас є тільки цей єдиний шанс.

Відвернувшись, Зедд прошепотів:

— Добрі духи.

Він підійшов до вікна і стояв, пильно дивлячись в нічну темряву. Коли він, нарешті, обернувся, його очі були наповнені сльозами.

— Я був у його становищі. Я був змушений направляти наші сили робити те, що необхідно. — Він знову похитав головою. — Бідний хлопчик. Боюся, що він правий. Я сам повинен був це зрозуміти. Вважаю, що я просто цього не хотів. Іноді, щоб зробити необхідне, потрібне сміливець-одинак.

Кара вийшла вперед і опустилася перед Натаном на одне коліно. Вона схилила свою голову.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Зедд і Рікка схилили коліна. Ніккі проробила те ж саме. Нарешті, Енн неохоче послідувала їх прикладу.

— Магістр Рал веде нас, — в унісон виголосили всі вони. — Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наша смиренність. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Дивлячись зверху вниз на схилені голови, Натан стояв, склавши руки — високий і мовчазний, він дуже скидався на лорда Рала. Закінчивши посвяту, вони всі встали, відчуваючи деяке сум'яття від невисловленого значення того, що вони тільки що зробили — це означало, що Річард перестав бути лордом Рал.

— Готово, — вимовила Кара. Вона перевірила відчуття своєї тонкої червоної зброї в її пальцях, оглянувши його мокрими від сліз, блакитними очима. — Мій ейдж знову ожив. — Вона стримано і сумно посміхнулася. — Узи знову діють. Вся Д'хара відчує їх і дізнається, що у нас знову є лорд Рал.

Натан глибоко зітхнув.

— Хоча б це грає за нас.

— Натан, — звернувся Зедд до пророка, — Ви повинні негайно вирушити в Д'хару. На схід звідси у великих проходах до Д'хари, війська Імперського Ордена все ще намагаються знайти обхід, щоб зайти з тилу. Я покажу Вам, як їх обійти. Краще, якщо лорд Рал, як зберігач уз, буде знаходитися з тими, хто залишився в палаці.

— Як щодо армії Джегана? — Стурбовано запитала Енн після того, як Натан кивком відповів на його пропозицію. — Як ви вважаєте, що вживе Джеган, як тільки він виявить, що армія Д'хари випарувалася прямо перед тим, як він стиснув навколо неї свій кулак?

Зедд знизав плечима.

— Він почне облогу Народного Палацу. Верна і деякі з її Сестер будуть допомагати захищати його, але Народний Палац побудований у формі заклинання, яке підсилює силу магії Рала і пригнічує її у інших. Верна і Сестри не зможуть на повну силу використовувати свій дар. Натан в даний момент — єдиний Рал, який є у нас, він повинен допомогти захистити палац і його мешканців.

— Саме тому необхідно, щоб Натан терміново вирушив до палацу, — сказала Ніккі.

— Сьогодні ввечері, — додав Зедд.

Натан переніс свій пильний погляд з Зедда на Ніккі.

— Я розумію. Я зроблю все, що в моїх силах. Будемо сподіватися, що коли-небудь Річард зможе зайняти це місце замість мене.

Ці слова, вимовлені в такий момент, прибрали, принаймні, невелику частину вантажу з серця Ніккі.

— Ми будемо над цим працювати, — запевнив його Зедд.

— Ви можете розраховувати на це, — сказала Ніккі.

Кара повернула свій ейдж до пророка.

— І краще Вам не допускати в голову ніякої маячної думки про те, що Вам вдасться зберегти посаду. Вона належить лорду Ралу.

Натан вигнув брову.

— Тепер я — Лорд Рал.

Кара зробила кислу міну.

— Ви знаєте, що я маю на увазі.

По обличчю Натана повільно прослизнула посмішка.

Енн тицьнула Натана пальцем під ребро.

— І не заразитися якими-небудь великими ідеями, лорд Рал. Я вирушу з тобою, щоб бути впевненою в тому, що ти не втрапиш в неприємності.

Натан знизав плечима.

— Я припускаю, лорд Рал може користуватися послугами супроводжуючого. Ти підійдеш.

* * *

Нарешті, Річард сів, розпрямивши спину, йому здавалося, що він провів цілу вічність, лежачи на стародавньому, холодному кам'яному настилі, втупившись вниз в темряву прірви, не розуміючи, що ще зробити. Він кликав Сильфіду і майже зірвав голос, але так і не домігся відгуку. Сильфіда зникла.

Річард склав лікті на колінах. Він сидів, обхопивши руками схилену голову. Він відчував, що заблукав і не знав, що тепер робити. Скільки разів з тих пір, як він покинув ліс Хартленда, у нього виникало це саме відчуття, відчуття безвиході? Він завжди знаходив вихід. Чи вдасться йому це зробити і цього разу — він не знав.

В юності Річард навіть не здогадувався, що народився з даром. Він зовсім нічого не знав про магію. Коли він виявив, що дар був даний йому від народження, він відкинув його. Він хотів одного — позбавиться від нього, як ніби це була хвороба, якою він заразився. Йому хотілося бути тільки тим, ким він є.

Зрештою, йому довелося усвідомити цінність своїх здібностей, і зрозуміти, що вони є частиною його самого. Крім того, вони багато разів допомагали йому врятувати не лише власне життя, але також життя Келен, а заодно і багатьом іншим. Дар був частиною його самого, чимось невіддільним від нього, як, наприклад, неможливо вилучити серце або легені. Тепер, тим не менш, він втратив дар.

Спочатку, коли Сильфіда сказала йому, що у нього більше немає магії, необхідної для подорожі, йому було важко зрозуміти, як це взагалі можливо, що його дар дійсно міг зникнути. Він вирішив, що це могло бути пошкодження магії, якась аномалія. У ті часи, коли він хотів позбутися дару, він якось з'ясовував, чи не можна це зробити і дізнався, що це просто неможливо.

Хоча це здавалося немислимим, Річард знав, що це правда. Він зрозумів це, тому що разом з даром, він втратив свою здатність пам'ятати «Книгу Зниклих Тіней». Можливо, йому вже ніколи не вдасться згадати її зміст, тому що разом з даром, відразу зникла і ця пам'ять.

«Книга Зниклих Тіней» була магічною книгою. Щоб прочитати і запам'ятати хоч єдине слово з її вмісту, був потрібний дар. Не маючи дару, Річард не міг прочитати магічної книги, або, точніше, утримати в пам'яті слова досить довго, щоб усвідомити, що в книзі взагалі щось написано. Для не маючих дару магічні книги здавалися порожніми. Тепер його пам'ять про «Книгу Зниклих Тіней» покрив морок. А зараз він провалив випробування, про яке навіть не підозрював. Він навіть не зовсім розумів, у чому полягало це випробування. І, тим не менш, він не пройшов його.

Він почував себе так, немов він підвів Келен. Він не міг уявити, як ці слова могли бути випробуванням Бараха. Яким чином вони перевіряли його? Перевіряли його на що? Він не знав, про яке випробування говорила Сильфіда, тому не мав поняття і про причини невдачі.

Він шкодував, що поруч немає Зедда, або Ніккі, або Натана — нікого, хто міг би допомогти йому зрозуміти все це. Він зупинився і запитав себе, скільки разів в цей вечір він хотів отримати відповідь, отримати допомогу, щоб які небудь рятувальники прийшли і виручили його. Жодне його бажання не виповнилося. Він зрозумів, що це всього лише бажання і не більше того.

Він усвідомив, що витрачає цінний час даремно, жаліючи самого себе. Він не повинен був сидіти без діла, а задуматися, не сподіваючись, що з'явиться хтось, хто буде думати за нього.

Він відкинувся назад на камінь і став вдивлятися в нависаючі гілки, листя і зірки над ними. Він посміхнувся, піддражнюючи себе, подумавши, що можливо падаюча зірка виконає його бажання. Він відсунув роздуми про свої бажаннях і занурив свої думки в задачу, що стояла перед ним.

Він сотню разів обдумав факти, але все ніяк не міг вловити в них сенс. Барах, через послання, залишене ним Сильфіді, повідомив, що у нього не має рішень, які врятують Річарда. Тим не менш, Барах вважав, що у Річарда буде все необхідне, щоб досягти успіху. Барах передав Річарду наказ вірити в себе, і хотів, щоб той знав, що він вірить в Річарда, хоча і не називав безпосередньо імені Річарда.

Послання, як зрозумів Річард, призначалося для того, хто буде народжений з обома сторонами дару, про це подбав Барах, змінивши магію Храму Вітрів, але Барах не знав імені нащадка, не знав точно, ким він виявиться. Принаймні, так вважав Річард. Стало більш зрозумілим, чому Барах побудував свою промову прямо, безпосередньо, особисто, не називаючи імені. Повідомлення було досить зрозумілим, і не потребувало імені людини, яка коли-небудь його почує. Воно звучало, як пряма мова.

Як це могло бути випробуванням? Як Річард зміг його провалити?

Він засмучено зітхнув, витягнув довгу травинку, що виросла на місці викришеного скріпляючого розчину біля краю настилу. Розминаючи м'якоть трав'яного стебла між зубами, він обдумував проблему.

Чи не міг Барах дати Сильфіді якусь силу, подібну до тієї, яку він їй дав для дій в небезпечній ситуації, щоби вона змогла зрозуміти, чи є у Річарда те, що потрібно для успіху? Можливо, це розуміння сказало Сильфіді, що Річарду чогось не вистачає?

Причина. Роздивляючись зірки, Річард обдумував цю думку. Він сказав Сильфіді, що він раніше чув ці слова від Шоти і потім, раптово, Сильфіда перервала свою розмову з ним.

Можливо, Сильфіда знала Шоту? Можливо, з точки зору Бараха, Річарду не слід було зв'язуватися з відьмою. Можливо, причина невдачі Річарда полягала в тому, що діяв не сам, спираючись не тільки на свої сили. Він скорчив пику самому собі. Він ледве міг уявити, що Барах був би проти того, щоб він діяв спільно з іншими людьми в пошуках рішень, вирішуючи завдання.

Він перебирав у пам'яті слова, намагаючись пригадати їх якомога точніше. «Мені шкода. Я не знаю відповідей, які врятують тебе. Якби вони у мене були, будь ласка, повір, я дав би їх негайно ж. Але я знаю, в тебе є добро. Я вірю в тебе. Я впевнений, що в тобі є те, що потрібно для успіху. Будуть часи, коли ти станеш сумніватися в собі. Не здавайся. Пам'ятай, що я вірю в тебе, я знаю, що ти зможеш виконати свій обов'язок. Ти рідкісний чоловік. Вір у себе. Знай, я вірю, що ти — єдиний, хто може це зробити».

Сильфіда сказала, що саме це і було повідомленням Бараха. Річард, проте, пам'ятав, що не так давно, ці ж самі слова йому сказала Шота, в їх останню зустріч, якраз перед розставанням.

В дійсності, Річард не вірив в збіги. І особливо в даному випадку. Шота не могла випадково сказати ті ж самі слова, які Барах доручив сказати Сильфіді. Дуже вже довгим і докладним, наповненим характерними особливостями, було це повідомлення.

У такому випадку, якщо це не було збігом, а Річард був упевнений, що це не так, тоді, чому Шота скористалася тими ж самими словами, що і Барах? Чи було це якимось посланням? Чи не намагалася вона йому щось повідомити? Попередити його про щось?

Якщо відьма хотіла допомогти йому, то, чому вона не попередила його про випробування і не сказала йому? Якщо вона не могла підказати йому відповідь, вона могла хоча б сказати йому яке випробування його чекає. Зедд, однак, часто говорив, що відьма ніколи не скаже тобі того, що ти хочеш дізнатися, не розповівши те, чого ти знати не хочеш. Можливо, саме в цьому справа? Він сумнівався в цьому, так як її з Джебр розповідь про жахи в Галеї, в той день, — обернулася тим, що це допомогло йому нарешті зрозуміти, як йому вчинити з армією, замість того, щоб дозволити їй вступити в останню сутичку з Джеганем.

Крім того, в ньому зуділа думка про те, що в повідомленні було кілька незвичайних фраз: відповіді, які врятують тебе; дав би їх негайно ж; я знаю, в тебе є добро; в тобі є те, що потрібно для успіху; вірю, що ти — єдиний. Всі вони були трохи незвичними зразками людської мови. Відмінності не були вирішальними, але вони були трохи незвичними, майже по-дитячому простими, і одночасно формально спрощеними. Річард зітхнув. У нього не було відчуття, що йому щось стало зрозуміло, але в словах цього повідомлення, в тому, як його склали, виразно було помітно щось нетрадиційне.

Крижаним душем на нього обрушилося усвідомлення, і він згадав. Він згадав, чому, коли Шота вимовила ці слова, в їх звуці почулося щось тривожно знайоме. Було це тому, що ці самі слова він уже чув раніше. Це були в точності ті слова, які вимовила Мерехтлива в ночі ввечері того першого дня, коли Річард зустрів Келен.

Вони знаходилися під покровом притулок-сосни. Келен запитала, чи не боїться він магії і потім, задоволена його відповіддю, вона дістала невеликий перев'язаний флакон, в якому знаходилася Мерехтлива в ночі. Мерехтлива в ночі, Ша, провела Келен через кордон, але тепер вона вмирала. Мерехтлива в ночі не могла жити далеко від своєї батьківщини і собі подібних істот. У неї не залишалося сил, щоб ще раз перетнути кордон.

Річард пам'ятав слова Келен: Ша пожертвувала життям, щоб допомогти мені. Якщо Даркен Рал доб'ється успіху, загибель загрожує всьому її роду, як, втім, і багатьом іншим.

Мерехтлива в ночі була тією, від кого Річард вперше почув, що за ним полює Даркен Рал. Ша попередила, що, якщо Річард спробує сховатися втечею, то буде спійманий і убитий. Річард був вдячний їй за те, що Мерехтлива в ночі допомогла Келен. Він сказав Ша, що вона продовжила йому життя, не дозволивши йому тоді накоїти дурниць. Він сказав Ша, що завдяки зустрічі з нею, його життя стало краще, і він був вдячний їй за те, що Мерехтлива в ночі допомогла Келен благополучно перетнути кордон.

Ша сказала йому тоді, що вона вірить в нього, і все інше в точності так, як за допомогою Сильфіди йому передав Барах. Тепер він вважав, що ці дивні особливості промови були просто особливостями мови Мерехтливої в ночі — можливо, це так і було, але Барах навмисне використовував у точності ті ж самі слова.

Шота теж використовувала ці самі слова, — чи навмисно або просто не знаючи про їх походження — безсумнівно для того, щоб допомогти йому, нагадавши йому слова Ша. Ймовірно, вона не розуміла дійсну причину, яка змусила її вимовити ці слова, які пролунали лише завдяки її здібностям, але призначенням цих слів було змусити його думати. Змусити його згадати. Мабуть, тільки через жахливе видіння Річарда про Келен, яка спостерігає за його стратою, він не пов'язав слова Шоти з тими ж самими словами, які він почув кількома роками раніше від Мерехтливої в ночі. Те видіння просто заступило все інше.

Річард прислухався до звуків вечірнього лісу, скрекоту комах, шелесту листя на вітрі, до далекого пересмішника, і в його свідомості стали виникати інші спогади. Мерехтлива в ночі, Ша, назвала його по імені, хоча вони не були знайомі. Він вважав, що Мерехтлива в ночі, можливо, просто підслухала ім'я, бо перебувала на поясі Келен у флакончику. Чи, можливо, вона вже знала його ім'я.

Очі Річарда відкрилися так широко, наскільки можливо, коли він згадав ще дещо. Він запитав Мерехтливу в ночі, чому Даркен Рал хоче вбити і його, тільки тому, що він допомагав Келен або чи була ще й інша причина.

Ша підлетіла ближче і запитала:

— Інша причина? Секрети?

Секрети.

Річард скочив на ноги і голосно скрикнув, приголомшений здогадкою. Не зумівши придушити наступний крик, він здавив голову між зап'ястями.

— Я зрозумів! Добрі духи, я зрозумів!

Секрети.

Річард вирішив тоді, що Мерехтлива в ночі знала про ікло, яке було заховане у Річарда під сорочкою, але вона мала на увазі зовсім інше. Це не мало ніякого відношення до того ікла. Ша запитала його про щось зовсім інше. Вона давала йому перший шанс знайти секретну книгу, яку залишив для нього Барах.

Але було ще занадто рано. Річард ще не був готовий.

Тоді Річард теж провалив випробування Бараха. Тієї ночі, він вперше не пройшов випробування, влаштоване йому Мерехтливою в ночі. Однак, Барах, ймовірно, не міг знати, коли Річард буде готовий. У нього повинен був бути спосіб час від часу перевіряти його. Шота сказала, що тільки тому, що Барах подбав, щоб Річард народився з Даром, ще не значило, що він піде по правильному шляху.

Барах залишив йому свободу дій — і тому Барах повинен був час від часу піддавати перевірці народженого з Даром, щоб з'ясувати, чи навчився той ним користуватися, щоб зробити те, що повинно було здійснитися. Річард задумався, скільки інших подій, які трапилися в його житті, були справою рук Бараха. Зараз він не мав поняття як дізнатися відповідь на це питання.

Він точно знав, що коли Сильфіда сказала, що він не пройшов випробування, ця невдача була, щонайменше, другою невдачею. Випробування Сильфіди було запасним випробуванням, повторним, що дало Річарду можливість навчитися більшому. Після того, як він отримав можливість зрозуміти, ким він є насправді.

Секрети.

Річард відчував, що його голова ось-ось вибухне від сили, вкладеної в це розуміння. Всі переживання, які він коли-небудь відчував, здавалося, тіснилися всередині його єства, наповнювали його хвилюванням і занепокоєнням. Він кинувся на кам'яний настил, схопившись руками за краї отвору так міцно, що на них зблідли суглоби.

— Сильфіда! Вернися! Я знаю, що мав на увазі Барах! Я зрозумів! Сильфідо!

У холодному, сріблястому місячному світлі, всього в декількох дюймах від нього знизу піднялася металева рідина, на поверхні якої став проявлятися бездоганний вигляд Сильфіди. Це було неможливо красива картина, в якій, плавно спотворюючись, відбивалися дерева, гілки яких хиталися від вітру, і його власне обличчя.

Сильфіда повільно посміхнулася.

— Господар, Ви хочете змінити вашу відповідь?

Річарду хотілося цілувати ртутний вигляд.

— Так.

Сильфіда схилила голову на бік.

— Так що ж, Господарю, Ви хочете мені повідомити?

— Мерехтлива в ночі сказала мені це раніше. А зовсім не Шота.

Річард жестикулював, відчайдушно намагаючись висловити все відразу до того, як Сильфіда встигне сказати, що він не пройшов випробування.

— Шота була другою. Першою, хто вимовив ці слова, сказані Барахом, була Мерехтлива в ночі. Саме тоді я вперше їх почув. Ось що Барах хотів мені повідомити — Мерехтливі в ночі.

Несподівано для Річарда, срібляста рука ковзнула навколо його шиї і притягнула його ближче.

— А ще що, Хазяїн? — З натяком прошепотіла Сильфіда.

— Так. За допомогою цього послання Барах хотів змусити мене зрозуміти, що те, що він залишив — залишив саме для мене — заховано серед Мерехтливих в ночі.

Зберігаючи м'який вигин знайомої посмішки, Сильфіда посунувся ближче. Вона буквально вбирала його своїм поглядом. Вперше за весь час, її губи слідували за її словами, її голос перетворився на хриплий шепіт капітуляції.

— Господар, ви пройшли випробування. Я задоволена.

— Отже, початок покладено, — сказав Річард.

У місячному світлі пролунав такий же чистий і милий звук сміху Сильфіди.

— Господар, Ви знаєте, де мешкають Мерехтливі в ночі?

Річард мотнув головою.

— Ні, але Келен трохи рассказувати про них, про їх батьківщину. Келен — це моя дружина. Вона колись подорожувала в тобі і була задоволена, але ти її не пам'ятаєш, тому що її захопили дуже нехороші люди, які сотворили заклинання, що змусило всіх забути її — щось на зразок того, що проробили з тобою. Я намагаюся розшукати її до того, як ті ж самі погані люди зможуть зашкодити всім. У цьому-то й річ. Ось навіщо Барах щось для мене залишив — щось, що повинно мені допомогти досягти успіху.

— Я розумію. Я рада за Вас, Господарю.

— У всякому разі, Келен розповідала мені про місце, де живуть Мерехтливі в ночі. Вона говорила, що там красиво.

— Барах говорив мені те ж саме.

— Келен говорила, що Мерехтливих в ночі не видно вдень, їх можна побачити тільки вночі. Я думаю саме тому їх і називають Мерехтливими в ночі. Келен говорила, що вони схожі на зірки, які ніби впали з неба. Вона говорила, що це схоже на те, ніби бачиш зірки серед трави.

Сильфіда кивнула, відчувши його хвилювання.

— Господар, я рада, що Ви задоволені.

— Ти можеш туди перенести? На батьківщину Мерехтливих в ночі — у те місце, де зірки впали на землю?

— Боюся що ні, навіть якби Ви могли подорожувати, — відповіла Сильфіда. — Барах навмисне наполіг, щоб аварійний вихід був влаштований саме тут. Він не хотів, щоб я могла потрапити на батьківщину Мерехтливих в ночі, бо він хотів, щоб ніхто не дізнався, що він там був. Також, він не хотів, щоб це місце стало пунктом призначення в подорожі, а краще б залишалося віддаленим і таємним місцем зірок, які впали на землю.

Барах повідомив мені, що батьківщина Мерехтливих в ночі знаходиться не дуже далеко від цього виходу, і це місце — саме близьке до них, з усіх, куди я можу потрапити. Він хотів, щоб я навіть не натякала на те, що це місце існує, або повідомляла комусь про свого майбутнього Господарях. Таким чином, він захистив Вас. Саме тому я не могла повідомити вашим друзям, де Ви опинилися. Така таємничість і безпека були також призначені, щоб стати частиною того, що повинно відбутися слідом за цим — правильний чоловік виголосить правильні слова. Цей щит не тільки захистив Вас, але й змусив Вас відкинути допомогу ваших друзів, спонукав Вас думати самостійно. Барах сказав, що розум поверне для Вас ключ.

Голова Річарда йшла обертом від всього, що він дізнався. Шукаючи підтвердження того, що він уже знав, він схилився ближче.

— Ти доставила сюди дружину Бараха, Магду, вірно? І у неї з собою дещо було.

— Так. Саме сюди я доставила Магду після того, як в останній раз бачила Господаря — Бараха. Перед тим, як піти, вона відновила кам'яну кладку. Я бачила її тоді в останній раз. З тих пір тут більше ніхто не проходив. Господарю, Ви пройшли випробування. Це — шлях до секретної бібліотеки, яку Барах залишив для Вас.

* * *

Келен обережно ступала серед останків древніх, поточених і нарешті звалених тисячоліттями, споруд, які усипали своїми фрагментами крутий схил. Весь схил був усіяний старими уламками цегли та каменів, що валялися в сухому, курному бруді. У темряві можна було легко спіткнутися і впасти, а початок підйому залишився далеко внизу. Попереду всіх темнів гнучкий силует Джилліан, яка дерлася вгору, легко, немов гірська кізка. Сестра Юлія, що йшла перед Келен і інші дві Сестри, позаду неї, пихкаючи і задихаючись від натуги, долали важкий підйом. Їх бажання наполягти на своєму призвело до того, що Сестри почали втомлюватися. Вони часто оступалися і ковзалися, ледь не зриваючись з кручі.

Келен подумала, що було б непогано, якби хтось порадив їм почекати світанку, щоб закінчити підйом до руїн Каска. Однак, радити це їм вона не збиралася. Сестри робили те, що вважали за потрібне, і Келен не могла з цим нічого вдіяти. У кінцевому рахунку, єдиним результатом будь-якої її пропозиції, буде те, що її поб'ють, щоб не втручалася.

Келен була б рада побачити, як хто-небудь з Сестер впаде і зламає собі шию, але вона знала, що неприємностей від двох решти буде не менше, ніж від усіх трьох. Втім, і однієї Сестри було більш ніж достатньо, щоб перетворити життя Келен в болісний кошмар. Будь-яка з них могла легко скористатися своєю владою, щоб залізний нашийник, надітий на Келен, піддав її нестерпним мукам. Тому, вона піднімалася, не обговорюючи розумність рішення продовжувати підйом при світлі одного тільки місяця.

З тих пір, як стежка, по якій їх вела Джилліан, стала занадто вже ненадійною, вони змушені були залишити коней біля підніжжя. Однак у Сестер були деякі речі, з яких вони не спускали очей, тим більше, не могли допустити, щоб залишити їх десь, і тому змусили Келен нести їх, разом з тими речами, які вона змогла підняти. Тягти такий вантаж вгору було виснажливо важко. Джилліан хотіла допомогти їй, взявши деякі тюки, але Сестри їй не дозволили, сказавши, що Келен була рабинею і її призначенням є рабська праця. Вони сказали, що Джилліан повинно турбувати лише те, як довести їх до Тові. Келен поглядом показала Джилліан, щоб та зробила так, як потрібно Сестрам і не сперечалася. Вона мовчки нагадала собі, що ця робота зробить її сильнішою, тоді як Сестри, що уникають будь-якої праці, стануть тільки більш слабкими.

Келен хотіла залишатися сильною. Коли-небудь її сила їй знадобиться. Але позаду був довгий день, і сили походили до кінця.

Принаймні, вони наближалися до кінця своєї довгої, безрозсудної подорожі. Досить скоро Сестри возз'єднаються, і тоді, можливо, вони на якийсь час заспокояться, стануть трохи менше нервовими, не так швидко будуть впадати в гнів. Хоча Келен з нетерпінням чекала перепочинку на день-другий, її однак турбувало, чим це обернеться.

Вид Сестер ясне давав зрозуміти, що тут буде кінець їхньої подорожі, кінець їхньої боротьби, і початок нової ери. Келен не могла уявити собі, що це могло означати, але це її дуже хвилювало. Сестри часто говорили між собою про нагороду, яка чекала їх, яка вже майже була у них в руках. Не раз Сестра Юлія, відповідаючи на нетерплячі зауваження решти Сестер, підкреслювала, — «Тепер уже недовго залишилося».

Келен поняття не мала, в чому полягав їх план, яка велика подія повинна була ось-ось статися, але вона була впевнена, що це пов'язано зі скриньками, які вона несла на своїй спині — шкатулками лорда Рала. Дві Сестри, які слідували за нею, ретельно доглядали за скриньками. Попередньої ночі Келен підслухала, як Сестри говорили, що, коли вони знайдуть Тові з третьою скринькою, тоді почнуть підготовку.

Келен з полегшенням зітхнула, коли вони, нарешті, досягли вершини крутого схилу, і виявили, що вони стоять на фундаменті розваленої стіни. Місцями стіна була погризена вітрами і дощами, і цілі секції стіни були змиті. Перш, ніж піти за Джилліан в один із темних проломів в стіні, Келен кинула останній погляд на залиту місячним світлом рівнину, що лежала далеко внизу. Опинившись всередині пролому, де над головою нависала уціліла частина стелі, Келен виявила, що стіна була товщиною з невеликий будинок. Який би народ не збудував таку стіну, він, очевидно, був дуже стурбований можливістю нападу.

Стежка круто спустилася вниз по іншу сторону стіни, і далі їхній шлях пролягав між тісно стоячих будов. Багато з них були зруйновані до основи, або покосилися так, що готові були впасти. Масивна стіна стримала більшість уламків руйнувань, але місцями руїни будівель пересипалися через її краї. Подекуди уламки цегли, плит і каменів змило в проходи між будинками.

Незабаром вони опинилися на вузькій вулиці, де будови знаходилися в кращому стані. Мабуть зовнішні будівлі були сильніше піддані впливу стихії, і тому, були зруйновані більше. Від скупчення будівель стежка привела їх на кладовище. Місячне світло надавало йому примарного вигляду. Тут і там стоячі статуї здавалися фантомами мерців.

Пробираючись серед могил, Келен звернула увагу, що верхівки будівель обрамляють плоский простір, утворюючи нескінченний візерунок. У чистому небі вона помітила ворона Джилліан — Локі. Дівчина жодного разу не подивилася прямо на нього, мабуть, сподіваючись, що Сестри подумають, що це просто дика птах, але коли Келен видивлялася шлях, Джилліан іноді поглядом показувала їй, щоб та звернула увагу наверх. Локі витворяв в небі усілякі трюки, які викликали у Джилліан посмішку, якщо Сестри у цей момент не дивилися в її бік. Здавалося, дівчина шукає приводу для радості посеред горя, що спіткало її разом з дідусем через Сестер. Раз, коли Сестра Ерміна помітила ворона, то вирішила, що це стерв'ятник стежить, як вони пробираються через пустку. Келен не стала її переконувати в іншому.

— Скільки ще нам іти? — Запитала Сестра Юлія, коли вони зупинилися серед могильних плит. За деякими ознаками Келен здалося, що в її голосі прозвучала недовіра до Джилліан.

— Недалеко. Туди, всередину тієї будівлі. Це прохід до мертвих, — показала Джилліан.

— Прохід до мертвих. У Тові завжди було своєрідне почуття гумору, — фиркнула Сестра Цецилія.

Сестра Ерміна знизала плечима.

— Для мене це досить очевидно.

— Тоді рушили, — сказала Сестра Юлія, жестом пропонуючи дівчині, щоб та знову продовжувала шлях.

Джилліан одразу взялася за справу, ведучи їх через лабіринт кладовища в порожнє місто. При місячному світлі Келен не могла сказати напевно, але їй здавалося, що все навколо — всі стіни, дахи, Юлія, будь-яка частина всього оточуючого — було одного і того ж кольору — кольору пилу і смерті. Примарна тиша, що панувала серед будівель, огортала ніч почуттям моторошного спокою. У Келен було відчуття, ніби вона проходить через величезний скелет міста, обдертий до останньої частинки життєвої плоті, і все, що залишилося — бліде кришиво кісток.

Пройшовши по широкому проїзду, який, судячи з вигляду декоративних, звивистих кам'яних стін з кожного боку, мабуть, колись був досить красивий, Джилліан тінню прослизнула в ряд арок, розташованих перед однією з великих будівель. Усередині, було важко щось розгледіти. Келен чула хрускіт гравію, що попадав під ноги дівчини. Сестри, здавалося, не помічали мозаїки, що лежала під їх ногами. Там, де місячне світло падало на підлогу, Келен змогла розгледіти невеликі збляклі плитки, які утворювали візерунок, що зображав дерева, стежки, і стіну, що оточувала кладовище. На мозаїці були навіть люди.

Келен, тягнучи свій важкий вантаж, задивилася на вигини картини на підлозі і, спіткнувшись на вибитому шматку підніжної плитки, впала на коліна. Відразу по її по голові вдарила Сестра Юлія, від її стусана Келен впала обличчям вниз.

— Ти, незграбна корова, піднімайся! — Репетувала Сестра Юлія, штовхаючи Келен ногами по ребрах.

Келен намагалася, але через тяжкий вантаж на спині їй було легше це сказати, чим виконати.

— Так, Сестра, — сказала вона, задихаючись від стусанів, в надії виграти трохи часу, щоб піднятися.

Джилліан встала між ними.

— Залиште її в спокої!

Від обурення Сестра Юлія випросталася.

— Як ти смієш втручатися. Я зверну твою тонку шию.

— Я думаю, нам треба живцем здерти з неї шкіру, — сказала Сестра Ерміна, — і кинути її спливаючий кров'ю труп стерв'ятникам.

Сестра Юлія схопила Джилліан за комір.

— Геть з дороги, я повинна дати урок цій ледачій корові.

— Залиште її в спокої, — повторила Джилліан, не відступаючи.

— Давайте просто переріжемо малятку горло і покінчимо з цим, — невдоволено висловилася Сестра Цецилія. — У нас немає на це часу. Тепер ми зможемо самі знайти Тові.

Зрозумівши, що їй потрібно втихомирити Сестер перш, ніж ті встигнуть виконати свої погрози і заподіяти шкоду дівчині, Келен, нарешті, зуміла встати на ноги. Вона негайно взяла Джилліан за руку і відтягла її назад подалі від загрози.

— Вибачте, я винна, — сказала Келен. — Тепер ми можемо йти.

Келен зробила півоберта, щоб вирушити в дорогу, але не ступила ні кроці. Вона знала, що краще не робити цього, не отримавши дозволу. Сестра Юлія не рухалася. І в її очах була жага вбивства.

— Тільки коли вона побачить, як ти отримаєш урок, який ми вже давно тобі заборгували, — сказала вона. — Ти стала занадто часто користуватися тим, що за кожне порушення отримувала лише легкі покарання.

— Ви залишите Келен в спокої, — сказала Джилліан, наполовину висунувшись через Келен, намагаючись, все ж, залишатися в її тіні.

Сестра Юлія вперлася руки в стегна.

— Або що?

— Або я не покажу вам, де знаходиться Тові.

— Ти, дурна дівчина, — загарчала Сестра Юлія. — Ми вже знаємо, де Тові. Вона знаходиться тут. Ти вже привела нас до неї.

Джилліан повільно похитала головою.

— Тут цілі милі проходів. Ви загубитеся серед кісток. Або ви залишите Келен в спокої, або я не покажу вам дорогу.

— Я вже відчуваю Тові, — сказала Сестра Цецилія, зітхнувши від полегшення. — Ріжте дівчиську горло. Ми знаходимося так близько, що тепер я зможу знайти Тові, користуючись тільки моїм даром.

— Я теж її відчуваю, — сказала Сестра Ерміна.

— Відчуття, що вона знаходиться поруч, — сказала Джилліан, — ще не означає, що вам вдасться знайти вірну дорогу до неї. Там, внизу, де кістки, ви можете опинитеся близько від неї, але якщо тільки ви зробите один неправильний поворот з багатьох, які вам зустрінуться, то ви пройдете багато миль і все ж не знайдете її. Люди, що заходили туди, гинули, тому що їм не вдавалося знайти зворотний шлях.

Сестра Юлія, задумавшись, склала руки і наставила свій ніс вниз на дівчину. Нарешті вона оголосила:

— У даний момент у нас немає часу на це. — І звернулася до Джилліан: — Давай, рухайся. — Вона зі значенням глянула на двох інших Сестер. — Досить скоро ми розквитатися і за цим рахунком — разом з іншими.

Вона обернулася назад із загрозою на обличчі, від якої Джилліан широко відкрила очі.

— Ти приведеш нас до Тові, інакше вона стане турбуватися і почне ламати твоєму дідусеві кістки… по одній на раз.

Обличчя Джилліан відобразило її раптову тривогу. Вона негайно повела їх у лабіринт проходів і приміщень задньої частини будівлі. Деякі проходи були відкриті для місячного світла. Інші були вузькі і чорні, як смерть. Щоб бачити дорогу, Сестри запалили маленькі вогники, які ширяли над їх долонями. Джилліан, здається, вразило, коли вона побачила, що жінки здатні проробляти таке.

Пройшовши будівлю, вони потрапили на інше кладовище. Не сповільнюючи хід, Джилліан вела їх через обитель мертвих, серед пагорбів, вкритих скорченими оливковими деревами і рядів могил з плямами польових квітів на них. Нарешті, вона привела їх до провалу під могильною плитою, що лежала на боці біля чорної діри в землі.

— Сюди, в цю щурячу нору? — Запитала Сестра Ерміна.

— Якщо ви хочете дістатися до Тові. — Джилліан схопила ліхтар, що стояв збоку від відсунутої плити і, після того, як Сестра запалила його, стала спускатися вниз.

За Джилліан, вниз по вузьких сходах, послідували всі інші. Стародавні кам'яні сходи розташовувалися нерівномірно, їх передні краї, були закругленими і гладкими від зношеності. Для Келен, з тим вантажем, який вона тягла на своїй спині, спуск був зрадницьки ненадійним. Сестри тримали хитливі вогники, які допомагали їм бачити в темряві. Вони слідували поворотам ступенів на сходових майданчиках і продовжували заглиблюватися в могильне царство.

Коли вони, нарешті, дісталися до низу, перед ними відкрився прохід в більш широкі коридори, які були вирізані в суцільному, але м'якому камені під землею. Всі стіни навколо були порізані нішами. Келен помітила, що у всіх нішах знаходилися кістки.

Заглиблюючись в один з бокових отворів, Джилліан кинула через плече:

— Слідкуйте за головами.

Вони всі пригнулись і, послідувавши за нею, опинилися в місці, де стеля була низькою, майже як в дверному отворі. Джилліан повертала на перетинах без вагань, як ніби слідувала по знаках, намальованих на підлозі. Келен помітила, що в пилюці були відбитки слідів, але вона також бачила, що сліди йшли і в багато інших проходів. Відбитки слідів були більші, ніж ті, які залишали маленькі ступні дівчини.

Нарешті, тісний коридор перейшов у великі камери. Вони проходили через кімнати, які здавалися їм нескінченними, що були заповнені впорядкованими купами кісток. В інших вузьких приміщеннях всі ніші, видовбані рядами, були повні купами кісток, наче комусь не вистачало місця, щоб розмістити всіх мерців.

Кілька разів поспіль їм попадалися приміщення, заповнені одними черепами. Келен вирішила, що їх повинно бути тут тисячі. Всі вони були ретельно укладені разом у великих нішах, кожен череп дивився назовні. Всі ніші були заповнені до самого верху. Келен привиділося, що всі вони своїми очними западинами дивляться їм услід, спостерігають, як вони проходить повз них.

Вона нагадала собі, що колись це були люди. Всі вони колись жили. Кожен колись був людиною — живою, дихаючою, думаючою. Колись вони жили життям, наповненим страхами і прагненнями. Це нагадало їй про те, як дорогоцінне і коротке життя, і наскільки це важливо, тому що, як тільки життя проходить, для людини воно йде назавжди. Це знову нагадало їй те, чому їй потрібно повернути собі своє життя.

Завдяки Джилліан, Келен відчула, що у неї тепер є зв'язок з світом, з тим, ким вона була. Коли Джилліан побачила і запам'ятала її, Келен відчула себе не тільки трохи більш живою, але ніби вона дійсно кимось була, і її життя мало сенс.

Вони проходили через приміщення, в яких кістки ніг були складені в одних нішах, а кістки рук — в інших. Біля деяких стін всередині кімнат були вирізані довгі кам'яні скрині. Ці заглиблення зберігали в собі акуратно складені більш дрібні кістки.

Келен такий поділ кісток скелетів здався дивним. Вона вважала, що, звичайно, більш шанобливим по відношенню до мертвих було б залишити їх кістки лежати разом. Вона припустила, що можливо, у них не було достатньо місця, тому вони заощадили багато простору, укладаючи їх таким способом. Можливо, щоб вирізати нішу тільки для одного тіла, або однієї сім'ї, довелося б просто занадто багато працювати, а поховати треба було багато мертвих. Або, можливо, трапилася велика епідемія, яка скосила більшу частину населення, і ті, що залишилися в живих, не могли обтяжуватися подібними дрібницями.

Сховане всередині стін міста кладовище виглядало досить тісним. Напевно вільне місце тут було у великій ціні. Якщо вже люди і їх мерці повинні були залишатися в межах міських стін, то живим, мабуть, довелося іти на поступки.

Проблема виглядала дивно, оскільки навколо міста тяглися землі, порожні в усі сторони горизонту. Вона подумала, що може це було під час війни, коли сентиментальне ставлення до мертвих повинно було поступитися місцем необхідності виживання. Височина дійсно виглядала, як саме вигідне для оборони місце в окрузі. Хоча залишки стін знаходилися на краю прямовисної кручі, вони завжди могли б розширити місто за межі височини. Вона припустила, що можливо, вони визнали занадто важким перенесення таких товстих міських стін.

Вона задумалася, чи могло бути так, що у людей, які колись тут жили, просто не було тих почуттів до мертвих, які були в інших народів. Зрештою, яке реальне значення мали ці кістки? Життя пішло з них. Людини, якими вони колись були, більше не було. Зрештою, тільки життя дійсно мало значення. З їх смертю їх світ закінчився.

Але, враховуючи, як важко, мабуть, було побудувати цей підземне місто для мертвих, люди, що жили тут, повинні були мати відношення до цих кісток, до людей, якими вони були. Келен зауважила також, напівстерті, але ретельно намальовані й вирізані прикраси навколо ніш. Ні, ті — живі, проявляли турботу. Вони носили траур по померлих.

Вона запитала себе, коли вона помре, то згадає хто-небудь про те, ким вона була або хоча б чи буде знати, що жила колись жінка по імені Келен, яка любила життя. Вона відчувала дивні ревнощі до всіх цих кісток. У кожного набору кісток тут під землею були друзі і сім'я, вони знали, ким була ця людина, горювали по ній і помістили упокоїтися останки цієї цінованої ними людини так, щоб живучі могли згадати про тих, хто пішов.

Келен думала про те, що сталося з людьми, які тут жили, людьми, які поховали ці кістки. Вона думала, хто поховав їх. Порожні будівлі мовчазно свідчили про те, що, врешті-решт, тут нікого не залишилося. Крім Джилліан. З того, що Келен почула, вона знала, що Джилліан жила з маленькою групою кочівників, які іноді відвідували ці місця.

Раптово вони опинилися в місці, де прохід, схоже, частково зруйнувався і підлога була засипана камінням. Сестра Ерміна схопила дівчину за руку.

— Ця подорож по катакомбах стає безглуздою. Не здумай викинути дурний жарт, водячи нас навколо, Тові близько.

Джилліан підняла руку, вказуючи.

— Але ми вже майже на місці. Ходімо й самі побачите.

— Гаразд, — сказала Юлія, — тоді продовжимо шлях.

Джилліан обійшла величезну кам'яну плиту, яка, мабуть, колись собою щось закривала. На підлозі були видні вибоїни в тому місці, де плита впала боком, відкриваючи прохід, і даючи можливість отримати доступ до того, що там знаходилося. Коли Джилліан зайшла всередину, Келен розгледіла, що її ліхтар освітив приміщення, де до самої стелі піднімалися полиці, витесані в цілісному камені. Всі вони були завантажені книгами. Кольори шкіряних палітурок зблякли, але було видно, що колись вони були головним чином яскраво-червоних і темно-синіх тонів, інші кольори були різноманітними — від блідого зеленого до золотого.

Сестри в замилуванні втупилися на книги. Їх настрій різко покращився. Сестра Ерміна уповільнила хід і присвиснула, оглядаючи полиці навколо себе. Сестра Цецилія голосно розсміялася. Навіть Сестра Юлія, пробігшись пальцями по курних корінцях книг, посміхнулася.

— Сюди, — сказала Джилліан, показуючи їм дорогу.

Щасливі, вони пішли далі за дівчиною, яка вела їх через ряд кімнат, по більшій частині, маленьких і тісних, з полицями, повними книг. Джилліан вела їх звивистими коридорами, які, подібно кролячим норам, пронизували м'який камінь, все далі вглиб підземної бібліотеки. Сестри, які йшли позаду Джилліан і Келен, розгублено вертіли головами, очевидно, захоплені назвами книг, які їм вдалося розгледіти. Світло ліхтаря, падаючи в темряву кімнат, які вони проходили, вихоплювало все більше і більше книг.

— Будь прокляте Світло, — в захопленні прошепотіла про себе Сестра Юлія. — Ми знайшли центральне сховище Каска. Книга повинна бути саме тут. Тримаю парі, що Тові весь цей час шукала її.

— Тримаю парі, що вона вже її знайшла, — з хвилюванням у голосі, живо відгукнулася Сестра Цецилія.

Сестра Юлія усміхнулася.

— У мене є передчуття, що ти права.

Пройшовши по більш ретельно виконаному проходу, закруглена стеля якого була прикрашена фрескою, що зображувала виноградник, і яка давно перетворилася на привид того, чим вона колись була, вони завернули за ріг і опинилися перед рядом двостулкових дверей. Ці подвійні двері, прикрашені простими зображеннями виноградного листя і лоз, були досить вузькими, так що, замість них цілком можна було встановити широку одинарну стулку. Келен припустила, що з якихось міркувань двостулкові двері встановили, щоб надати входу хоч трохи більш величного вигляду.

— Тепер я відчуваю там, далі, присутність Тові, — зітхнувши полегшення сказала Сестра Цецилія.

— Я думаю, ми могли б почати церемонію сьогодні ввечері, — пожвавішавши, висловилася Сестра Ерміна.

Сестра Юлія, взявшись за бронзову ручку дверей, кивнула.

— Якщо Тові змогла знайти книгу — а я б'юся об заклад, що на даний момент вона вже це зробила — тоді, зібравши, нарешті, всі три шкатулки разом, я не розумію, чому ми не можемо почати це відразу ж. — Вона відсторонено посміхнулася. — Чим швидше Володар буде звільнений зі своєї тюрми, тим швидше ми отримаємо нашу нагороду.

Келен задумалася, чи не вдасться їй знайти який-небудь спосіб, щоб зруйнувати їх плани. Вона була впевнена, що, як тільки вони виконають свій намір, то незалежно ні від чого іншого, ні для кого не залишиться шляху назад. Вона розглядала шкатулки, які несла, і думала, що відбудеться, якщо, скориставшись тим що Сестри відволікуться вгледівши нарешті Тові, вона розіб'є хоча б одну з скриньок. Можливо, їй навіть вистачить часу, щоб розбити обидві.

Келен знала, що в результаті Сестри не просто обрушать на неї всю силу свого гніву; вона думала, що вони, ймовірно, вб'ють її. Але, подумавши, Келен прийшла до висновку, що якщо Сестрам вдасться задумане, то в будь-якому випадку їй також уготована погибель.

Сестра Ерміна схилилася до решти:

— І, першою справою, я думаю, ми повинні пред'явити старий рахунок. — Її обличчя прибрало зловісного виразу. — Я надто добре пам'ятаю, як та пихата худоба відправляла нас у намети. Я ніколи не зможу забути, що собі дозволяли витворяти з нами його солдати.

Кинувши убивчий погляд, сестра Юлія насупила брову.

— О, я думаю, що це один тих рахунків, розплату за які ми будемо смакувати всі разом. — В її погляді з'явилася похмура посмішка. Вона повернула бронзову ручку. — Ну, тоді, швидше до мети.

Сестра Юлія різким поштовхом відчинила двері і зробила крок у смоляну темряву кімнати.

— Тові? Що ти тут робиш в темряві — спиш? — В її голосі звучало роздратування, що охопило її. — Прокидайся. Це ми. Ми, нарешті, дісталися сюди.

Світла маленьких вогників, які несли над своїми долонями ідучі попереду Сестри, ледве вистачало, щоб розгледіти ближні смолоскипи, укріплені в скобах з обох боків на стінах, але не більше того. Сестри направили до холодних смолоскипів маленькі язички полум'я, розпалюючи їх з різким свистячим звуком. По мірі того, як у факелах розгоралося життя, світло стало заповнювати невелике приміщення, з книжковими полицями, вирізаними в кам'яних стінах солом'яного кольору.

По інший бік цієї маленької кімнати стояв широкий, важкий, залізний стіл. За столом, у високому, прикрашеному різьбленням кріслі, сидів великий чоловік, він спостерігав за ними, спершись підборіддям на великий палець. Келен ніколи не бачила людини, яка виглядала би так люто.

Всі три Сестри застигли, не закінчивши кроку, їх очі широко розкрилися, і в них відбився їх скаламучений розум, неймовірне потрясіння від того, що вони побачили перед собою. Потужно складений чоловік спокійно сидів за столом, розглядаючи трьох Сестер. Те, що він мовчав, не рухався, не виявляв жодних ознак суєти, тільки посилювало почуття присутньої в кімнаті небезпеки. Єдиним звуком було шипіння смолоскипів.

Чоловік, з товстими, м'язистими руками і бичачої шиєю, був втіленням суцільний загрози. На ньому не було сорочки і його горбисті плечі випирали з овчини жилета, розкритого на його голих, потужних грудях. Трохи вище об'ємистих біцепсів його руки були перехоплені срібними браслетами. На кожному з його товстих пальців було нанизано золоте або срібне кільце, ніби нахабно заявляючи про те, що вони потрапили туди не для прикраси, а в якості трофеїв. Мерехтливе, тремтливе світло смолоскипів відбивалося в його бритій голові.

Келен не могла уявити його з зачіскою; від цього його вигляд став би менш загрозливим. Від золотого кільця в його лівій ніздрі тягся тонкий золотий ланцюжок, закріплений другим кінцем на іншому кільці, протягнутому через мочку лівого вуха. Він був чисто поголений за винятком пари коротких, не довше двох дюймів вусиків, які спускалися від куточків його усміхненого рота, і пучка волосся на середині підборіддя під нижньою губою.

Яким би жахливим, величезним і безжальним не виглядав цей чоловік, його очі — ось що було справжнім кошмаром. У них не було білків. Замість них там клубочилися похмурі, темні образи, які міняли обриси на тлі чорнильного мороку. Як би там не було, коли він звернув погляд на Келен, там безсумнівно відбилися всі думки, які у неї були. Під цим поглядом вона відчула себе голою. Вона відчувала, що ще трохи, і від наростаючої тривожної догадки в неї підкосяться коліна.

Коли його похмурий погляд перемістився на Сестер, Келен наосліп намацала Джилліан, і притягла до себе під руку, прагнучи захистити її. Вона відчувала тремтіння дівчини. Тим не менш, Келен помітила, що Джилліан, по всій видимості, не здивувалася, виявивши в кімнаті цього чоловіка.

Келен не могла зрозуміти, чому Сестри мовчать, чому не діють. Вона очікувала, що, опинившись перед лицем настільки явної загрози, яку являла собою ця людина, вони моментально спробують спопелити його, лише б опинитися в безпеці. Раніше Сестри, жодної секунди не вагаючись, знищували всіх тих, у кому могли запідозрити перешкоду. Цей чоловік явно був набагато більше, ніж перешкода. Судячи з його вигляду, він міг кулаком роздрібнити їх черепи. Погляд його очей говорив, що такі справи були для нього звичними.

З темних кутів позаду Келен виступили двоє великих чоловіків і закрили стулки дверей. Їхні обличчя були списані страхітливими варварськими татуюваннями, від чого вони також виглядали грізно. Їх величезні м'язи блищали від поту і були так смагляві, як ніби вони ніколи не змивали з себе кіптяву масляних факелів. Перед тим, як закрити двері, вони зробили крок ближче, і Келен змогла, навіть незважаючи на сморід, що розливався від палаючої смоли, вловити кислий запах їх поту.

Ці двоє виглядали готовими до будь-якої несподіванки і навіть, більше того. Їх груди хрест навхрест перетинали важкі, шпичасті шкіряні ремені, до яких було прикріплено безліч ножів. Світло палаючих із шипінням смолоскипів відбивалося відблисками від двосторонніх сокир і булав, що висіли у них на поясах. Їх обличчя також були усіяні металевими шипами — у вухах, в бровах, по боках їх носів. Це виглядало так, ніби й обличчя були утикані вбитими зсередини цвяхами. Вони також були налисо поголені. Ці двоє чоловіків виглядали не зовсім по-людськи, не знайомими з цивілізацією, а скоріше виглядали, як навмисно спотворене поняття людської істоти, в якому її суть була замінена на сталь, сажу і звірині ознаки.

Хоча у них були короткі мечі, вони їх не діставали. Здавалося, вони ні краплі не боялися Сестер.

— Імператор Джеган… — Безбарвний, слабкий голос сестри Юлія затих в смиренному страху.

Імператор Джеган!

Два цих слова потрясли Келен до самого дна її душі. В її понятті про цю людину було щось таке, що сформувалося з спостереження на відстані за його армією, від того, що вони проходили через місця, які ця армія завоювала, що змушувало Келен боятися його навіть більше ніж Сестер. Від Сестер його відрізняло те, що його мужність додавала чужу для них рису до природи небезпеки, яка виходила від нього.

Наскільки вона могла зрозуміти, Сестри робили все можливе, щоб триматися подалі від Джегана і, тим не менш, він сидів тут, прямо перед ними. Він виглядав розслабленим, немов людина, у якої є все. Здавалося, його ніщо не турбує. Навіть Сестри Тьми, здавалось, його не цікавили.

Келен зрозуміла, що ця зустріч не була жодною мірою випадковою. Вона була обумовлена. Крім того, що страх Келен, її боязнь Джегана, був породжений підслуханними розмовами Сестер і їх наполегливим бажанням уникнути зустрічі з цією людиною, було щось ще, десь в глибині, темний страх коренився в самій її душі, майже як незбагненний спогад, що видавав себе тільки неясною, але зловісною тінню.

Коли Келен скосила погляд у бік, вона побачила, що Сестри, здавалося, примерзли до місця, як ніби вони перетворилися на камінь. Їх лиця стали попелясто-сірими.

На Сестрі Юлії було надіто синє плаття, яке вона вибрала спеціально для зустрічі з Тові. Тепер воно було все покрито пилом, що осів на неї не тільки при підйомі на височину, але і поки вони спускалися сюди. Сестра Ерміна була одягнена в сукню з білими оборками на зап'ястях і з глибоким вирізом. У даних обставинах, коли вони знаходилися в курній могилі, стоячи під косими поглядами грубих тварин, оборки виглядали наївно і смішно. Сестра Цецилія, старша, суворо дисциплінована, і зазвичай охайно викладаюча своє кучеряве сиве волосся, зараз, схоже, знаходилася на останній грані, що відокремлює її від стрибка в рятівне безумство.

Похмурі очі Джегана стежили за Сестрами. Келен зрозуміла — він насолоджувався моментом, насолоджувався ними, враженими жахом. Келен була впевнена, що якби Сестри були в змозі що-небудь зробити в цій ситуації, вони вже зробили б це.

Сестра Ерміна торкнулася язиком пересохлих губ.

— Ваше Превосходительство, — вимовила вона тихим, натягнутим голосом. Келен подумалося, що ця жалюгідна спроба шанобливого вітання була народжена, мабуть, страхом, а не повагою.

— Ваше Превосходительство, — з такою ж непевністю в голосі додала Сестра Цецилія.

Келен, хоча і рідко, але бачила, що Сестри вміють поводитися обачно, навіть обережно, але вона ніколи не бачила їх такими переляканими. Вона навіть не могла уявити їх наляканими. Завжди здавалося, що вони цілком і повністю тримають себе в руках. Тепер же, від їх звичної, гордовитої вдачі, не залишилося і сліду.

Всі три Сестри схилилися, різко вклонившись, мов три маріонетки, що бовтаються на нитках.

Випроставшись, Сестра Юлія, зітхнула, тремтячи від страху. Мабуть, переляк, що охопив її, змішавшись з цікавістю, а також з нескінченним мовчанням, змусив її заговорити.

— Ваше Превосходительство, як Ви тут опинилися?

Невірний погляд Джегана знову перевтілився в усмішку від м'якої, нешкідливої, жіночої інтонації її питання.

— Вулицею, вулицею, Юлія… — Важко зітхнув він. — Ти дійсно грандіозно дурна сука.

Всі три жінки впали на коліна, неначе від удару зверху невидимим кулаком. З їх горл вирвалися короткі, скиглячі, хникаючі звуки.

— Ваше Превосходительство, будь ласка, ми не мали на увазі.

— Я точно знаю, що ви мали на увазі. Я до останніх подробиць знаю всі ваші брудні задумки.

Келен ніколи не бачила Сестру Юлію настільки наляканою, тим більше, настільки сильно приголомшеною.

— Ваше Превосходительство… Я не розумію…

— Звичайно, ти не розумієш, — глузливо сказав він, як тільки її слова розчинилися в тиші. — І тому саме тут стоїш переді мною на колінах, а не навпаки, як би вам того хотілося, чи не так, Ерміна?

Його погляд ковзнув до Сестрі Ермінії, і та видала короткий зляканий викрик. З її вух стала сочитися кров, викреслюючи тоненьку червону доріжку вниз по її білій шиї. Вона не поворухнулася, але її пройняла дрібна дрож.

Джилліан схопилася за Келен обома руками. Келен рукою прикрила обличчя дівчата, тісніше пригорнула до себе, намагаючись заспокоїти її, хоча, який спокій можна було знайти, перебуваючи перед лицем цієї людини.

— Тоді, значить, Тові теж у Вас? — Запитала Сестра Юлія, все ще настільки здивована поворотом подій, що їй ніяк не вдавалося вловити їх суть.

— Тові! — Пролунав вибух грубого сміху Джегана. — Тові! Та Тові давним-давно мертва.

Сестра Юлія завмерла від жаху.

— Вона мертва?

Піднявши руку, він зробив легкий жест, як би звільняючи щось.

— Відправлена, нарешті, в загробний світ нашою спільної подругою, дуже невірною і зрадницькою подругою. Уявляю собі, як сердиться Володар підземного світу через те, що Тові не змогла виконати свої зобов'язання перед ним. У вас буде ціла вічність, щоб пізнати його гнів. — Він втупився на жінку, знову посміхаючись. — Але не раніше, ніж я закінчу з вами в цьому житті.

Сестра Юлія схилила голову.

— Безсумнівно, Ваше Превосходительство.

Келен зауважив, що Сестра Ерміна обмочилася. Сестра Цецилія, здавалося, ось-ось вибухне сльозами або риданнями.

— Ваше Превосходительство, — наважилася запитати Сестра Юлія, — як Вам вдалося… я маю на увазі, наш зв'язок.

— Ваш зв'язок! — Грюкнувши по столу, заревів від сміху Джеган. — Ах так, ваш зв'язок з лордом Ралом. Ваша зворушлива відданість лордові Ралу, яка «вберігає» вас від мого дару соноходця.

Почувши, що Сестри перебували з лордом ралом в якомусь союзі, Келен відчула, як у неї обірвалося серце. Чомусь, вона краще думала про цю людину. Їй стало боляче від того, що вона виявилася неправа.

— Ми не станемо заподіювати шкоди Річарду Ралу, — вимовив він фальцетом, жартома заламуючи руки, натякаючи, мабуть на заяви, які колись вимовляла Юлія. — Джеган — той, хто його шукає, прагне його знищити, але не ми. Ми — ті, хто опанує силою Одена, і потім нагородить Річарда Рала тим, на що вистачить наших сил. Цього достатньо, щоб зберегти наші узи і захистити нас від соноходця.

Він припинив прикидатися жінкою.

— Як зворушлива ваша вірність і відданість лордові Ралу.

Він ударив кулаком по столу. Його обличчя налилося кров'ю від гніву.

— Ви що, дурні суки, дійсно вважали, що цей вигаданаий вами зв'язок з лордом ралом, може вберегти вас від біди?

Келен згадала, що Сестри говорили те ж саме, і тоді вона точно так само не могла цього зрозуміти. Що могло змусити Річарда Рала мати будь-які справи з цими злими жінками, тим більше, укласти з ними угоду? А раптом це правда? А раптом він насправді нічим не кращий за них?

І все-таки, у всьому цьому, була помітна одна нісенітниця. Вже якщо вони принесли йому свої клятви, то, навіщо їм знадобилося красти з його палацу шкатулки?

— Але магія уз… — Розчинився в тиші голос сестри Юлія.

Джеган встав — від цього руху в усіх трьох перехопило подих, і їх тремтіння посилилася. Келен була впевнена, що, будь у них така можливість, вони відступили б, принаймні, на крок, а може і більше.

Він похитав головою, немов не вірячи, що можна бути настільки неосвіченим, щоб не зрозуміти.

— Юлія, я знаходився в твоєму розумі, спостерігаючи всю сумну картину. Я був у ньому в той давній момент, коли ти зробила пропозицію Річарду Ралу. Я повинен сказати тобі, що насправді я не думав, що ти це робиш всерйоз. Мені було важко повірити, що ти виявишся настільки дурною, уявивши, що зможеш укласти таку угоду, яка дасть тобі свободу від мене.

— Але це повинно було подіяти.

— Ні, цього не могло статися жодним чином. Ця ідея просто абсурдна. Вам хотілося в неї повірити, і ви повірили.

— У той день Ви були в наших умах? — Запитала Сестра Цецилія. — Чому ж Ви дозволили нам повірити в успіх?

Погляд його чорнильних очей зупинився на ній.

— Хіба ви не пам'ятаєте те, що я говорив всім вам в самий перший раз, коли ви опинилися переді мною? Контроль, сказав я вам, важливіший, ніж вбивство. Я тоді сказав вам, що можу всіх вас шістьох вбити, але який мені від цього толк? Раз вже ви перебуваєте під моєю владою, ніякої небезпеки ви для мене не являєте, а прислужитися зможете багатьма способами. Ні, звичайно, ви цього не пам'ятаєте, тому що замість цього вам хотілося вважати себе досить розумними, щоб зіграти зі мною жарт, представивши поняття уз по-своєму — хитромудро і нелогічно. Ви вважали себе занадто розумними, щоб виявитися обдуреними, і тому ви знову стоїте тут переді мною, бо не змогли позбутися моєї влади.

— І, тим не менше, Ви так запросто дозволили нам… робити нашу справу? — запитала Сестра Цецилія.

Джеган знизав плечима, і вийшов з-за столу.

— Я міг зупинити вас в будь-який момент, за своїм бажанням. Я знав, що ви у мене в кулаці. Але що б я тоді отримав? Всього лише декількох Сестер Тьми, яких у мене вже й без того було чимало — хоча тепер їх чисельність серйозно зменшилася. — Він нахилився до них. — Ваш рід має схильність частенько помирати в ім'я і за наказом Братства Ордена.

— Але у вашому випадку, — сказав Джеган, випрямляючись, — я отримав дещо дуже цікаве. У мене були Сестри Тьми, які щось могли. — Він постукав товстим пальцем по верхівці голови. — Які будували далекосяжні плани і знали, як їх виконати. Ви провели життя, набираючись досвіду з бібліотек у Палаці Пророків, в цих сховищах були тисячі нині зниклих книг. Якою б маячнею ні виявлялися іноді ваші плани — свідченням тому є ваше нинішнє становище — вони не мають відношення до тих знань, які ви накопичували протягом багатьох десятиліть свого навчання, і це також не означає, що всі ваші плани були нездійсненні.

— Так Ви весь цей час знали про наші плани? З самого дня присяги Річарду Ралу?

Джеган вп'явся поглядом в Сестру Юлію.

— Звичайно ж, знав. Я дізнався про твій план в той самий момент, коли ти його придумала.

Його голос загрозливо знизився.

— Ти думала, що я проникаю в думки, тільки коли людина спить. Це не так. Ти вважала, що мене немає у тебе в голові, коли ти спала. А я там був. Як тільки я проник в твою свідомість, Юлія, з тих пір я перебуваю там, в твоїх думках, завжди. Про що б ти не думала, кожен раз, коли у тебе з'являється якась думка, я вже знаю її. Я знаю кожен твій брудний умисел. Кожну думку, кожне намагання, кожне мерзенне бажання, я чую так, як ніби в той же момент ти їх голосно висловила. Я не давав тобі доказів своєї присутності, через це ти, по своєму невігластву, вважала, що мене не було з тобою, а я був.

Він похитав товстим пальцем.

— Ох, Юлія, я там був. Коли ти розповіла свій план Річарду Ралу, що ви хочете, щоб він прийняв від вас клятву вірності в обмін на когось, чия доля глибоко турбувала його, в той момент я ледве здогадувався, що ти сама вірила в те, що говориш.

Чомусь, почувши, що у Річарда Рала був хтось, про кого він дуже дбав, Келен відчула гострий біль засмучення. Їй здавалося, що з того дня, як вона побувала в його красивому саду, у неї виникло відчуття глибокого особистого зв'язку з ним, навіть якщо це було всього-навсього загальним сприйняттям краси рослин, природи, і таким чином — навколишнього світу, світу життя. Але тепер вона дізналася, що у нього були справи з Сестрами Тьми, і що у нього був хтось, про кого він дбав. Це змусило її ще сильніше відчути себе всіма забутою, ніким. Вона вирішила, що, можливо, це всього-навсього, її вигадки.

— Але… але, — затинаючись, промовила Сестра Юлія, — це подіяло…

Джеган похитав головою.

— На твою біду вірність, залишиться вірністю, навіть якщо ти будеш продовжувати працювати на знищення того, кому принесла клятву, навіть якщо продовжиш служити тому, чому він протистоїть, навіть тоді, коли ти продовжиш служити Володарю Нижнього світу? Вірність, придумана для виконання твоїх власних, егоїстичних бажань — це тільки бажання. Бажання не перетворюється на дійсність тільки тому, що тобі цього хочеться.

Зачувши, що Сестри продовжували працювати заради знищення лорда Рала, Келен трохи полегшало. Можливо це означало, що він насправді не був союзником Сестер. Можливо, що його, подібно їй, використовували якимось чином проти його волі.

— Я ледве міг повірити своїм вухам, слухаючи, як ти диктуєш йому свої умови клятви вірності, — говорив Джеган, розмашисто жестикулюючи, — стверджуючи, що така вірність стане підкорятися моральному фільтру, який ти, а не він, поставиш. Я маю на увазі, Юлія, що раз вже тобі надумалося побудувати віру на порожньому місці, то чому ти не полегшила собі завдання і не вирішила, що завдяки одній тільки твоїй силі волі та твоєму бажанню твій розум стане для соноходца непроникним? Такий захист був би не менш ефективним.

Він похитав головою.

— Так, так, Юлія. Як жорстока, виявляється природа буття, не виконала твої безглузді бажання.

Він простягнув руку.

— І, що не менш дивно, інші Сестри теж в це повірили. Я знаю, бо я був також і в їх умах, спостерігаючи, як їх переповнює тріумфування, що вони звільнилися від моєї влади, тільки тому, що ти це стверджувала, що ви нібито могли встановити узи з лордом Ралом зі своєю власною формулою вірності.

— Але Ви ж самі це допустили, — сказала Сестра Юлія, яка все ще не прийшла до тями від подиву. — Чому Ви не вбили нас тоді ж?

Джеган знизав плечима.

— У мене під рукою було багато Сестер. А тут для мене був свій інтерес. Володіючи знаннями інших, я багато чому вчуся. Такі знання дають владу, яку по-іншому не отримати. Я просто вирішив подивитися, чого вам вдасться досягнути, якщо ви будете діяти на свій розсуд, подивитися, чого б ви могли мене навчити. Зрештою, я міг покінчити з будь-якою з вас в будь-який момент, якби відчув, що мені набрид цей невеличкий експеримент. Іноді мені так і кортіло зробити це, приміром, недавно, коли Ерміна сказала «хотіла б я підняти Джегана і поговорити з ним по-своєму».

Він вигнув брову.

— Ти пам'ятаєш це, Ерміна? Не сподівайся, що я дозволю тобі забути це. Час від часу я буду нагадувати тобі про це, просто щоб освіжити твою пам'ять.

Сестра Ерміна благально підняла руку.

— Я, я тільки…

Він дивився на неї, поки вона не замовкла, так і не зумівши підібрати виправдання, а потім продовжив.

— Так, весь цей час я був з вами. Так, я все бачив. Так, у будь-який момент я міг убити вас. Але в мене є дещо, чого немає в тебе, Юлія. У мене є терпіння. За допомогою терпіння можна рухати гори — або обійти їх, або підійнятися на них.

— Але ж, Ви ж могли прикінчити Річарда Рала прямо тоді, коли ми пропонували йому свої умови. І в таборі Ви теж могли вбити його.

— У таборі у вас теж була така можливість. Наклали заклинання, і ось він лежить на лопатках. Ви могли з ним покінчити. Так чому ж ви цього не зробили? Ви залишили його в живих тому, що у вас був більш грандіозний план. Ви вирішили, що будете далі перебувати під захистом його уз, і, одночасно, переслідувати свою, набагато більшу мету.

— Значить, Ви не збиралися цього робити, — з натиском вимовила вона. — У Вас була можливість покінчити з ним.

— А, вбивати людей, звичайно, корисно в якості покарання, але це не йде ні в яке порівняння з тим, що можна з ними зробити, поки вони живі. Ось, взяти, наприклад, Вас трьох. Смерть буде для вас не стільки великим покаранням, скільки нагородою в загробному житті, якщо ви в цьому Світ служили Володарю. Вам трьом буде відмовлено в Світі Творця. А мені від того яка користь? Але якщо людина жива, я можу змусити її страждати. — Він нахилився ближче. — Ви згодні?

— Так, Ваше Превосходительство, — придушеним голосом ледь видавила Сестра Юлія, її вухо теж почало кровоточити.

— Окремі деталі вашого плану припали мені до душі, — сказав він, випроставшись. — Я зрозумів, що для моїх інтересів вони виявляться корисними — наприклад такі предмети, як шкатулки Одена. Яка необхідність у вбивстві Річарда Рала, у мене ж є можливість зробити набагато більше, ніж просто знищити його. Я хочу, щоб він відчував нескінченні страждання, залишаючись живим. Тоді, в таборі, так само, як і ви, залишивши його в живих, в той самий день, коли ви запустили заклинання Вогняного Ланцюга, я зрозумів, що зможу використати цю нову можливість, щоб забрати в нього все. Так само, як і ви, я був захищений від заклинання Вогняного Ланцюга, так як перебував тоді у вашій свідомості. Тепер, отримавши все те, що ви мені дали, я можу позбавити Річарда Рала його сили, його землі, його народу, його друзів, його улюблених. В ім'я Братства Ордена я можу забрати у нього все.

Джеган витягнув вперед міцно стиснуту в кулак руку, і зціпив зуби.

— За опір нашим праведним цілям, я маю намір розтрощити його до всіх глибин його душі, і потім, коли я витрушу з нього все, змушу випробувати його весь біль, який тільки є в цьому світі, я, задую полум'я його душі. І ви дали мені цю можливість.

Сестра Юлія кивнула, як би оплакуючи все те, що тепер було для неї втрачено. Здавалося, вона націлилася на свої нові завдання.

— Ваше Превосходительство, нічого цього ми не можемо зробити, не маючи книги, за якою ми сюди з'явилися.

Джеган підняв зі столу книгу і повернув так, щоб вони її бачили.

— «Книга Зниклих Тіней». Книга, яку ви збиралися тут знайти. Поки я чекав, коли ви доберетеся до кінця вашої подорожі, мені надумалося пошукати її.

— Ви навіть доставили мені засіб перевірки. — Його пильний погляд перемістився на Келен. — І ви наділи на неї ошийник, за допомогою якого я можу керувати нею. — Він повернувся, поблажливо посміхаючись Сестрі Юлії. — Бачиш, перебуваючи в твоїй свідомості, я можу направляти твої думки, і через тебе можу контролювати кожен її рух з тією ж легкістю, що й ти.

Надія Келен на можливе визволення випарувалася. На що вже Сестри були жорстокими господарями, але ця людина була чимось набагато гіршим. Келен досі не здогадувалася про його наміри, але вона не живила ніяких ілюзій, що в них не було нічого, крім гидот.

Підозра знову стала підступати до неї. З якоїсь причини для Сестер вона представляла цінність і тепер була такою ж цінністю для Джегана. Як вона могла виявитися засобом перевірки якоїсь давньої книги, написаної тисячоліття тому? Їй завжди говорили, що вона була ніким, рабинею і більше нічим. Вона стала розуміти, що Сестри брехали їй. Їм тільки хотілося, щоб вона вважала себе ніким. Замість цього, виявилося, що для всіх них вона має найголовніше значення.

Джеган різко вказав на Джилліан.

— Крім нашийника, переконати Келен робити те, що їй буде наказано, мені допоможе вона. Скажи-ка, любонько, у тебе коли-небудь був чоловік?

Джилліан відскочила від Келен.

— Ви сказали, що звільните мого дідуся. Ви сказали, що, якщо я зроблю все точно так, як Ви сказали і приведу сюди Сестер, Ви звільните і його, і інших людей теж. Я зробила те, що Ви мені сказали.

— Так, ти зробила. І ти зіграла свою роль вельми переконливо. Перебуваючи в їх думках, я весь цей час спостерігав за твоєю роботою. Ти бездоганно слідувала всім моїм інструкціям.

Його голос, як і його погляд, наповнився загрозою.

— А тепер відповідай на питання, інакше твій дідусь разом з рештою до завтрашнього ранку стане їжею для стерв'ятників. У тебе коли-небудь був чоловік?

— Я не зовсім впевнена, що Ви маєте на увазі, — тоненьким голоском промовила вона.

— Зрозуміло. Отже, якщо Келен не буде робити все, що я накажу їй, тебе віддадуть моїм солдатам для забави. Їм подобається, коли їм в руки потрапляють такі молоденькі як ти, які ще не випробували… нічого схожого на їх бажання.

Джилліан вчепилася пальцями в сорочку Келен. Задихнувшись від ридань, вона уткнуласьлицем в руку Келен. Келен обняла дівчину за плече, намагаючись заспокоїти її, дати їй зрозуміти, що якщо тільки зможе, то не дозволить нічому поганому трапитися з нею.

— У Вас є я, — сказала Келен. — Залиште її в спокої.

— Третя шкатулка знаходилася у Тові, — сказала Сестра Юлія.

Як зрозуміла Келен, вона намагалася протягнути, виграти час, а також здобути прихильність Джегана.

Він подивився на неї.

— Її у неї вкрали.

— Вкрали? Тоді… Я можу допомогти вам знайти її.

Джеган склав свої величезні руки і притулився задом до столу.

— Юлія, коли ти, нарешті, зрозумієш, що я не тільки стою тут, перед тобою, але і перебуваю в той же час в твоєму розумі. Адже я знаю все, що ти думаєш. Так що, продовжуй вигадувати свої плани. Вони досить цінні. І як тільки тобі в голову приходять такі грандіозні плани, — присуваючись ближче, вимовив він, зітхнувши задоволення, — вони набагато глибші, ніж те, на що ти, як мені здавалося, здатна.

В його голосі прозвучало торжество, від якого Келен до самого хребта пройняла дрож.

— Так подивіться, що я отримав, завдяки своєму терпінню, — сказав він, повертаючись до неї, і зупинивши на ній погляд своїх моторошних, темно-сірих очей. — Ви хотіли знати, чому я дозволяв вам вільно розгулювати, робити те, що вам хотілося? Ось відповідь. Дозволивши тобі думати самостійно, Юлія, я в результаті отримав нагороду з нагород.

Тепер Келен знала, що була права. Була якась причина, чому вона являла собою цінність. Знати б тільки, чому. Їй хотілося зрозуміти, ким же вона насправді є.

Келен залишалося тільки спостерігати, як Джеган наближається до неї. Тікати було нікуди. Як тільки ця думка прийшла їй в голову, вона відразу відчула, як удар болю обпік їй спину до самих ніг, прикувавши до місця. Вона знала, що ця нерухомість і біль викликаний нашийником, тому що Сестри проробляли таке з нею й раніше. Мабуть, він знав, як це робити, тому що знаходився в їхніх думках тоді, коли вони це робили. По нещадному виразу його обличчя вона зрозуміла, що, на цей раз, біль їй заподіяв саме він.

Джеган підійшов і запустив свої товсті пальці у волосся Келен. Їй не хотілося, щоб він її чіпав, але вона ніяк не могла цьому запобігти. Втупившись на неї, він, здавалося, забув про всіх інших, хто знаходився в кімнаті.

— Так, Юлія, ти дійсно піднесла мені нагороду нагород. Ти привела мені Келен Амнелл.

Амнелл.

Отже, тепер вона знала своє друге ім'я. Після того, як воно було вимовлено, їй додалося якесь коливання, як ніби до її імені повинно було бути додано ще щось.

Джеган нахилився ближче, в його грубій усмішці було висловлено намір, про який їй не хотілося навіть думати. Притому, що у неї все одно не було вибору, Келен, зібравши свою волю, не відступила. Потужне, мускулисте тіло Джегана притислося до неї. Почуття було таке, наче на неї своєю масою навалюється бик.

Чоловік одним пальцем зрушив з шиї її волосся. Він схилився до її вуха, і його щетина обдерла їй щоку.

— Але Келен не знає, хто вона така, навіть не здогадується про істинну природі тієї цінності, яку вона насправді представляє.

Вперше Келен захотілося стати невидимою, щоб ця людина не могла бачити її так само, як всі, крім Сестер і Джилліан. Це була не та людина, в видимості якої їй хотілося б знаходитися. Їй хотілося ніколи не бути поруч з ним.

— Ти просто не можеш уявити, — з натяком в голосі прошепотів він, і жар жаху висушив все всередині неї, — якою винятковою неприємністю це для тебе обернеться. Ти вартуєш того, що я стерпів все, що я змушений був терпіти від думок Юлії. Нам з тобою ще належить поближче познайомитися, тобі і мені. Якщо ти думаєш, що найгірше я підготував для лорда Рала, то тобі навіть і уявити неможливо, які у мене плани на тебе, дорогенька.

За все своє життя Келен ніколи не відчувала себе такою самотньою, такою безпорадною. Хоча їй вдалося стримати схлип, здавивши горло, вона відчула, як по її щоці котиться непрохана сльоза.

Коли Джеган відвернувся і вже не дивився на неї, Келен, нарешті, дозволила собі тихенько зітхнути, відчувши полегшення від того, що він прибрав від неї свої руки, хоча він всього торкався її волосся. Її переповнював нестерпний жах, через те, що він перебував так близько від неї. Їй остаточно став зрозумілим натяк в його погляді на неї. Їй стало ясно, що він зможе зробити з нею все, що тільки йому заманеться, і вона повністю знаходиться в його владі.

Ну, ні. Поки вона ще дихає, їй не можна в це вірити. Їй не можна дозволити собі вважати себе безпорадною. Замість того, щоб впадати в паніку, їй слід задуматися. Страх їй не помічник. Можливо це і правда, що її життя вже їй не належить, але їй було зрозуміло, що піддатися сліпому страху означало підкоритися його волі. Саме цього він від неї і домагався.

Відійшовши до столу в протилежний край кімнати, Джеган підсунув до себе книгу. Він перегорнув обкладинку і, спершись обома руками на стіл, мовчки опустив на неї свій погляд. Округла плоть його плечей, покрита м'язами спина і товста шия — все це, здавалося, належало бику, а не людині. Він і його люди, здавалося, навмисно відмовлялися від гордих ідеалів людської істоти і замість них брали нижчі, тваринні властивості. Прагнення перетворитися на нижчу форму життя і віддалитися від вищих, демонстрував розмір дикої загрози, яку вони собою представляли; вони стали не людьми, а чимось більш низьким.

Ззаду, біля дверей, розставивши ноги і склавши руки за спини стояли двоє охоронців. Рука Келен лежала на плечі Джилліан, дівчина мовчки поглядала вгору, відчуваючи занепокоєння від присутності цих чоловіків, які іноді кидали на неї похмурі погляди.

Пара охоронців не бачила Келен. Принаймні, їй так здавалося. Вона спостерігала за їх поведінкою і помітила, що окрім Джилліан, вони іноді поглядали на Сестер, правда, без особливого інтересу. Коли Джеган звернувся до Келен, вони здавалися трохи здивованими. Вони промовчали, але Келен здогадалася, що їм здалося, що їх вождь розмовляв сам із собою. Як і всі інші, за винятком Джилліан, Сестер і Джегана, завдяки його зв'язку з Сестрами, охоронці забували Келен, не встигнувши усвідомити те, що вони побачили. Хотілося б їй бути такою ж невидимою і для їхнього вождя.

— Ваше Превосходительство, як йдуть справи у Ваших військ? — Запитала Сестра Юлія, як і раніше намагаючись втягнути його в розмову і, тим самим, виграти час. Вона теж намагалася не піддатися страху.

Джеган, посміхнувшись куточками рота, кинув погляд через плече.

— Вони недалеко звідси.

Сестра Юлія, в замішанні, моргнула.

— Недалеко?

Він кивнув, як і раніше посміхаючись.

— Північніше за горизонтом, в Д'харі.

— Північніше, в Д'харі? — Вирвалося у Сестри Ермінії. — Але, Ваше Превосходительство, цього не може бути.

Він підняв брову, явно насолоджуючись їх подивом.

— Мабуть, вони помиляються, рапортуючи про своє місцеположення, — сказала Сестра Ерміна, і це прозвучало, як її спроба вчепитися за можливість підняти себе в очах Імператора. Вона облизала губи. — Ваше превосходительство, я маю на увазі, що деякий час тому, ми, ну, ми пройшли їх. Вони як і раніше рухалися у зворотному напрямку вглиб Серединних Земель, продовжували рух на південь, в обхід гір. Неможливо, щоб вони виявилися…

Її тремтячий голос затих на півслові, начебто, при погляді на Джегана вся її хоробрість вичерпалася, так, що її не вистачило навіть на розмову, і яка дозволила їй тільки висунутися з свого тихого притулку страху.

— І тим не менше, вони вже обійшли гори і повернули на північ в Д'хару, — сказав Джеган. — Зрозумійте, я управляв вашими думками, щоб направити вас туди, куди мені це було потрібно. Моєю метою було змусити вас думати, що ви перебуваєте в безпеці, думати, щоб ви вважали, що знаєте, де я перебуваю. Звичайно, вам не було чутні мої нашіптування, але саме вони направляли вас, хоча ви про це й не здогадувалися.

— Але ми бачили ваші війська, — сказала Сестра Цецилія. — Ми бачили їх і обходили їх. Вони знаходилися далеко позаду.

— Ви бачили те, що я хотів, щоб ви побачили, — сказав, відмахнувшись, Джеган. — Ви вважали, що йдете туди, куди вам хочеться, а насправді йшли туди, куди я вас вів — прямо до мене і до моїх основних сил. Я змусив вас зустрітися з силами ар'єргарду і ще декількох підрозділів, які прямували на південь, в інші області Серединних Земель. Я змусив вас повірити в те, що мені було потрібно, так, щоб зберегти у вас віру в здійсненність ваших планів, в той час, як основна армія виконувала своє завдання.

Наші сили просунулися набагато далі, ніж ви думали. Я хочу закінчити цю війну і, зрозумівши, що ця мета, нарешті, доступна, відповідно змінив тактику. Як правило, я не змушую головні сили пересуватися в такому темпі, тому що це послаблює армію і обходиться в безліч життів, зазвичай це безглуздо, але кінець вже близький, і це виправдовує втрати. Крім того, всі вони тут перебувають на службі у Ордена, а не навпаки.

— Зрозуміло, — тихо промовила Ерміна, приходячи в смуток від більш ясного розуміння того, як вміло їх провели і поставили у невигідне важке положення.

— А тепер — за роботу.

Раптово всі троє Сестер стрибнули вперед, як ніби хтось смикнув за невидимі мотузки, обв'язані навколо їх ший.

— Слухаємося, Ваше Превосходительство, — сказали вони всі, як одна. Очевидно, Джеган мовчки віддав наказ, чутний тільки їм, можливо, тільки для того, щоб нагадати їм, що він знаходиться в їх думках.

Келен зміркувала, що хоча він міг її контролювати за допомогою нашийника через розум Сестер, але безпосередньо нею він керувати не міг. Крім того, що він просто відчував до неї якусь первісну ненависть. Він, мабуть, намагався паралізувати її страхом, використовуючи його, як засіб контролю за її вчинками, не даючи їй можливості думати — у додаток до можливостей нашийника і Сестер. Можливо, незважаючи на присутність в думках Сестер, розум Келен для нього був недоступний.

Звичайно, вона не могла бути впевненою в цьому. Зрештою, Сестри прорахувалися, коли точно так само вирішили, що їх свідомість вільна від читаючого усі їхні думки соноходця. Так що, хоча вона і не могла повністю виключати таку ймовірність, вона все-таки вважала вірним міркування, що його немає в її свідомості. Більш того, він обходився з нею зовсім по-іншому, інакше, ніж з Сестрами. Для нього вони були віроломними бранками; Келен була нагородою.

Обманюючи їх, він переслідував свої цілі. По суті, він шпигував за їх думками. Вони були зайняті важливою справою, і він збирався непомітно вивідати їх плани з тим, щоб зуміти обернути їх до своєї власної вигоди. Він знав, що у Келен не було нічого, окрім бажання втекти від Сестер. У неї не було інших справ, окрім цієї. Вона навіть не пам'ятала, ким насправді була. В її свідомості не було нічого такого, заради чого Джегану треба було проникати в її думки. Очевидно, що їй не хотілося бути його полонянкою, а також, що їй хотілося повернути собі своє життя. Тому, не було нічого, що він міг би дізнатися для себе нового, таємно стежачи за її думками — принаймні до тих пір, поки вона не почне думати, а не тримати очі закритими від страху.

Але якщо він дійсно не проникав у її думки, то чому б і ні? Врешті-решт, він був соноходцем, людиною, що володіє такою владою, що навіть Сестри намагалися уникнути його, правда зазнали невдачі, саме по причині його дару і сили. Йому конче була потрібна Келен, раз він називав її нагородою нагород. Якби він проник в її розум, то, напевно, контролював би її за допомогою тієї ж самої невидимої нитки, якою він зазвичай керував Сестрами, і йому б не було потрібно використовувати їх дар. Він не походив на людину, який звернулася б до цього вторинного методу контролю, якби не був змушений до нього вдатися. Якби він міг проникнути в її думки, тоді для контролю над нею йому не знадобилися б Сестри.

Який йому зараз був сенс не дати їй можливості відчути його в своїй свідомості, якщо він насправді туди проник? Важливіше навіть інше — раз вже вона представляла для нього таку цінність, то він, безсумнівно, контролював би її саме таким способом, якби це було можливо, Отож, чому він не зміг проникнути в її свідомість і тримати під контролем безпосередньо?

У цьому явно щось було. У неї склалася чітка думка, що тут було дещо, про що він старанно замовчував.

— Тоді ось вона, — сказав він, звертаючись до Сестер. — Це «Книга Зниклих Тіней». Це те, за чим ви сюди з'явилися, те, що вам було потрібно. Я хочу почати зараз же.

— Але Ваше Превосходительство, — сказала Сестра Юлія, видимо здивувавшись з такої ідеї, — у нас є тільки дві скриньки. Нам знадобляться всі три.

— Ні, не знадобляться. Вам всього лише потрібно з'ясувати за допомогою цієї книги, яка з цих наявних двох шкатулок дійсно та, яка вам потрібна. Якщо ж відсутня шкатулка виявиться тією, яка нас знищить, або знищить все суще, то навіщо вона нам потрібна?

Схоже, у Сестри Юлії були дуже серйозні аргументи за те, що вона їм таки знадобиться, але їй не дуже хотілося відстоювати свою точку зору.

— Добре, — сказала вона, підбираючи потрібні слова, — я думаю, цілком ймовірно, що так воно і виявиться. Зрештою, досі у нас не було можливості вивчити «Книгу Зниклих Тіней», тому ми не можемо знати цього напевно. Можливо, те, що нам вдалося дізнатися з непрямих джерел — виявиться неправильним. Адже саме тому ми сюди з'явилися. Нам була потрібна книга. Може бути, Ваше Превосходительство, як Ви і сказали, що третя шкатулка нам дійсно не знадобиться.

Для Келен було очевидно, що Сестра Юлія в це не вірила. Джегана її сумніви, мабуть, не турбували.

— Ну, так от вона, чекає вас. — Він вказав на книгу, що лежала на громіздкому столі. — Вивчивши цю книгу, ви зможете визначити, що собою являє кожна скринька, яка з них та, яка нам потрібна. Якщо виявиться, що серед цих коробок її немає, то до того часу, можливо, з'явиться і третя шкатулка.

Сестри відчували сумніви з приводу його плану, але бажання вступати в суперечку, мабуть, не відчували. Нарешті, Сестра Юлія, перезирнувшись з рештою, визнала цінність його пропозиції.

— Жодна з нас до цієї пори не бачила цю книгу, отже, нам треба… витягти з неї все, що зможемо. Я думаю, Ви маєте рацію, Ваше Превосходительство. Потрібно послідовно вивчити книгу.

Джеган кивком голови вказав на лежачу на столі книгу.

— Приступайте.

Сестри встали тісному групкою ближче до столу і нахилилися, спершу опустивши шанобливо погляди перед книгою, яку вони так довго шукали. Вони мовчки читали, в той час, як Джеган стежив, як за ними, так і за книгою.

— Ваше Превосходительство, — сказала, після короткого огляду, Сестра Юлія, — виявляється, ми не можемо навіть… приступити, як Ви висловилися.

— Чому?

— Ось, подивіться сюди. — Вона показала пальцем на сторінці. — На самому початку, це підтверджує те, що наші попередні підозри мають під собою грунт, що тут поставлені щити проти будь-яких випадковостей. Тут говориться, що вам потрібна…

Вона замовкла і через плече кинула погляд на Келен.

— Ось, — продовжила вона, — прямо тут на самому початку говориться, «Перевірити істинність «Книги Зниклих Тіней», якщо її читає хтось інший, замість того, хто підкорив собі шкатулки, можна напевно тільки за допомогою… Ось тут, Ваше Превосходительство, Ви самі можете побачити, що тут написано.

Келен було зрозуміло, що жінка уникала вимовити щось вголос. Джеган також читав мовчки.

— Ну і що? — Засперечався він. — Вона читається тим, хто керує скриньками. Я читаю її через вас. А я тепер керую скриньками.

Сестра Юлія прочистила горло.

— Ваше Превосходительство, я повинна бути з Вами абсолютно відверта.

— Я читаю твої думки, Юлія. Ти не можеш бути зі мною інакше, ніж абсолютно чесною. Я знаю, що ти сумніваєшся щодо моєї ідеї, але не хочеш вголос висловити такі думки. Отже, як ти розумієш, я знав би, що ти збираєшся мене обдурити.

— Так, Ваше Превосходительство. — Вона жестом вказала на книгу. — Але зрозумійте, тут є вельми специфічна проблема.

— Яка?

— Проблема перевірки, Ваше Превосходительство. Ця книга — збірник вказівок по здійсненню справ, що зачіпають найглибші сторони матерії. Вони не тільки неймовірно складні, але надзвичайно небезпечні — для всіх нас. Отже, з цієї причини, необхідно приділяти найсуворішу увагу тому, про що говориться в цій книзі. Це не те питання, на яке можна дати приблизну відповідь. Ніщо не повинно бути упущено. Те, про що йдеться в цій книзі, це абсолютно особливі речі, і для цього є свої причини. Ви повинні задуматися над кожним словом, кожним реченням, кожною формулою в ній. Потрібно розглянути кожну можливість. У таких справах наші життя повністю залежать від того, чи зможемо ми діяти з граничною обережністю.

— Що ж у цьому такого специфічного? Тут все ясно написано «Перевірити, якщо читає інший». Немає тут нікого іншого. Ми самі її читаємо.

— У цьому вся суть, Ваше Превосходительство. Ми не самі читаємо її.

Особа Джегана Зашарілось від гніву.

— Чим же тоді, по-твоєму, ми тут займаємося!

Сестра Юлія хапала ротом повітря, наче невидима рука схопила її за горло.

— Ваше Превосходительство, Ви зараз володієте скриньками. Але Ви в дійсності не читаєте «Книгу Зниклих Тіней».

Він із загрозою нахилився до неї.

— Тоді, що саме я читаю?

— Копію, — сказала вона.

Він зробив паузу.

— Як це?

— Так, в даному випадку, Ви фактично, читаєте не «Книгу Зниклих Тіней". Ви дивитеся її копію. По суті, Ви читаєте щось, сказане іншим.

Він ще сильніше насупився.

— Тоді хто ж її читає?

— Той, хто зробив копію.

На обличчі Джегана став з'являтися осмислений вираз, і він випростався.

— Так… це не оригінал. Якимось чином я чую того, хто зробив цю копію. — Він пошкріб щетину. — Значить, її треба перевірити.

— Саме так, Ваше Превосходительство, — з явним відчуттям полегшення вимовила Сестра Юлія.

Джеган глянув назад через плече на Келен.

— Підійди сюди.

Келен поспішно виконала його наказ, не бажаючи піддаватися мукам в боротьбі, в якій, як вона знала, він легко переможе. Збоку до неї присунулася Джилліан, очевидно не бажаючи залишатися однією позаду, і стояти поблизу двох лютих охоронців.

Величезна рука Джегана схопила Келен ззаду за шию. Він сильно штовхнув її вперед і нахилив до книги.

— Подивися на неї і відповідай мені, справжня вона чи ні.

Келен відчувала повільно відступаючий біль в шиї від хватки його сильних пальців, навіть після того, як він її відпустив. Ледве втримавшись від сильного бажання потерти болюче місце, вона схопила книгу.

У Келен не було ні найменшого поняття, як дізнатися, справжньою чи ні була книга, яку вона ніколи раніше не бачила. Вона не мала ніякого уявлення, як їй вдасться скласти думку про її автентичність. Тим не менше, вона розуміла, що Джеган не прийме таке виправдання. Його влаштовувала тільки відповідь; він не бажав чути, що вона не знає відповіді.

Вирішивши, що їй треба хоча б спробувати, вона стала гортати сторінки, роблячи вид, що чесно докладає зусиль, тоді як насправді вона всього лише пробігала поглядом чисті аркуші лежачої перед нею на столі, розкритої книги.

— Мені шкода, — нарешті сказала вона, крім правди, не зумівши придумати нічого, що могла б повідомити йому, — але тут одні порожні сторінки. Мені нічого тут підтвердити.

— Ваше Превосходительство, вона не може бачити текст, — видихнула Сестра Юлія, так, немов для неї це не стало несподіванкою. — Це магічна книга. Щоб прочитати її, потрібно мати непошкоджений зв'язок з деякими сторонами Хань.

Джеган глянув на нашийник Келен.

— Непошкоджений. — Він з підозрою подивився їй в очі. — Можливо, вона бреше. Можливо, вона просто не хоче розповісти нам, що вона бачить.

Келен задумалася, — це підтверджувало це, що його не було в її розумі або можливо, це було продовження все тої ж ж ретельно розробленої ним хитрості. Їй здалося, що в нинішній ситуації йому не було ніякої причини приховувати докази його проникнення в її свідомість. Зрештою, і шкатулки, і книга, були основною причиною обману Сестер. Він навмисно тримав у таємниці свою присутність, щоб привести їх сюди, до цієї книги.

Раптово Джеган схопив Джилліан за волосся. Від несподіванки Джилліан видала короткий, обірваний зойк. Очевидно, він заподіяв їй біль. З усіх своїх сил вона намагалася не вириватися з руки, в якій були її волосся, щоб він не зірвав з неї скальп.

— Зараз я вирву одне око у цього дівчиська, — звернувся до Келен Джеган. — Потім я ще раз запитаю, чи справжня книга чи ні. Якщо я не отримаю відповіді, то — незалежно від причини — я вирву у неї інше око. Потім я запитаю в останній раз, і якщо ти знову не даси мені відповідь, тоді я вирву її серце. Як тобі це сподобається?

Сестри стояли мовчки і спостерігали, не вживаючи ніяких спроб втрутитися. Джеган зняв з пояса ніж. Ривком він розгорнув її, міцно обхопивши рукою горло, притиснув до своїх грудей, щоб вона не могла чинити опір і не смикалася, і підніс кінчик ножа впритул до її обличчя. Від жаху, Джилліан стала задихатися.

— Дозвольте мені поглянути на книгу, — сказав Келен, в надії запобігти непоправному.

Двома пальцями руки, що втримувала ніж, він схопив книгу і віддав їй. Келен більш ретельно переглянула сторінки, щоб переконатися, що вона не пропустила жодної, яка могла б їй хоч що-небудь сказати, але вона як і раніше нічого не побачила. Всі сторінки були чисті. Вона нічого не бачила, і сказати, справжня вона чи ні, їй було неможливо.

Вона закрила обкладинку і пригладила її долонею. Вона не знала, що робити. Вона поняття не мала, що шукати. Вона перевернула книгу, подивилася з зворотного боку. Переглянула зріз сторінок. Повернула набік, вивчаючи назву, золотими літерами витиснутими на корінці.

Джилліан видала придушений крик, так як Джеган з силою передавив їй горло, відірвавши її ноги від землі. Кінчик ножа був націлений прямо в праве очей дівчини. Не в змозі ухилитися від загрози, вона могла тільки моргати, і її повіки вже зачіпали кінчик леза.

— Пора осліпнути, — прогарчав Джеган.

— Це підробка, — сказала Келен.

Він підняв погляд.

— Що?

Келен простягнула йому книгу.

— Ця книга — помилкова копія. Вона підроблена.

Сестра Юлія зробила крок вперед.

— Як ти можеш це знати? — Вона явно була збита з пантелику тим, як Келен, не будучи в змозі прочитати жодного слова в ній, змогла назвати книгу підробленою.

Келен не звернула на неї увагу. Замість цього вона продовжувала дивитися в кошмарні очі сноходця. Образи клубочилися, міняючись, подібно жорстоким грозам на опівнічному горизонті. Щоб не відвести погляд, їй потрібна була вся її сила волі.

— Ти впевнена? — Запитав Джеган.

— Так, — сказала вона з усією переконаністю, яку змогла в собі знайти. — Це — фальшивка.

Тепер, гранично зосередившись на Келен, Джеган відпустив Джилліан. Звільнившись, дівчина прослизнула навколо Келен і встала позаду, під її прикриття.

Джеган дивився в очі Келен.

— Звідки тобі відомо, що це не «Книга Зниклих Тіней»?

Келен стояла тримаючи книгу, повернену до нього, так, щоб йому було видно корінець.

— Ви всі шукаєте «Книгу Зниклих Тіней». Тут написано — «Книга Зниклої Тіні». ((тінь — shadow, тіней — shadows, прим перекл.))

Його погляд розжарився.

— Що?

— Ви запитали, звідки мені відомо, що вона не справжня. Саме звідси. Тут написано «Тіні» а не «Тіней». Це — підробка.

Сестра Цецилія стомлено протерла обличчя рукою. Сестра Ерміна закотила очі.

Тільки Сестра Юлія, насупившись, глянула на книжку, читаючи про себе напис на корінці.

— Вона права.

— І що з цього випливає? — Змахнув Джеган руками. — З того, що в слові «Тіней» пропущено літеру. Це одна тінь замість декількох. Що такого?

— Просто, — сказала Келен. — Одне — справжнє, інше — ні.

— Просто? — Запитав він. — Ти вважаєш, що це просто?

— Як можна пояснити ще простіше?

— Можливо, це нічого не значить, — сказала Сестра Цецилія, прагнучи примкнути до свого дратівливого господаря. — Єдине число, або множинне, яке це має значення? Це всього-навсього корінець; головне — те, що всередині.

— Можливо, це описка, — сказав Джеган. — Можливо, людина, яка робила обкладинку копії, помилилася. Оригінал напевно теж оправляв хтось інший, а тому книга сама по собі, поза сумнівом, справжня.

— Вірно, — сказала Сестра Ерміна, також бажаючи приєднатися до імператора. — Помилку допустив той чоловік, який зробив обкладинку, а не той, хто зробив копію. Дуже малоймовірно, що це був один і той же чоловік. Ймовірно, палітурник був малограмотним опецьком. Обдарованим повинен був бути той, хто переписував книгу. Значення має тільки те, що написано всередині книги. Ця інформація повинна бути вірною, а не та, яка знаходиться на обкладинці. Безсумнівно, це просто помилка, вчинена палітурником, ремісником, і вона не має ніякого значення.

— Для цього ми її сюди і привели, — пошепки нагадала їм Сестра Юлія. — Як би просто це не здавалося, до справи це не має відношення. Сама книга, крім усього іншого, перш за все застерігає, що саме за даних обставин вона повинна бути підтверджена… нею.

— Це дуже небезпечно. Така відповідь занадто проста, — оголосила Сестра Цецилія.

Сестра Юлія повернула до жінці голову.

— А якщо тебе переслідує вбивця з ножем, простого його леза хіба не достатньо, щоб повірити в небезпеку?

Сестра Цецилія не зніяковіла.

— Питання занадто складне, щоб мати просте рішення.

— Невже? — Сестра Юлія поблажливо глянула на жінку. — І де це говориться, що перевірка повинна бути складною? Сказано тільки, що вона має зробити це. Ніхто з нас не помітив помилку. А вона помітила. Вона виконала завдання.

Сестра Цецилія направила свій ніс вниз, на жінку, яку зазвичай вважала головною, але не тепер. Відтепер Сестра Юлія не керувала ними, вони могли більше їй не догоджати.

— Я вважаю, що це нічого не означає, — сказав Джеган, як і раніше втупившись в очі Келен, яка твердо дивилася на нього. — Я сумніваюся, що вона дійсно знає, що це підробка. Вона тільки хоче врятувати свою власну шию.

Келен знизала плечима.

— Якщо Вам хочеться так думати, ваше право. Але можливо Ви не хочете допускати сумніву в тому, що ця книга справжня, тому що Вам хочеться вважати, що ця копія вірна, — вона підвела брову, — а не тому, що так воно і є.

Ще якусь мить Джеган дивився на неї. Раптово він вихопив книгу з її рук і повернувся до Сестер.

— Вам треба ретельно переглянути всі її вміст. Для того, щоб знайти і відкрити потрібну скриньку. Нам потрібно переконатися, що тут немає ніяких помилок.

— Ваше Превосходительство, — почала було Сестра Юлія, — може виявитися, що немає ніякого способу зрозуміти, чи є написане тут…

Обірвавши її, Джеган кинув книжку на стіл.

— Я хочу, щоб ви втрьох, проглянули всю книгу. Подивимося, чи вдасться вам, виявити хоч який-небудь ознаку, що вказує на те, що вона може бути підробкою.

Сестра Юлія прочистила горло.

— Ну, ми можемо спробувати…

— Зараз же! — Його раптово підвищений голос луною відгукнувся в кімнаті. — Або ви відправляєтеся в намети розважати моїх людей? Вибір служби — за вами. Вибирайте яку.

Всі три Сестри підскочили до столу. Вони схилилися до нього і прийнялися вивчати книгу. Джеган протиснувся між Сестрами Юлією і Цецилією, очевидно для того, щоб стежити за тим, як вони читають і упевниться, що вони нічого не пропускають.

Переконавшись, що вони всі вчотирьох відволіклися на своє заняття, Келен тихенько відвела Джилліан в дальній задній кут кімнати, подалі від двох величезних охоронців.

— Вислухай мене дуже уважно і зроби так, як я скажу, — тихо, щоб її не змогли почути Джеган і Сестри, промовила Келен.

Джилліан, насупившись, чекала продовження.

— Мені потрібно в дечому переконатися. Мені потрібно підійти до тих двох охоронців…

— Що!

Келен затиснула рукою дівчині рот.

— Тс-с.

Джилліан кинула погляд на загарбників, турбуючись, чи не привернула вона до себе їх увагу. Ні, не привернула. Переконавшись, що вона зрозуміла, Келен прибрала руку.

— У мене є підозра, що ці три чарівниці наклали на мене заклинання. Я не пам'ятаю, хто я така — саме через їхню магію. Майже ніхто, крім них і Джегана не може запам'ятати, що бачив мене. На це не здатний майже ніхто. Я поняття не маю, чому ти на це здатна. Ще вони наділи на мене цей нашийник і можуть з його допомогою заподіювати мені біль. Тому, я вважаю, що охоронці не можуть мене бачити, але мені потрібно в цьому переконатися. Стій тут. Не дивись на мене, щоб вони нічого не запідозрили.

— Але…

Келен притиснула палець до її губ.

— Послухайся мене. Зроби, як я прошу.

Нарешті, Джилліан, погоджуючись, кивнула.

Не чекаючи, поки дівчина передумає і вирішить посперечатися, Келен знову роззирнулася, щоб переконатися, що Джеган і Сестри зайняті читанням. Побачивши, що так воно і є, вона відразу рушила поперек кімнати. Вона рухалася так тихо, як тільки могла; охоронці, можливо, не знали про її присутність, але якби Джеган або Сестри почули її, то для неї, ще не встигнувши початися, все було б скінчено.

Обидва охоронці дивилися прямо перед собою, стежачи за імператором. Іноді, один, ближчий до Джилліан, обводив поглядом дівчину. По тому, як повільно він її оглядав, Келен могла зрозуміти, про що він думав: він сподівався, що Джеган віддасть Джилліан йому. Уява підказувала Келен, що людина, подібна Джегану, здатна роздавати подібні випадкові нагороди тим, хто заслужив таку відповідальну посаду, як особистий охоронець імператора. Джилліан не мала поняття, яке життя для неї приготувала її доля. Щоб змінити напрямок подій, які стрімко насувалися, Келен необхідно було щось зробити.

Перебуваючи перед охоронцями, вона старанно уникала можливості виявитися на одній лінії між ними і чотирма людьми біля столу. Їй також слід було остерігатися привернути до себе увагу Сестер або Джегана. Навіть якщо обидва охоронці не були здатні пам'ятати Келен досить довго, щоб зрозуміти що вона тут є, їй не хотілося дізнатися, що станеться, якщо прямо у них на очах їх вождь таємничим чином зникне. Ці двоє були обережними людьми, безсумнівно, володіли виключними здібностями, і невідомо було, як мало їм треба, щоб вони відчули небезпеку і приготувалися до її відбиття, а Келен мала намір стати великою небезпекою — але не раніше, ніж буде готова.

Стоячи прямо перед двома величезними чоловіками, вона побачила, що вона дістає їм тільки по плечі, тому вона не зможе затулити їх погляд. Вони не дивилися на неї і нічим не видавали, що знають про її присутність. Вона злегка доторкнулася до залізного шипу в носі одного з них. Той наморщив ніс і потім недбалим рухом почухав його, але не схопив її за руку.

Задовольнившись тим, що він більше нічого не зробив, Келен простягнула руку і безперешкодно витягла ножа з піхов на шкіряному ремені, що перетинав груди чоловіка. Витягуючи лезо в світло смолоскипів, вона діяла як можна обережніше, щоб виконати це спокійно, не прикладаючи зусилля на піхви або ремінь. Навіть, коли ніж був повністю звільнений, той нічого не помітив.

Зброя добре лягла їй в руку. Це відчуття змусило її згадати минулі події у готелі Білого Коня, де Сестри вбили господарів, чоловіка і дружину. Вона згадала, як схопила важкий колун, намагаючись перешкодити їм заподіяти шкоду дочці.

Вона згадала почуття глибокого внутрішнього задоволення від володіння зброєю, яка лежала в її руці, бо вона надавало відчуття володіння засобом управління своїм власним життям, здатним допомогти їй вижити. Зброя означала не перебувати у владі злих людей, які не шанують ніяких законів, ні людських, ні законів розуму, не бути безпорадною здобиччю тих, у кого більше сили і хто користується своєю силою, щоб попирати інших.

Келен закрутила нож навколо руки, пропускаючи його через пальці, милуючись, як, обертаючись, він відображає нерівне світло смолоскипів. Вона перехопила ручку і на мить придивилася до добре заточеного, відполірованого леза.

Це був порятунок. Якщо й не для неї, то, хоча б, для Джилліан.

Згадавши, де вона є і що їй треба робити, Келен швидко опустила зброю вниз всередину високого черевика. Вона озирнулась, щоб упевнитися, що Джилліан мовчить і стоїть на місці. Очі дівчини широко розкрилися. Келен повернулася до виконання свого завдання і обережно витягла другий ніж з піхов на грудному ремені іншого охоронця. Лезо було трохи тоншим, зброя була краще збалансована. Як і в перший раз, вона проткнула лезом шкіру свого черевика зверху, і пропустила його вниз, намагаючись зробити так, так, щоб лезо виявилося позаду її щиколотки. Потім вона проштовхнула кінчик ножа для надійності в підошву черевика. У саморобних піхвах ніж міг повернутися і порізати її під час ходьби.

Рухаючись безшумно, як тільки могла, навшпиньках, Келен швидко повернулася до переляканої Джилліан. Сестри і їх господар були зайняті жвавою бесідою про значення положення зірок, погоди, і пір року для освіти і концентрації сил, необхідних для певних заклинань. Сестри пояснювали значення виразів, і Джеган щохвилини задавав питання, кожен раз висловлюючи сумніви їхнім припущенням.

Почувши, як добре був обізнаний це чоловік, Келен злегка здивувалася. Іноді виявлялося, що він більше Сестер знав на той момент, як і що робити зі скриньками Одена. Джеган не здавався людиною, здатною оцінити книжкові знання, але Келен виявилася не права. В той час, як вона не розуміла більшості з того, про що вони говорили, очевидно, Джеган був добре начитаний і більш ніж підготовлений для розумної розмови з Сестрами, особливо про предмети, які, як вони говорили, можна було знайти тільки в найбільш рідкісних книгах. Він не був просто твариною. Він був набагато гірше. Він був дуже розумною твариною.

— Порядок, — сказала Келен голосом досить тихим, що бути впевненою, що ніхто більше її не почує. — Слухай мене. У нас не буде багато часу.

Очі Джилліан і раніше були широко відкриті.

— Як Вам це вдалося?

— Я була права, вони не бачать мене.

— І навіть, коли Ви крутили ніж?

Відхиляючи питання, на яке вона не могла відповісти, Келен знизала плечима і звернулася до більш важливим завданням.

— Послухай, мені потрібно витягти тебе звідси. Можливо, це наш єдиний шанс.

Пропозиція вжахнула Джилліан.

— Але якщо я втечу, то він уб'є мого дідуся, і, ймовірно, також і інших. Мені не можна втікати.

— Саме цим він тебе утримує. Істина ж у тому, що в будь-якому випадку всіх вас можуть убити, неважливо, втечеш ти чи ні. Ти повинна зрозуміти, що це може бути твій єдиний шанс, зараз або коли-небудь потім, для того, щоб отримати свободу.

— Ви дійсно в це вірите? Як я можу ризикувати життям мого дідуся на такій підставі? Що, як Ви вважаєте, може трапитися?

Келен глибоко зітхнула. Їй не хотілося вдаватися в пояснення.

— У мене немає часу на делікатності, чи переконати тебе по-доброму. За цей час я можу змалювати тобі тільки голий скелет правди, саме це я збираюся зробити, так що слухай уважно.

Я знаю, на що здатні ці люди. Я бачила, що вони роблять з молодими жінками, такими як ти і я — я бачила це на власні очі. Я бачила їх голі зламані тіла, залишені кинутими, там, де вони лежали, коли солдати Імперського Ордена покінчили з ними, або зваленими в канави, немов сміття. Якщо ти не втечеш, то твої справи будуть погані — це в кращому випадку. Залишок свого короткого віку ти проведеш в становищі рабині, розважаючи солдатню і догоджаючи їх нездоровим примхам, про яких тобі ще не слід навіть знати. Залишок твого життя стане суцільною низкою кошмарів і плачу. І це в кращому випадку. Ти будеш жити, але кожну секунду шкодувати, що не померла. У гіршому випадку, тебе уб'ють, як тільки Джеган покине це місце. І в тому, і в іншому випадку, ти будеш дурепою, якщо дозволиш собі думати, що він дозволить вам піти геть. Незалежно від того, що станеться, втечеш ти чи залишишся, він може відпустити твого дідуся разом з іншими, просто тому, що вони не захочуть витрачати час і сили на те, щоб їх убити. Джегана цікавлять більш значні справи. А ти для нього — цінний трофей. Якщо нічого не трапиться, він просто віддасть тебе тим двом охоронцям в якості нагороди за службу. Таким чином люди, подібні Джегану, змушують вірно служити собі таких жорстоких тварюк, як ці двоє, кидаючи їм шматочки смачних недоїдків, на зразок тебе. Ти можеш собі уявити, що вони з тобою зроблять — перш, ніж переріжуть тобі горло? Можеш?

На мить Джилліан затихла. Перед тим, як почати говорити, вона проковтнула грудку, що стояла в її горлі.

— Я зрозуміла, що мав на увазі Джеган ще до того, як він запитав, чи був у мене чоловік — я тільки прикинулася, що не розумію. Я знаю, що він мав на увазі, коли сказав, що віддасть мене солдатам. Я знаю, що він мав на увазі, коли сказав, що їм подобається, коли їм до рук потрапляє така молода жінка, як я. Я знаю, що він мав на увазі, коли говорив про їх бажання. Мої рідні попереджали мене про небезпеку, що загрожує нам з боку таких незнайомців, як вони. Моя мати мені це пояснила. Я вважаю, що вона не розповіла мені все, щоб мене не мучили кошмари. Я думаю, кошмари переслідували б мене, знай я хоч частину того, що знаєте Ви. Тоді я тільки прикидалася, що не знаю, про що говорив Джеган, щоб він не зрозумів, як я злякалася того, що він збирався зі мною зробити.

Келен не змогла стримати посмішку.

— Це було мудро з твого боку, тримати таке знання при собі.

Тільки тепер, почавши усвідомлювати похмурі перспективи своєї долі, Джилліан скривила губи, намагаючись утримати сльози.

— У Вас є план?

— Так. У тебе довгі ноги, але я все ж сумніваюся, що ти зумієш їх випередити. Є інший спосіб — використати те, що знаєш ти, а вони — немає. Ти казала, що одного невірного повороту достатньо, щоб людина загубилася в лабіринті тунелів і кімнат. Якщо у тебе буде хоча б невеличка перевага, то ти зможеш швидко загубитися в цих переплетіннях і поворотах. У такій плутанині, як тут, я думаю, навіть сили Сестер не вистачить, щоб знайти тебе, і, Джеган, я вважаю, не стане даремно витрачати час на це.

Схоже, у неї все ще залишалися сумніви.

— Але я…

— Джилліан, для тебе це шанс на порятунок. Іншого, можливо, ніколи не буде. Я не хочу, щоб з тобою сталося щось жахливе. Якщо ти залишишся, то так і буде. Я хочу змусити тебе зрозуміти, що тобі треба ризикнути. Я хочу витягнути тебе звідси. Це — все, що я можу для тебе зробити.

Вид Джилліан показував, що їй вдалося подолати страх.

— Значить, Ви… Ви не підете зі мною?

Келен стиснула міцніше губи і хитнула головою. Вона торкнулася пальцем нашийника.

— За допомогою цього вони зможуть меня зупинити. У деякому роді, воно чарівне. Вони зможуть здолати мене. Але я вважаю, що перш, ніж вони це встигнуть зробити, мені вдасться змусити їх забаритися досить довго, щоб ти змогла втекти.

— Але ж, за те, що Ви допоможете мені втекти, вони Вас покарають, або навіть уб'ють.

— Мене покарають в будь-якому випадку — Джеган вже пообіцяв мені найгірше з того, що йому вдасться придумати. Він не зможе зробити більшого, ніж те, що він вже для мене призначив. Що ж стосується моєї смерті, я вважаю, що вони цього не допустять, принаймні, зараз. Поки ще я їм потрібна. Я допомагаю тобі втекти і досить про це. Такий мій намір. Це мій вибір. Це все, що я можу зробити, єдиний вибір, який у мене є. Якщо я допоможу тобі, тоді моє власне життя, незалежно від того, що станеться зі мною, стане більше значити для мене. По крайній мірі, я щось зроблю для опору. Принаймні, в цьому, я одержу над ними перемогу.

Джилліан пильно дивилася на неї.

— Ви така ж хоробра, як лорд Рал.

Брови Келен зметнулися.

— Ти маєш на увазі Річарда Рала? Ти знайома з Річардом ралом?

Джилліан кивнула.

— Він теж допоміг мені.

Келен здивовано похитала головою.

— Живучи тут, в центрі цих занедбаних земель, ти навряд чи зустрічала багатьох значних людей. Що він тут робив?

— Він повернувся з мертвих.

Келен насупилася.

— Як це?

— Ну, насправді, не зовсім вже з мертвих. Принаймні, він так мені сказав. Але він прийшов з колодязя мертвих на цвинтар, так, як це було передбачено. Я — жриця кісток. Я — його слуга, хранителька снів. Він — мій господар. До мене було багато жриць, але їм він ніколи не з'являвся. Я і не здогадувалася про те, що він повернеться за мого життя. Він теж сюди приходив, щоб знайти книги. Саме він знайшов це місце, я навіть не знала, що воно тут є. Ніхто з наших людей не знав. Навіть мій дідусь не знав, про ці кістки тут. Річард шукав книгу, яка могла допомогти йому знайти когось, хто був для нього важливий. Книга називалася «Вогняний Ланцюг». Саме я знайшла йому цю книгу, коли він виявив це місце і привів мене сюди. Він був дуже схвильований. Я дуже зраділа, що допомогла йому знайти те, що йому було потрібно.

З того дня, як він привів мене сюди, я весь час вивчала це місце, запам'ятовуючи всі повороти, проходи та кімнати. Я сподіваюся, що коли-небудь Річард повернеться, якщо вже він говорив, що це можливо, і зможу все показати йому. Мені дуже хочеться, щоб він мною пишався.

В очах Джилліан Келен бачила сильне бажання виконати свій обов'язок перед цією людиною, зробити щось таке, що він зможе оцінити, заслужити його визнання своїм зусиллям і здібностям.

Келен хотілося поставити тисячу запитань, але у неї не було часу. І все ж від одного питання вона не змогла втриматися.

— Як він виглядає?

— Господар Рал врятував мені життя. Я ніколи не зустрічала нікого, схожого на нього. — Джилліан відсторонено посміхнулася. — Він був, ну, я не знаю… — Вона зітхнула, не зумівши підібрати слова.

— Я розумію, — сказала Келен, побачивши мрійливий погляд мідно-червоних очей дівчини.

— Тоді він врятував мене від солдатів, посланих Джеганем. Вони шукали ці книги. Я дуже злякалася, коли чоловік, схопив мене, зібрався перерізати мені горло, але Річард убив його. Потім він обійняв мене і втішав, поки я не перестала плакати. — Її погляд виринув і глибин спогадів. — А ще він врятував мого дідуся. Вірніше, не сам, а жінка, яка була з ним.

— Жінка?

Джилліан кивнула.

— Ніккі. Вона сказала, що вона чаклунка. Вона була дуже красива. Я не могла відірвати очей від неї. Раніше мені не доводилося бачити жінки такої краси. Коли вона стояла переді мною, то була схожа на доброго духа, з волоссям кольору сонця й очима кольору самого неба.

Келен зітхнула. Чому б красуні і не бути поруч з цим чоловіком. Після всього почутого, їй стало незрозуміло, чому раніше вона не могла припустити таку можливість. Келен сама не знала, чому, але вона відчула, як щось, якась надія, яку вона не сміла для себе визначити або, може бути, незбагненне бажання, яким вона все ще чіплялася за щось вкрай цінне, приховане за чорним саваном, відділяла її від минулого… тільки що покинула її.

Щоб не втратити контроль, задумавшись про злощасне становище, в якому вона опинилася, опинившись спійманою в пастку, їй довелося відвести очі від пильного погляду Джилліан. Вона зробила вигляд, що озирається назад, щоб упевнитися, що імператор і Сестри все ще зайняті своєю справою, і витерла зі щоки неждану, самотню сльозу.

Було видно, що Сестри ще сильніше, ніж раніше, захопилися обговоренням специфічних особливостей книги. Джеган вимагав від них пояснень, як можна переконатися в правильності окремих частин.

Коли Келен повернулась назад, Джилліан продовжувала дивитися на неї.

— Але вона не була така ж гарна, як Ви.

Келен посміхнулася.

— Жриця кісток, очевидно, повинна мати здібності до дипломатії.

— Ні, — сказала Джилліан, раптом розхвилювавшись, що Келен, може бути, не повірила їй. — Насправді. У Вас є щось таке.

Келен насупилася.

— Про що ти говориш?

Джилліан морщила ніс, відчайдушно підбираючи слова.

— Я не знаю, як це пояснити. Ви красиві, розумні, Ви все правильно робите. Але є ще щось.

Келен подумала що, можливо, це якось було пов'язано з тим, ким вона насправді була. Їй потрібен був хтось, хто зможе побачити її, запам'ятати і можливо, дасть їй ключ.

— На що це схоже?

— Я не знаю. Щось шляхетне.

— Благородне?

Джилліан кивнула.

— Ваша манера нагадує мені лорда Рала. Він, не вагаючись, врятував мені життя, точно так само, як Ви збираєтеся це зробити. Однак це не зовсім те. Я не знаю, як це пояснити. Тільки було в ньому щось… І у Вас також є та ж особлива риса.

— Добре. Принаймні, нас з ним об'єднує те, що я теж маю намір врятувати тобі життя.

Ще раз озирнувшись, Келен перевела подих. Решта, як і раніше були зайняті своєю жаркою дискусією. Вона повернулася до Джилліан, її погляд став смертельно-серйозний.

— Ми повинні зробити це зараз.

— Але, мене все ще турбує дідусь…

Довгий мить Келен вдивлялася в очі дівчини.

— Тепер, послухай мене, Джилліан. Ти повинна битися за своє життя. Це єдине життя, яка в тебе коли-небудь буде. Вони не змилуються, якщо ти залишишся. Я знаю, твій дідусь хотів би, щоб ти скористалася шансом.

Джилліан кивнула.

— Я розумію. Лорд Рал говорив мені майже те ж саме про важливість життя.

Чомусь це додало Келен відваги, і вона посміхнулася. Однак посмішка швидко зникла, і вона повернулася до думок про майбутню справу. Їй не було відомо, чи скоро Джеган з Сестрами закінчать, чи проведуть тут весь залишок ночі, але їй не можна було дозволити собі пропустити нагоду.

— Ми повинні зробити це зараз, поки в мене ще вистачає духу. Мені треба, щоб ти все зробила точно так, як я скажу.

— Я зроблю — сказала Джилліан.

— Ось, що нам треба зробити. Ти залишишся тут. Я проберуся туди і вб'ю цих двох чоловіків.

Очі Джилліан широко розкрилися.

— Що Ви збираєтеся зробити?

— Убити їх.

— Яким чином? Адже Ви всього лише жінка, а вони он які величезні. І їх двоє.

— Це не так вже неможливо, якщо знати як.

— Ви збираєтеся перерізати їм горло? — Припустила Джилліан.

— Ні. Якщо я так зроблю, вони встигнуть підняти шум. Крім того, я не можу проробити це одночасно з двома. Тому, мені потрібно взяти у них ще два ножі, потім мені треба прослизнути їм за спини, і завдати удару прямо… сюди.

Келен тицьнула Джилліан пальцем в спину, трохи збоку, прямо в м'яке місце проти нирки. Це місце було таким чутливим, що навіть слабкий удар змусив дівчину замичала від болю.

— Якщо ніж потрапляє людині сюди, в нирку, то біль настільки сильна, що він втрачає здатність навіть кричати.

— Ви ж це не серйозно. Напевно вони закричать.

Келен заперечливо похитала головою.

— Удар в нирку заподіює такий сильний біль, що вона перехоплює горло. Крик залишається замкненим у легенях. У цьому для нас буде шанс. До того, як вони зігнуться і зваляться мертвими на підлогу, тобі треба проскочити через ті двері позаду них. Нам треба прослизнути якомога тихіше, щоб виграти якомога більше часу. У нас, ймовірно, буде тільки коротка мить до того, як на нас звернуть увагу, але цієї миті нам повинно вистачити, щоб ти зникла. Стій тут. Як тільки я застромлю ножі їм в спину, ти біжиш в двері, швидко, як тільки зможеш. Але без жодного шуму. Я буду чекати тебе біля дверей.

Джилліан задихнулася від страху перед таким завданням. Її очі наповнилися сльозами.

— Але я хочу, щоб Ви втекли зі мною.

Келен присіла навпочіпки і обняла дівчину.

— Я знаю. Це все, що я можу зробити для твоєї захисту, Джилліан. Але я вважаю, цього буде достатньо, щоб втекти.

Вона витерла очі.

— А що вони зроблять з Вами?

— Тобі треба думати тільки про втечу. Якщо у мене буде шанс втекти, то обіцяю тобі, я так і зроблю. Скажи Локі, щоб він виглядав мене, на той випадок, якщо я коли-небудь втечу.

— Гаразд.

Келен знала, що це була марна надія. Вона стиснула плече Джилліан і встала. Ще один, останній раз глянула, перевіряючи четвірку біля столу. І зробила це якраз вчасно.

Джеган озирнувся, щоб подивитися, як там Келен. Вона мовчки стояла біля Джилліан, дивлячись на те, як він трудиться він разом з Сестрами, як ніби вона весь час стояла там, чекаючи лише вирішення своєї долі. Він переключив свою увагу на запеклу суперечку між Сестрами Юлією і Цецилією. Сестра Юлія вперто стояла на своєму, в той час, як Сестра Цецилія намагалася знайти спосіб заспокоїти Джегана, кажучи йому те, що тому хотілося почути.

Як тільки вона переконалася, що увага Джегана повернулося до суперечки, Келен, негайно рушила до охоронців. Поки один з них знову, з дорослою відвертою похіттю вирячився на Джилліан, Келен обережно витягла з його пояса, обвішаного зброєю, довгий ніж. Чи не затримуючись, вона перемістилася до дальнього охоронцеві і зробила те ж саме, витягнувши також і того довгий ніж.

Вставши позаду нихх, вона він кинула погляд на Сестер і Джегана і, побачивши, що вони як і раніше були зайняті, глянула на Джилліан. Дівчина, витерши об стегна долоні, кивнула, даючи зрозуміти, що вона готова. Келен потягнулася до чоловіка праворуч і витягла ніж, який був у нього в піхвах, що висіли збоку на ремені. Лезо ножа вона зціпила між зубами.

Не відволікаючись більше ні на що, вона уважно оглянула нижні частини спин охоронців, точно вибираючи місця, куди їй треба було вдарити. Вона примірилася до правого боку чоловіка, що стояв ліворуч від неї, і до лівої стороні чоловіки праворуч, так, щоб знаходитися близько від обох цілей, і щоб зуміти вдарити в повну силу.

Стоячи між чоловіками, вона озирнулася туди-сюди, пересвідчитись, що кожен її ніж вразить потрібне місце. Якщо вона схибить, це стане фатальним і не обов'язково для чоловіків. Ціною помилки стала б Джилліан. Все повинно було здійснитися і вийти з першого разу.

Келен глибоко вдихнула, і після короткої паузи, з силою видихнула, додавши цю силу до тієї, яку вклала в удар. З усієї сили, вона встромила обидва ножі в спини чоловіків. Леза увійшли по руків'я. Обидва чоловіки закостеніли від настіглих їх ударів.

Келен вдихнула ще раз. Цього разу, з усією швидкістю, на яку вона була здатна, з видихом вона знову, зі всієї сили, натиснула на руків'я, зміщаючи їх так, щоб леза провернулися і розірвали чоловікам нирки.

Чоловіки застигли, як укопані, злегка скривилися, вигнувши спини від найсильнішого удару скаженого болю. Вони витріщили очі, їх роти розкрилися, але вони не могли видати ні звуку. Вже напівмертві, вони стояли, нездатні зітхнути або видати крик.

Коли Келен підняла погляд, Джилліан вже була поруч. Келен повернулась і швидко відкрила одну з вузьких дверних стулок. Вона не хотіла розчищати дорогу своїм переслідувачам, відкривши обидві.

Джилліан вже була біля дверей. У чоловіків стали підкошуватися коліна. Келен поклала свою руку на спину Джилліан, між плечима, і підштовхнувши її в дверний отвір, допомогла їй вискочити в прохід назовні.

Келен витягла з зубів ніж.

— Біжи. Ні в якому разі не зупиняйся.

Джилліан кивнула у відповідь. Вона виглядала так, ніби за нею по п'ятах гнався сам Володар. Келен повернулася, щоб закрити двері і в цей момент чоловіки впали на підлогу. Четверо здивованих облич почали повертатися до неї. Келен зачинила двері і побігла, неначе Володар гнався і за нею теж.

На віддалі, в тьмяному світлі вона бачила, як Джилліан добігла до перетину розгалужених проходів, що йшли у різних напрямках. Дівчина призупинила біг і обернулася назад до Келен. Вони обмінялися повним почуттів, коротким поглядом, і потім вона зникла, пропавши в одному з проходів. У такій темряві, на відстані, Келен не могла з упевненістю сказати, який з них вибрала Джилліан.

Позаду пролунав вибух розколотої деревини, неначе двері рознесло на частини. Раптово в залі, оточуючи Келен, розлилося світло смолоскипів. Вона негайно зупинилася і повернулася назад. Вона схопила ніж за кінчик леза. Їй було видно тіні, що кинулися до дверного прорізу, ведучого з кімнати. Хоча в отворі ще ніхто не з'явився, вона з усієї сили метнула туди нож.

Першою там виявилася розлючена Сестра Цецилія. Ніж врізався їй у груди. Хоча Келен сподівалася, що першим буде Джеган, але все ж, була цілком впевнена, що це виявиться одна з Сестер, тому націлилась відповідно. Лезо було направлено вірно, і занурилося прямо в серце Сестри Цецилії. Сестра важкоо осіла. Келен повернулась і побігла з усіх ніг. Повертаючись, вона помітила, що решта запнулися за тіло Сестри Цецилії і впали.

Келен бігла, як ніколи раніше не бігала. Вона звернула в перший поворот наліво. Вона не знала, в який прохід втекла Джилліан, але вона її не бачила. Дівчина зникла. Келен облив потік незамутнених веселощів, переповняючи всю її душу гострим відчуттям успіху. У неї вийшло. Вона стримала обіцянку, яку вона дала Джилліан і собі. Принаймні, вона завдала їм поразки, і це виявилося їй під силу.

Навіть біжучи, як божевільна, вона відчувала запаморочення від перемоги. Вона не тільки прикінчила двох охоронців, але і знищила Сестру Цецилію. У пам'яті Келен спливли бачення болю, який ця жінка їй заподіювала, і задоволення, яке та при цьому відчувала, і вона насолоджувалася своєю помстою.

Тепер, коли все вже сталося, і Джилліан була далеко, її почав долати страх. Вона знала, що їй не вдасться втекти. Все, що вона могла зробити, це бігти, випадково вибирати повороти, і чекати, коли все закінчиться. І коли воно прийшло з раптовим приступом болю, вона встигла подумати, що напевно, те ж відчували ті двоє чоловіків.

Вона зрозуміла, що падає, але вже нічого не відчула. І потім прийшло відчуття, ніби стеля і все мертве місто рушаться на неї. Могильна тьма огорнула світ.

* * *

Досягнувши вершини підйому, Річард, нарешті, перевів дух. Не тільки тому, що йому не вистачало дихання, але й тому, що вже вибився з сил. Він розумів, що в дорозі приділяв надто мало часу прожитку і тепер розплачувався за це. Його ноги налилися свинцем. Шлунок зводило від голоду. Він ослаб і йому хотілося хоча б прилягти, але робити цього було не можна, не зараз, коли він уже так близько. Коли так багато поставлено на карту.

По дорозі йому вдалося перекусити кедровими горіхами і декількома пригорщами чорниці, але він не звернув з дороги, щоб набрати їх побільше. Він не міг дозволити собі витрачати на це час. По крайній мірі, спорядження у нього було при собі, тому попереднім вечором на заході йому вдалося порибалити в маленькому озерці. Потім він зібрав оберемок сухих дров і за допомогою кременю і кресала розпалив багаття. Поки багаття розгорілося, йому на вудку потрапили три форелі. Він був такий голодний, що ледь не з'їв їх сирими, але риба пеклася швидко і він стримався.

На недовгому шляху від Сильфіди він не збирався затримуватися довше, ніж це було необхідно і поспав зовсім небагато. Він вважав, що чим раніше у нього в руках появиться книга, залишена для нього Барахом, тим для нього буде краще. Книга чекала на нього вже протягом трьох тисяч років. І він не хотів продовжити це очікування ні на один зайвий вечір. Зараз йому здавалося, що якби йому вистачило розуму знайти цю книгу раніше, йому вдалося б уникнути тих проблем, які тепер стояли перед ним. Він сподівався, що вона якось допоможе йому знайти Келен і, можливо, підкаже, як звернути пошкоджене заклинання Вогняного Ланцюга.

Він вважав, що йому краще всього швидко, наскільки можливо, роздобути книгу; потім приділити час їжі і тоді можна буде трохи почитати книгу. Потім йому треба буде відіспатися і повернутися в Сховище. Сховище було далеко. Він навіть не знав точно, де знаходився, за винятком того, що це десь далеко південніше Землі Агада, у місцевості, яка вважалась вільною, неподалік від Диких нетрів, тому він подумав, чи не зможе він роздобути тут коней. Вирішуй проблеми по порядку, нагадав він собі, одне завдання за одним.

Як би не було важко дертися в темряві по крутому, кам'янистому схилу, він не міг дозволити собі зупинитися, розуміючи, що він уже близько. Крім того, раз вже він хотів зустрічі з Мерехтливими в Ночі, то це було можливо тільки вночі, тому він не збирався чекати ранку, щоб закінчити підйом, а потім ще весь день чекати, поки стемніє.

Досягнувши, нарешті, вершини, Річард озирнувся, щоб зорієнтуватися. За краєм крутого схилу місцевість опускалася, переходячи в рідку поросль дубового гаю. Легкий денний вітерець давно, ще на заході, затих і тепер стояло повне безвітря. Він відчув, як тиша своєю вагою лягла на нього. Звичайні нічні звуки, що видаються дрібними тваринами, комахами і звичайно безперестанку слідували за ним в низинах, тут, на вершині довгого підйому, чомусь зникли.

При світлі місяця Річард відразу помітив, що з деревами щось не в порядку. Було схоже, що всі вони загинули. Товсті, короткі стовбури були скручені і зігнуті. Кора почала відшаровуватися і висіла окремими клаптями. Вузлуваті, вигнуті гілки виглядали, немов пазуристі лапи, готові схопити всякого, хто спробує туди проникнути.

Увага Річарда була зосереджено на підйомі в гору, але тепер він різко насторожився, перетворившись у слух, щоб вловити в цій страшній тиші будь-який звук. Пробираючись серед дерев, він намагався виробляти як можна менше шуму. Однак, це було важко, так як земля була всіяна сухими обламаними гілками і листям. Неясно видимі вгорі гілки відкидали в місячному світлі зламані тіні, прохолодне повітря холодило спину, змусивши його поїжитися.

На черговому кроці, у нього під ногою щось, видавши кістяний хрускіт, зламалося. Ніколи раніше в лісі Річард не чув такого звуку. Він завмер на місці, вслухаючись і спостерігаючи. Усвідомивши сам звук, він намагався зрозуміти, чим він викликаний. Але як не намагався, так і не зрозумів. Не почувши і не розгледівши нічого більше, він обережно відступив, прибираючи ногу з того, що під нею переламалося.

Озирнувшись по сторонах, придивившись до кожної тіні, він присів навшпиньки, щоб зрозуміти, на що ж він наступив. Чим би це не було, воно було вкрито листям. Він обережно відсунув листя в сторону. На нього дивився наполовину похований в лісовому грунті, потемнілий від часу, зламаний людський череп. Тім'я проломилося під вагою його ноги. Залишившись цілими, очниці, здавалося, дивилися на нього.

Уважно придивившись до лісу, він виявив під листям ще кілька горбків. Він виявив і дещо ще: тут були черепи, не поховані під лісовим сміттямм. З того місця, де він сидів, йому вдалося помітити з півдесятка частково укритих листям черепів, що лежали поверх чогось, що видавалося округленням з горбистими обрисами. Під листям він виявив і решту кістяка, якому належав цей череп.

Він повільно випростався і продовжив шлях, ретельно придивляючись до землі, до товстих, зігнутих стовбурів і гілок, які опинялися по дорозі над головою. Він нікого і нічого не бачив і не чув.

Тепер, коли він знав, що шукати, йому майже всюди стали зустрічатися черепи. Дійшовши до тридцяти, він припинив рахувати їх. Скелети лежали роздільно, не утворюючи ніде куп, як було б, якби ці люди загинули всі разом або групами. За рідкісними винятками, це, мабуть, були одинаки, що залишилися лежати там, де їх наздогнала смерть. Він міг припустити, що тіла були притягнуті сюди, але напевно цього він знати не міг. Деяким винятком були черепи, що лежали впритул один до одного, але він вважав, що це могло бути випадковістю, людина могла випадково впасти поруч з тілом мерця.

Річард присів, щоб розглянути такі черепи, якраз два з них знаходилися на поверхні і кілька були поховані під шаром грунту. Річард припустив було, що вони загинули в битві, але, наскільки він зміг розгледіти при світлі місяця, вони померли в різний час. У той час, як деякі кістки були міцні, інші кістки були геть зруйновані. Деякі виявилися такими древніми, що розсипалися при його дотику. Це місце було схоже на кладовище, з тією різницею, що тіла тут не ховали, а залишали лежати на поверхні.

Ще він помітив, що ніякі хижаки, мабуть, не тривожили прах мерців. У бутність свою лісовим провідником Річарду доводилося натикатися на останки. Звірі завжди знаходили мертвечину, неважливо — людську, чи якусь іншу. Проте тут все виглядало так, ніби плоть цих тіл попросту згнила, залишивши кістки лежати в тому ж положенні, в якому людина впала на землю — набік або розкидавши руки, або лицем вниз. Ніхто з них не лежав у похоронній позі — з руками, схрещеними на грудях або прямо лежачих з боків. Вони виглядали так, немов просто впали додолу мертвими. Все це могло виявитися всього лише припущенням, за винятком того, що жоден з кістяків, по-видимому, не був зїдений хижаками.

Річард йшов по здавалось нескінченному дубовому гаю, і думав, чи є у ноьго взагалі кінець. Хмарною, безмісячною ніччю або з тим же успіхом навіть у похмурий день, тут легко можна було загубитися. Все кругом виглядало одноманітно. Дерева стояли рівномірно і не було ніякого покажчика, крім місяця і зірок, що дозволяли визначити вірний напрямок.

Річарду здавалося, що він уже півночі пробирається вперед через ліс мерців. Він був упевнений, що правильно слідував вказівкам, даним йому Сильфідою. Однак Сильфіда нічого не знала про те, що йому належало знайти; вона могла тільки переказати вказівки Бараха, а вони були зроблені три тисячі років тому. Можливо, що з часів Бараха, місцевість сильно змінилася. Кістки, однак, не виглядали настільки давніми. Звичайно, в дубовому гаю могли бути поховані і тисячолітні кістки, але до теперішнього часу вони всі, напевно, розсипалися на порох.

Чим далі йшов Річард, тим темнішим ставав ліс, і він помітив, що підступив до чорної тіні похмурого лісу величезних сосен, їх стовбури стояли близько один до одного, і кожен був завтовшки майже з його будинок в Хартлендському лісі. Він ніби опинився перед стіною гір, що височіли до неба. Стовбури стояли, немов колони, вільні від гілок, до висоти, що знаходилася десь за межею видимості. Але їх гілки повністю закривали небо, і від того нижній ярус лісу перетворювався в темний заплутаний лабіринт товстих стовбурів.

Річард призупинився, задумавшись, як йому, в цій непроглядній темряві, що знаходиться перед ним, не маючи можливості намітити прямий шлях, зберегти напрямок. І тоді він почув шепіт.

Він підняв голову, вслухаючись, намагаючись розібрати слова. У нього не вийшло, тому він обережно ступив глибше в пітьму, даючи очам можливість пристосуватися до темряви перед тим, як зробити ще кілька кроків. Поступово він почав розрізняти попереду обриси, і рушив далі, заглиблюючись у вузький каньйон між стовбурами монументальних сосен.

— Іди, — долинув шепіт.

— Хто тут? — Прошепотів він у відповідь.

— Іди, — сказав слабкий тихий голос, — або назавжди залишишся з кістками тих, хто приходив до тебе.

— Я прийшов, щоб поговорити з Мерехтливими в Ночі, — сказав Річард.

— Значить, ти прийшов ні за чим. А тепер, йди, — голосніше повторив голос.

Річард спробував порівняти звуки слів в своїй пам'яті з тим, що він раніше чув від Мерехтливих в Ночі. Хоча вони не були однаковими, спільні риси у них, дійсно були.

— Будь ласка, покажіться, щоб я міг поговорити з вами.

Тільки тиша відповіла йому. Річард зробив ще кілька кроків у темряву.

— В останній раз попереджений, — пролунав таємничий голос. — Зараз же йди.

— Я прийшов здалека. І не поверну, не поговоривши з Мерехтливими в Ночі. Це важливо.

— Не для нас.

Річард стояв, вперши одну руку в бік, питаясь зміркувати, що робити далі. Він був далекий від ясності в думках. Його роздумів заважала втома.

— Ні, для вас це теж важливо.

— Яким чином?

— Я прийшов за тим, що залишив для мене Барах.

— За тим же приходили ті, повз чиїх кістки ти проходив.

— Послухайте ж, це важливо. У кінцевому рахунку, ваше існування теж залежить від цього. У цій боротьбі ні для кого не буде можливості спостерігати зі сторони і не брати участь в ній. Всіх накриє буря.

— Історії, які ти чув про скарб — порожня брехня. Тут немає нічого.

— Скарб? Ні — ви не зрозуміли. Мова не про це. По-моєму, ви невірно мене зрозуміли. Я вже пройшов випробування, які залишив для мене Барах, саме тому я тут. Я — Річард Рал. Я одружений на Келен Амнелл, Матері Сповідниці.

— Ми не знаємо, про кого ти говориш. Повертайся до неї, поки ще можеш.

— Ні, в тому то й суть, що не можу. Я намагаюся її знайти.

У розгубленості, Річард скуйовдив пальцями волосся. Він не знав, скільки в нього було часу, щоб висловити те, що він повинен був висловити або скільки деталей він міг опустити, щоб роз'яснити Мерехтливим в Ночі справжню причину свого візиту, переконати їх допомогти йому.

— Раніше ви були знайомі з нею. Для того, щоб змусити усіх забути її, проти Келен використали чарівництво. Ви теж знали її, але ви забули її, як і всі інші. Келен бувала тут. Будучи Матір'ю-Сповідницею, вона билася, щоб захистити землі Мерехтливих в Ночі, і не пустити сюди нікого. Вона розповідала мені, яка красива земля Мерехтливих в Ночі. Вона розповідала про м'які галявинах посеред древніх, далеких лісів. Вона була з ними, коли вони збиралися в сутінках, і разом танцювали в траві і польових квітах. Вона розповідала мені, як багато ночей довелося їй провести, лежачи в траві, а Мерехтливі в Ночі, зібравшись навколо неї, розмовляли з нею про звичайні земні справи: про мрії і надії, про любов. Мерехтливі в Ночі, будь ласка, згадайте її. Вона була для вас другом.

І тоді Річард побачив, що з-за дерева з'явився крихітний вогник.

— Йди, або твої кістки будуть лежати разом з іншими, тими, хто шукав скарб, і ніхто більше тебе не побачить, і не буде знати, що з тобою трапилося.

— Якби мені було потрібно золото, я заробив би його. Скарб мене не цікавить.

Крихітна іскра світла стала віддалятися.

— Не всякий скарб — золото.

На стовбурах дерев, повз які ковзала геть істота, грали промінчики мерехтячого світла.

— Я знав Ша, — кликнув Річард.

Вогник зупинився. Обертання припинилося.

Якусь мить Річард спостерігав як іскра світла, що висіла на віддалі, слабо освітлювала тісно скупчених лісових монархів, що стояли як вартові, охороняючи те, що знаходилося за ними.

— Ти прийшов сюди не через легенду про скарб, який нібито тут є?

— Ні.

— Що ти знаєш про ту, чиє ім'я назвав?

— Я зустрів Ша після того, як вона перейшла кордон. Ша перетнула цей кордон, щоб допомогти зупинити загрозу, що виходила від Даркена Рала. Ша перетнула кордон, щоб надати допомогу в пошуках мене, тому що я теж міг допомогти цій боротьбі. Перед смертю, Ша сказала, що, якщо коли-небудь, мені знадобиться допомога Мерехтливих в Ночі, тоді мені потрібно буде назвати її ім'я, і вони мені допоможуть, тому що ніхто з ворогів його не знає.

Річард показав назад на мертвий дубовий гай, де покоївся прах забутих усіма людей.

— У мене таке відчуття, що ніхто з тих, чиї кістки лежать там, позаду, не знав її імені, або імені будь-якої з Мерехтливих в Ночі.

Світло повільно поплило повз дерева, повертаючись, і, нарешті, зупинилося неподалік від нього. Він відчув, як м'які світлі промені ковзнули по його обличчю. Вони відчувалися майже як легкий дотик павутини.

Річард ступив трохи ближче.

— Я розмовляв з Ша перед тим, як вона померла. Вона сказала, що більше не може жити далеко від рідних, і в неї не було сил, щоб повернутися на батьківщину. І вона перша задала мені випробування Бараха. Вона сказала, що вона вірить в мене, вважала, що в мені є все, що необхідно для успіху. Це було послання від нього. Вона запитувала мене про таємниці.

Мить, кружляючи в тиші, крихітний вогник став теплого, рожевого кольору.

— І ти пройшов її випробування?

— Ні, — зізнався Річард. — Тоді було надто рано, щоб я зумів все це зрозуміти. Пізніше я, нарешті, зрозумів. Сильфіда сказала, що тепер я пройшов випробування, яке для мене залишив Барах.

— Як тебе звати?

— Я виріс під ім'ям Річард Сайфер. Пізніше я дізнався, що я — Річард Рал. Мене також знають і під іншими іменами: Шукач Істини; Істинно Народжений; Несучий Смерть; Річард-з-Характером; Камінь, Кинутий у Ставок; та Кахарін. Хоч одне з них говорить вам що-небудь?

— Чи говорить тобі що-небудь ім'я Гхазі?

— Гхазі? — На мить Річард задумався. — Ні. А повинно?

— Воно означає «вогонь». Гхазі назвали цим ім'ям завдяки пророцтву. Якби ти був щирим, то ти теж знав би це ім'я.

— Мені шкода, але я не знаю. Я не знаю, чому, але можу вам сказати, що я не дуже довіряю пророцтвам.

— Ми дуже шкодуємо, але на цю землю прийшло нещастя. Для Мерехтливих в Ночі настав час страждань. Ми не можемо тобі допомогти. Тепер ти повинен піти.

Істота знову стала віддалятися, обертаючись, відпливаючи в глибину між стволи дерев. Річард ступив уперед.

— Ша говорила, що, якщо мені знадобиться допомога Мерехтливих в Ночі, вони допоможуть мені! Мені потрібна ваша допомога!

Маленька плямка світла знову зупинилася. По тому, як вона нерухомо плавала, у Річард виникло чітке відчуття, що вогник щось обмірковував. Через мить, він почало повільно обертатися, відкидаючи мерехтячі світлові промені. Повернувся трохи назад.

І потім істота вимовила ім'я, яке Річард вже багато років не чув вимовленим вголос. Кров застигла в його жилах.

— А це ім'я тобі про щось говорить? — Запитало істота.

— Звідки вам відомо ім'я моєї матері? — Прошепотів Річард.

Вогник повільно наблизився.

— Багато, багато років тому, Гхазі відправився за темний кордон, щоб знайти її, допомогти їй, розповісти їй про її сина, розповісти їй багато чого про те, що необхідно було дізнатися їй, багато того, про що повинен був знати її син. Гхазі не повернувся.

Річард дивився, широко розплющивши очі.

— Що Мерехтливі в Ночі роблять вдень? У світлий час?

Вогник, що більш за все походив на виблискуючу сріблястим світлом тліючу вуглинку, повільно кружляв, кидаючи промені світла на обличчя Річарда.

— Ми йдемо, туди де темно. Ми не любимо перебувати на світлі.

— А вогонь, він для вас шкідливий?

Світлі промені потьмяніли.

— Вогонь може нас погубити.

— Добрі духи… — Прошепотів Річард.

Вогник підплив ближче, мерехтливе світло стало яскравішим… напевно він знову придивлявся до його обличчя.

— У чому справа?

— Що говорилося в пророцтві про Гхазі? — Запитав Річард.

Повільне обертання світла завмерло.

— Пророцтво було про смерть Гхазі. Там говорилося, що він загине у вогні.

На мить Річарда прикрив очі.

— Багато років тому, коли я був ще хлопчиком, моя мати загинула в пожежі.

Істота, як і раніше мовчало.

— Мені шкода, — тихо промовив Річард, і слова Шоти дзвоном продзвеніли у нього в голові. — Я вважаю, що Гхазі загинув в нашому домі. Наш будинок загорівся. Після того, як моя мати змогла винести неушкодженими мого брата і мене, вона ще для чогось повернулася в будинок — ми так і не дізналися, навіщо. Ймовірно, вона задихнулася в диму. Більше вона не вийшла. І більше я її не бачив. Вона загинула там, в полум'ї. Я думаю, що вона поверталася за Гхазі. Я думаю, що в тому вогні разом загинули і моя мати, і Гхазі, коли він ще не виконав своє завдання.

Деякий час істота, очевидно, спостерігала за ним.

— Мені шкода, що це сталося з твоєю матір'ю. І після стількох років, ти все ще оплакуєш її.

У Річарда закінчилися слова і він зміг тільки кивнути.

Вогник знову закружляв швидше.

— Річард Сайфер — це те ім'я, під яким ми тебе знаємо. Йдемо, Річард Сайфер, і ми розповімо тобі, що Гхазі збирався розповісти твоїй матері.

Річард йшов слідом за іскристою плямкою світла, заглиблюючись у древню лісову обитель, тихе і спокійне місце. Таких великих дерев йому ще не доводилося бачити. Його дивувало, як такі крихітні створіння могли існувати серед таких великих дерев.

Хоча Річарду здавалося, що шлях їх був дуже довгий, він розумів, що це тільки ілюзія, підказана йому сильною спрагою. Коли вони, нарешті, вийшли з чагарників на обширну галявину, Річард ледь зміг повірити своїм очам. Все було точно таким, як це описувала Келен. Трав'янистий луг був усипаний сотнями іскор Мерехтливих в Ночі, ковзаючих серед високих трав і польових квітів. Смуга зірок нагорі, в розриві крон високих сосен, в порівнянні з зірками в траві, здавалася нудною і неживою.

Це було красиво, але поранило серце Річарда, через те, що нагадало йому про Келен, про першу зустріч з нею, в той день, коли вона познайомила його з Ша, про той час, коли вона розповідала йому про Мерехтливих в Ночі. У його думках Келен і Мерехтливі в Ночі були назавжди пов'язані. І тепер, коли з тієї пори пройшло так багато часу, він дізнався, що його мати кинулася в палаючий будинок, щоб врятувати Гхазі. Вона загинула не одна. І все тому, що тисячоліття тому якийсь чоловік проник в Храм Вітрів і зробив так, щоб Річард народився з обома сторонами дару, з обома сторонами, яких, як сказала Сильфіда, у нього більше не було.

Річард ступив у траву, і кілька Мерехтливих в Ночі наблизилися до нього, цікавлячись, що за чужинець опинився серед них. Мерехтливі в Ночі мерехтіли то яскравіше, то слабше, начебто вели між собою бесіду.

— Як Вас звати? — Запитав Річард супроводжуючого його Мерехтливого в Ночі.

— Я — Тарн.

Річард почав спостерігати за танцями Мерехтливих в Ночі, за тим, як вони наближалися, ковзаючи, неподалік від нього злітали вгору і мчали геть врозтіч.

— Нас залишається все менше, — сказав Тарн. — Раніше такого не траплялося. Для нас цей час — час страждань. Причина нам невідома.

— Причина — це частина того, чому я тут, — сказав йому Річард. — Я сподіваюся знайти засіб, щоб зуміти зупинити те, через що у Мерехтливих в Ночі виникла недуга. Якщо у мене не вийде, то ви всі зникнете з цього світу.

Якийсь час Тарн мовчав, замислившись. Інші, почувши слова Річарда, відплили подалі, ховаючись у темряві трав, як ніби в пошуках затишного місця, щоб виплакатися. Однак деякі підпливли ближче.

— Багато нас знали Гхазі, — сказав Тарн. — Вони сумують по ньому. Ти не міг би хоч що-небудь повідомити, про що він говорив до того, як життя покинула його? Так, як ти говорив про слова Ша?

— Мені шкода, Тарн, але я не був знайомий з Гхазі. Я не знав про те, що він прийшов, щоб побачитися з моєю матір'ю. Гхазі і моя мати, ймовірно, загинули до того, як він зміг хоч що-небудь нам повідомити про причину своєї появи.

Річард подумав, чи не тут крилася причина пожежі.

Багато хто з Мерехтливих в Ночі потьмяніли, ніби розчаровані тим, що він не міг повідомити їм жодного з останніх слів Гхазі. Річард згадав про своє завдання і звернувся до них у справі, яка привела його сюди.

— Будь ласка, Тарн, я прийшов у важливій справі, яка, як я вже говорив, може в кінцевому підсумку, допомогти Мерехтливим в Ночі в їх біді. Я прийшов, тому що Барах залишив тут дещо для мене. Тут знаходиться його бібліотека. Сюди він прислав свою дружину, у якої була для мене книга.

— Магда, — вимовило одне з істот поруч з ним. Він не був упевнений, але у того, хто це сказав, звук голосу був помітно більш жіночним, ніж у Тарна.

— Вірно.

— Це було задовго до нас, — сказала вона, — але слова Бараха були нам передані. Ми все ще зберігаємо таємниці, які він просив нас зберігати. Я — Жесс. Йдемо. Тарн і я проведемо тебе.

Тарн і Жесс повели Річарда по шовковистій траві наліво, до високих дерев. Далі від просторого лугу, серед дерев, дорога знову стала походити на спуск в світ темряви. Тільки ці двоє Мерехтливих в Ночі висвітлювали йому шлях.

— Це далеко? — Запитав Річард.

— Не далеко, — сказала Жесс.

— Це місце всередині наших земель, — сказав Тарн, — місце, де ми можемо про нього піклуватися і захищати його. Тисячоліття тому насіння вигадок впало на благодатний грунт крихт і недоїдків фактів, оросилося бажаннями і почало вкорінюватися і рости. І в кінцевому підсумку, дало рясний урожай чуток, подібно до вибуху, що поширилися далі і далі вітром поговору, про те, що у нас прихований казковий золотий скарб. Ніщо не могло переконати тих, хто повірив. Для таких людей блиск золота яскравіше сяйва істини. Їх спрага роздобути незаслужене багатство була такою сильною, що вони воліли пожертвувати всім тим, що було для них справжньою цінністю, аніж прийняти істину — що це була тільки порожня віра.

— Те, що ми зберігаємо — не скарб, — сказала Жесс, — а обітниця, дана нашими предками.

— У своєму роді — це скарб, — сказав їм Річард. — У всякому разі, для людини, якій це адресовано.

Те, що здавалося їм недалеким, виявилося дуже далеким для Річарда. Від знемоги він вже з великими труднощами переставляв ноги. В животі бурчало від голоду, а вони все йшли і йшли крізь лісову тишу.

Напевно було вже далеко за північ, коли дерева розступилися і Річард, нарешті, побачив освітлену сріблястим місячним світлом долину, яка простягалася далеко внизу. Чаша долини була встелена пишними лісами, дерева циновкою піднімалися по схилах гір, замикаючи долину з усіх сторін. Місце, де він стояв, оглядаючи вид внизу, не тільки панувало над долиною, але звідси відкривався прекрасний вид на місцевість, яка Річарду завжди подобалася. Йому пристрасно хотілося б досліджувати це місце, опинитися в цьому лісі в долині… але опинитися там з Келен. Без неї вся краса була для нього всього лише не маючим значення словом. Без Келен, яка усміхалася йому, світ був порожнім і мертвим.

— Тут місце бібліотеки, яку Господар Барах залишив нам на зберігання, — сказав Тарн.

Річард роззирнувся. Йому було видно тільки папороті, кілька лоз винограду, що спускалися зверху з темряви і стояли поруч товсті стовбури сосен, що обрамляли висоту.

— Де? — Запитав він. — Я ніде не бачу ніякого споруди.

— Тут, — сказала Жесс, ковзнувши нижче, до невеликого валуна, і влаштувавшись на його вершині. — Бібліотека — під ним.

Річард почухав потилицю. Місце здавалося невідповідним для бібліотеки. Але потім він згадав, як виявив вхід до бібліотеки в Каска під могильним каменем. У світлі цього, тут було більше сенсу. Будівля, напевно, була б давно виявленою і розграбованою.

Він нахилився і, знайшовши закруглену, без гострих кутів виїмку, уперся в скелю плечем. Він був упевнений, що йому не вистачить сил, щоб зрушити з місця важку кам'яну брилу, але, тим не менш, він всю свою вагу направив на поглиблення в камені. З величезними труднощами валун почав повільно відїзжати вбік.

Мерехтливі в Ночі наблизилися, і разом з Річардом стали розглядати те, що знаходилося нижче. Камінь опирався на маленький, ретельно згладжений виступ. У виступі не було ні отвору, ні сходів, що ведуть під землю.

Річард опустився на коліна і копнув рукою те, що знаходилося під каменем, в кам'яному виступі. Воно було м'яким, і сухим.

— Тут тільки пісок.

— Так, — сказала Жесс. — Коли Магда з'явилася, вона, слідуючи інструкціям свого чоловіка, застосувала магію, і заповнила те, що було внизу.

Річард недовірливо запитав.

— Піском?

— Так, — сказала Жесс.

— І скільки тут піску? — Запитав Річард. У нього зовсім не було бажання відкопувати засипану піском діру, незалежно від того, скільки його могло там бути.

— Бачиш ту маленьку річку в долині внизу? — Запитала Жесс.

Річард скосив очі на освітлену тьмяним місячним світлом картину. Він помітив відблиски, які відбивалися від води, що струменіла між піщаних острівців.

— Так, я її бачу.

— У переказах, що дійшли до нас, — сказала Жесс, — говориться, що у Магди було з собою могутнє заклинання, дане їй Барахом. Вона використовувала його, щоб створити вихор, який підняв пісок з річкових берегів, і направив його в цей отвір, заповнивши все внизу, щоб захистити його.

— Захистити його? — Запитав Річард. — Від чого?

— Від будь-кого, хто зміг би дістатися сюди. Цей пісок служить перешкодою кожному, хто прийде сюди за тим, що знаходиться тут.

— Звичайно, я думаю що, якщо тут досить багато піску, то це обов'язково ускладнить завдання любому. — Річард підозріло подивився на двох Мерехтливих в Ночі, які повільно кружляли в місячному світлі. — І все таки, скільки там піску?

Тарн ковзнув за край обриву.

— Бачиш виступ, он там?

Річард обережно схилився за край скелі і подивився. До вузького кам'яного виступу внизу була, мабуть, не одна сотня футів.

— Я бачу його.

— Саме на цій глибині знаходяться приміщення бібліотеки.

— Приміщення бібліотеки поховані під усім цим шаром піску — там, на дні?

— Так, — сказав Тарн.

Річард був ошелешений. Піску тут повинно було вистачити на цілий палац.

— І як я повинен розкопати все це? Щоб виконати це, потрібна вічність.

Тарн повернувся, наблизившись до його обличчя.

— Можливо. Але Барах сказав, що, якщо ти будеш тим єдиним, то будеш знати, що робити.

— Якщо я — єдиний? — Річард відчув, як занепад духу, немов гора піску, придавив його. — Чому мені завжди доводиться бути єдиним?

Тарн на мить закружляв.

— Це не нам знати.

Опинившись так близько, і так далеко, Річард застогнав від розчарування.

— Якщо я — єдиний, тоді чому він не залишив мені хоча б послання, щоб я зрозумів, що треба робити?

Тарн і Жесс на мить затихли, неначе роздумуючи.

— Гаразд, було ще одне, що ми упустили — сказав, нарешті, Жесс.

— І що б це могло бути?

— Барах сказав, що Мерехтливі в Ночі повинні будуть охороняти це століттями, але коли піски часів, нарешті, закінчаться, той єдиний, якому призначено взяти книгу, з'явиться сюди і забере її собою. — Жесс наблизилася, кружляючи. — Це може допомогти, Річард Сайфер?

Річард потер обличчя рукою. Чому Барах не міг просто повідомити йому, як добути «Секрети Сили Бойового Мага»! Можливо, Барах думав, що людина, якій призначалася книга, повинен був достатньо володіти своєю силою, щоб це не послужило йому перешкодою. Можливо, він думав, що Річард повинен знати, як закрутити магічний вихор і висмоктати пісок. Якщо це було так, то Річард не був тим, єдиним. Мало того, що він не вмів користуватися своєю силою, але, з того моменту, що відбулося в Сильфіді, у нього більше не було дару.

Наскільки Річард розумів, для нього піски часів уже минули. Сестри Тьми ввели в гру шкатулки Одена; шими, почавши знищення магії, пошкодили тканину життя, від чого Мерехтливі в Ночі переживали велику біду; армія Імперського Ордена безперешкодно лютувала в Новому Світі. Але для нього особисто найгірше було те, що Келен була викрадена, перебувала під дією заклинання Вогняного Ланцюга, і відчайдушно потребувала його допомоги.

А він стояв тут і чекав, коли закінчаться піски часів. Річард, насупившись, прибрав руку від обличчя. Він висунувся з краю кручі, роздивляючись виступ далеко внизу. Піски часів.

Він подивився наліво і оглянув скелю. Хоча йому не вдалося розгледіти там нічого підходящого, але справа, йому здалося, були скелі, по яких він міг спуститися вниз. Він зняв зі спини спорядження, поклав його на землю, дістав звідти похідну лопатку і квапливо зібрав її.

«Коли піски часів, нарешті, закінчаться, той єдиний, якому призначене взяти книгу, з'явиться сюди і забере її собою", — звернувся він до них. — Саме так ви сказали?

— Так, — сказала Жесс — Саме це нам було сказано.

Річард знову пильно розглянув стрімчак.

— Мені потрібно потрапити туди, на он той виступ, — сказав він їм.

— Ми йдемо і висвітлимо шлях, — сказав Тарн.

Спускаючись по стіні скелі в прірву, Річард не дозволяв собі витрачати час даремно. Це виявилося важко, як він і передбачав, але не зайняло багато часу, і незабаром він стояв на вузькому виступі далеко внизу від вершини, де він зсував з місця валун.

Він озирнувся навколо, вибираючи місце на поверхні скелі, поки не знайшов те, що шукав. Він негайно став підкопувати, рубати, і виламувати камені, які були так сильно затиснуті в тому, про що важко було сказати з впевненістю при тьмяному світлі місяця і двох Мерехтливих в Ночі, якщо тільки це насправді було тим, що він думав. Коли скеля почала подаватися, його впевненість зросла. Чим більше шматків скелі він витягав, тим легше ставало витягати наступні.

Щоб звільнити деякі великі камені, йому довелося діяти обережно; один невірний крок, і він міг, послизнувшись, зірватися з вузького виступу. Деякі з валунів там, у зростаючому отворі були більші, ніж йому вдалося б підняти, тому йому доводилося викочувати їх з все більше зростаючої щілини. На щастя, в більшості випадків йому вдалося викришити під ними скелю і потім викотити їх. Він стояв на краю вузького виступу і давав камінню і валунам проскочити повз себе. Він бачив, як вони вилітали в нічне повітря і беззвучно падали, поки, нарешті, не обрушувалися на ліс далеко внизу.

Раптом, коли лопатка наткнулася на щось м'яке, значна частина скельної пробки стала відходити, видаючи скреготливий звук, і від неї фонтаном бризнули осколки. Річарду довелося відстрибнути з дороги. З гуркітливим ревом назовні вирвався стовп піску, вилітаючи струменем далеко по прямій, перш, ніж почати падати по дузі вниз.

Річард стояв, притулившись спиною до кам'яної стіни, раптове, подібне до вибуху очищення входу всередину скельних пустот застало його зненацька, і у нього відчайдушно калатало серце. Пара Мерехтливих в Ночі крутилися поруч, спостерігаючи дивовижну картину. Один з них, Річард толком не зрозумів, хто саме, облетів струмінь піску до самого низу і потім повернувся.

Здавалося, цьому не буде кінця, але, нарешті, потік піску з отвору став убувати, мало помалу переходячи на подобу дощового струмка.

Річард без зволікання, почав пробиратися в отвір.

— Ходімо, — покликав він Мерехтливих в Ночі. — Мені потрібне світло.

Мерехтливі в Ночі скорилися і, прослизнувши у нього над плечима, першими проникли всередину. Пролетівши повз нього, вони висвітлили внутрішнє приміщення. Усередині Річард випростався і, обтрушуючись, став озиратися навколо, розрізняючи заставлені книгами полиці. Вражаюче було думати, що він був першою людиною, що потрапили сюди після Магди Сірусом, жінки, якій судилося стати першою сповідницею.

Це нагадало йому про Келен і своє прагнення знайти її, тому він негайно взявся розглядати оточення. Місце виглядало, як досить проста бібліотека, в протилежній стороні знаходився дверний проріз, який, наскільки йому було видно, вів далі вглиб скелі. Йому були видні тіні дверних прорізів і спіральних сходів. Незважаючи на те, що пісок вилився в отвір, тут, всередині його залишалося ще багато і він товстим шаром покривав усе навколо. Щоб його звідси вичистити і зрозуміти, що тут знаходиться, було б потрібно багато часу.

Однак, праворуч на п'єдесталі навпроти порожньої кам'яної стіни, окремо від усіх, лежала книга. Річард зняв її з п'єдесталу і здув з неї курний пісок. На обкладинці було написано «Секрети Сили Бойового Мага». Він легенько торкнувся пальцями позолоченого напису на обкладинці, і знову прочитав призначені йому слова.

Розуміння того, що Бойовий Маг, Чарівник Першого Рангу Барах, власноручно виготовив ось цю саму книгу для людини, яка народиться з даром, завбачливо звільненим ним з Храму Вітрів, вселяло йому благоговійно-трепетне почуття. Річард, нарешті, знайшов скарб, який залишив для нього Барах.

Над його обома плечима зависли Мерехтливі в Ночі, спостерігаючии за тим, як він шанобливо розглядав книгу, яка повинна, нарешті, відповісти на його питання, яка повинна, нарешті, допомогти йому оволодіти своїм даром.

Зрештою, втихомиривши серцебиття, Річард відкрив обкладинку, щоб побачити те, з чим Барах збирався його ознайомити. Перша сторінка була порожня. Річард перевернув інші сторінки, але всі вони були чистими. Він переглянув всю книгу і, крім слів на обкладинці, він виявив, що вся книга була повністю чиста. Річард зціпив виски між пальцями. Він вирішив, що йому може бути, ввижається від втоми.

— Хто-небудь з вас, бачить що-небудь на сторінках?

— Ні, — сказала Жесс. — Вибач.

— Я не бачу зовсім ніяких ознак письма, — додав Тарн.

І тоді Річард зрозумів, у чому була проблема. У нього впало серце.

«Секрети Сили Бойового Мага» була книгою вказівок по використанню спеціальних властивостей дару. Магія була частиною книги. Але якимось чином Річарда позбавили його дару. Без цієї допомоги дару, що б не було написано на сторінках, не збережеться у нього в пам'яті. Слова забудуться раніше, ніж він зможе запам'ятати те, що прочитав.

Так само, як тепер він не пам'ятав жодного слова з «Книги Зниклих Тіней», він не міг утримати в пам'яті слова «Секретів Сили Бойового Мага» досить довго, щоб усвідомити, що він їх взагалі бачить. Без допомоги дару, вона здавалася йому порожньою. Поки він не зможе з'ясувати, що було не так з його даром, він не зможе прочитати цю книгу.

— Мені потрібно взяти її з собою, — сказав Річард Мерехтячим в Ночі.

— Барах сказав, що ти саме так і поступиш, Річард Сайфер, — сказав Тарн.

Річард подумав, чи міг Барах якось і це теж передбачити. Так чи інакше, у Річарда не було часу, щоб думати про це. Він пробрався назад в отвір і поліз вгору по кам'яній скелі.

Він зауважив, що над входом в бібліотеку нависала скеля, ймовірно потім, щоб не дати воді зруйнувати згодом кам'яну пробку або проточити собі дорогу всередину. Пісок повинен був залишатися сухим не тільки для того, щоб книги всередині залишалися цілими, але також для того, щоб він зміг витекти назовні. Річард вирішив, що дощ поки що не зможе завдати бібліотеці шкоди.

Вибравшись наверх скелі, він поклав дорогу чисту книгу в свій рюкзак. Він побачив, що в кам'яному виступі, де раніше був пісок, тепер були спіральні сходи, що вели вниз, у темряву. Щоб створити видимість того, що ніхто не потривожив бібліотеку, йому знову довелося поборотися з валуном, поки йому не вдалося засунути його на колишнє місце.

Ледве дихаючи від утоми, він закинув в'юк на спину. У його голові крутилися тисячі різних дум. На зворотній дорозі по темному лісу, Річард майже не розмовляв з Мерехтливими в Ночі, хіба що подякував їм за допомогу. Коли вони знову вийшли на луг, він пильно оглянув весь вид, дивлячись, як ковзають в траві і польових квітах Мерехтливі в Ночі, деякі з них збиралися в пари і кружляли в хитромудрому танці. Йому подумалося, наскільки більше їх було, коли тут була Келен. Туга за Келен грудкою підступила до горла Річарда. Вона була всім для нього. Цілий світ, немов крізь решето, відходив від нього.

— Мені треба йти, — сказав він Тарну і Жесс. — Сподіваюся, мені вдасться скористатися тим, що я тут знайшов, щоб зуміти відвести біду від Мерехтливих в Ночі і від інших.

— Ти повернешся? — Запитала Жесс.

Мить подумавши про заховану бібліотеку, Річард кивнув.

— Так. І я сподіваюся, що прийду разом з Келен і, що тоді ви її згадаєте. Я знаю, що вона невимовно зрадіє новій зустрічі з вами.

— Коли ми її пригадаємо, — сказала Жесс, — тоді радість наповнить і нас.

Не бажаючи додавати ще щось, Річард кивнув і рушив у дорогу.

Допомагаючи йому знайти дорогу, Тарн провів його через стародавній ліс. На кордоні стародавніх дерев Мерехтливий в Ночі зупинився.

— Вибравши тебе, Річард Сайфер, Барах вчинив мудро. Я вважаю, що в тобі є все, що потрібно для успіху. Я бажаю тобі добра. Річард сумно посміхнувся. Хотілося б йому в це вірити. У нього більше не було зв'язку зі своїм внутрішнім даром — навіть якщо він там ще був — і він поняття не мав, як би він міг досягти успіху. Можливо, Зедд зуміє допомогти.

— Спасибі, Тарн. Ви і Мерехтливі в Ночі були хорошими захисниками того, що залишив у вас Барах. Я зроблю все можливе, щоб захистити вас і інших безневинних, над ким нависла ця велика небезпека.

— Річард Сайфер, якщо ти потерпиш невдачу, я взнаю, що це відбудеться не тому, що ти мало старався. Якщо тобі коли-небудь знову знадобиться наша допомога, як казала тобі Ша, вимов одне з наших імен, і ми постараємося тобі допомогти.

Річард кивнув і пішов геть, разок обернувшись, щоб помахати рукою. На мить істота завихрилась рожевим кольором і потім зникла за деревами. Опинившись під променями одного тільки місяця, він раптово відчув себе жахливо нещасним.

Здавалося, мертві дуби ніколи не закінчаться. Заціпеніло дивуючись, він рухався все далі і далі. Йому слід було роздобути хоч якусь їжу і відпочити, але йому хотілося вибратися з цих дивних заростей і дістатися спершу до лісу. Серед дубових коренів йому були видні кістки, немов дерева збирали мерців, щоб притиснути їх до своїх грудей.

Посеред мертвого лісу, поглинений турбуючими його думками, не спиняючи крокувати, Річард раптово відчув, як у повітрі розлився холод, який змусив його здригнутися, він задихнувся від різкого холоду, що проник в легені. Почуття було таке, наче він забрів у пащу до зими.

Коли він глянув далі, то серед черепів помітив щось, що спочатку виглядало, як стрімка тінь. Коли він, нарешті, розгледів, чим воно було насправді, то по його спині пробігла дрож.

Це була висока жінка з чорним, схожим на дріт волоссям. Вона була одягнена в чорний, як смола, одяг. Її шкіра була блідою, немов місяць, від чого здавалося, що її видовжене обличчя плавало в темряві. Її висохла плоть туго обтягували кістляві риси обличчя, вона виглядала так, як виглядав би мрець, що пролежав якийсь час неживим в цьому закинутому лісі, чекаючи, поки хробаки зроблять свою роботу. Її тонка, загрозлива посмішка безпомилково означала, що вона та, хто залишає кістки вкінець змучених людей гнити тут, на місці, посеред мертвого праху.

Річард відчував такий холод, що не міг зрушити з місця. Він зрозумів, що тремтить, але не міг змусити себе припинити це. Він не відчував уже ні пальців ні рук, ні ніг. Йому хотілося рухатися, бігти, але він не міг змусити ноги ворушитися.

У нього не було дару, який він міг би закликати. У нього не було меча, який він міг би оголити. Перед оманливим поглядом її білястих блакитних очей він відчував себе безпорадним.

Річард подумав, що мабуть йому, настав кінець і його нерухомі останки так і згниють в цьому пустельному місці, всіма забуті, разом з кістками решти невідомих, які прийшли сюди за своєю великою мрією.

Немов ворон розправляє крила, жінка простягнула руки, і ніч поглинула його.

* * *

Дуже повільно, поступово, Келен починала розрізняти голоси в недолугому гудінні, що звучало неначе здалеку, і в той же час поруч. Однак їй все здавалося настільки дивним, що вона не могла з упевненістю визначити, чи було це насправді чи їй це тільки здавалося. Вона знала, що деякі з думок, що нескінченним потоком миготіли перед нею, могли бути тільки плодом її фантазії, якими б реальними вони не здавалися.

Вона знала, що не могла знаходитися то серед зірок у полі, усипаному квітами, а в наступну мить опинитися в гущі великої битви верхи на коні, воюючи з висохлими трупами, і в наступний момент летіти крізь хмари на спині червоного дракона. Все це здавалося справжнім, але вона знала, що цього не могло бути. Зрештою, дракони ніколи не існували. Це був тільки міф.

Але якщо їй дійсно були чутні голоси, то слів вона розібрати не могла. До неї вони доходили по більшій частині, як безтілесні, грубі звуки, кожен тон яких, болісно відгукувався десь у неї глибоко всередині.

Вона знала тільки, що в її голові повільним темпом відгукувався пульс і при кожному болісному ударі вона відчувала, що її череп ось-ось розколеться від тиску зсередини. Після тимчасового спаду кожного циклу зсередини починала повільно підступати нудота, яка ставала знову непомітною при наступному, приголомшливому ударі, що здавлював голову у муках.

Зробивши спробу відкрити очі, Келен не змогла підняти важкі повіки. Для цього було потрібно більше сили, ніж їй вдалося знайти. Крім того, вона побоювалася того, що тут виявиться світло, а вона була впевнена, що світло поранить її беззахисні очі, немов довгі голки, встромившись в них.

Вона відчувала себе так, ніби перебувала в підвішеному стані, і якась незрозуміла, щільна сила здавлювала її, не даючи їй рухатися, поки якась невидима сила катувала її ритмічним здавлюванням. Відчайдушно намагаючись звільнитися з обіймів, вона спробувала зігнути руки, але вони занадто здерев'яніли. Вона спробувала поворушити ногами, або хоча б зігнути коліно, але її ноги були туго обгорнуті коконом щільної темряви.

Звук, чи можливе різке слово, вивів її з апатії, наближаючи її до краю відновлення розуміння, повертаючи її з заціпенілого сум'яття в світ життя. Цього разу вона усвідомила, що звуки, що доносилися до неї, були звуками голосів. Вона почала розрізняти окремі слова.

Вона подумки вхопилася за ці слова, як ниточку до життя і дозволила їм витягати її з темного дна непритомності. Концентруючись на словах, вона рівно дихала, заганяючи пульсацію глибше на дно, ретельно прислухаючись до кожного слова, намагаючись зібрати з них осмислені поняття. Вона розібрала жіночі голоси і голос чоловіка. Грубого чоловіка.

Біль від пробудження, однак, була навіть більш виснажливою, ніж страждання, які приснилися їй, які вона відчувала, поки перебувала без свідомості. Дійсність по-своєму зуміла додати додатковий аспект до болю, невідворотного страждання, жорстокої муки, які пульсувати в її тілі.

Намагаючись відволіктися від болю, що наповнював її, Келен розплющила очі рівно настільки, щоб виглянути і обережно оглядітися. Вона перебувала в якійсь будові, що виглядала як намет, влаштований з блідо-коричневого полотна, але якщо це дійсно був намет, це був найбільший намет з усіх, які їй доводилося раніше бачити. На одній зі стін висіли розкішні килими, які, мабуть, виконували роль подвійних дверей.

Вона лежала на товстих шкірах, накинутих поверх якогось невеличкого підвищення над підлогою, вистеленою іншими шкурами. Лежачи на цих шкурах в гарячому, задушливому повітрі, вона була покрита потом. Принаймні, вона не була вкрита ковдрами. Вона вирішила, що, можливо, її кинули сюди, щоб вона не попалася під ноги. Навпроти того місця, де вона лежала, стояв стілець із різьбленою спинкою, але на ньому ніхто не сидів.

У приміщенні було декілька світильників, деякі з яких стояли на ящиках, а інші висіли на ланцюгах. Вони мало сприяли тому, щоб розігнати похмуру атмосферу в наметі, але, принаймні, запах палаючого масла перебивав важкий сморід поту, тварин, та гною. Келен з полегшенням побачила, що світло не заподіяло очам болю, як вона боялася.

У тьмяному світлі, мов привид, що не зумів знайти свою могилу, крокувала одна з Сестер.

Зовні, крізь важке полотно і завішені килимами стіни намету проникали різноманітні, приглушені шуми. Здавалося, що ціле місто оточувало глухих притулок. Келен змогла розчути бормочучий гул, вироблюваний тисячами людей, разом зі стуком копит, скреготом фургонів, ревом мулів, і металевим звоном зброї та обладунків. Десь в стороні люди вигукували накази, сміялися або лаялися, а ті, хто знаходився ближче, розмовляли про щось, чого вона ніяк не могла розібрати.

Келен знала, як виглядала ця армія. Вона мигцем бачила їх здалеку, проходячи місця, де вони побували, і бачила тих, кого вони мучили, гвалтували, і вбивали. Їй хотілося ніколи не опинитися серед цих дикунів, якими, як вона знала, були ці люди.

Помітивши, що Джеган кинув погляд у її бік, вона прикинулася, що як і раніше знаходиться без свідомості, рівно дихаючи, лежачи абсолютно нерухомо і тримаючи очі майже закритими. Очевидно, вирішивши, що вона ще не опритомніла, він відвернув свій погляд назад на крокуючу туди-назад Сестру Юлію.

— Це не може бути настільки просто, — наполегливо вимовила Сестра Ерміна, що стояла біля столу. Вона гордовито задерла ніс.

На столі Келен змогла розгледіти краєчок книги. Сестра Ерміна розчепіреними пальцями упиралася в шкіряну оправу книги.

— Ерміна, — спокійним, майже приємним голосом запитав Джеган, — можеш собі уявити, як це цікаво — перебувати в думках Сестри, яка доставила мені неприємності, яку я відіслав у намети, щоб вона обслужила там всіх моїх солдатів?

Жінка, збліднувши, ступивши назад і впершись спиною в стіну намету.

— Ні, Ваше Превосходительство.

— Знаходиться там, бути свідком їх страху? Бути в їх думках, спостерігаючи, як вони абсолютно безпорадні перед сильними руками, що зривають з них одяг і обмацують їх тіла, як їх перекидають на голу землю, силою розсовують їм ноги, і на них громадяться чоловіки, для яких вони не представляють ніякої цінності, окрім як служити засобом для невеликої хтивої розваги? Чоловіки, які не відчувають до них абсолютно ніякого співчуття, яким немає діла до того, яку муку вони заподіюють своїм недбалим прагненням задовольнити своє бажання? Ти можеш уявити, яке задоволення я відчуваю, перебуваючи в умах таких покараних Сестер, будучи свідком, якщо можна так висловитися, їх заслуженої ганьби?

Сестра Ерміна, з розширеними від жаху очима, вимовила ледь чутно.

— Ні, Ваше Превосходительство.

— Тоді я пропоную тобі припинити заперечувати не тому, що ти так думаєш, а тому, що вважаєш, що я хочу почути саме це. Твоє підлабузництво мене не цікавить. В моєму ліжку ти можеш лестити мені, якщо вважаєш, що отримаєш від цього вигоду, якої зовсім і не буде, але тут мені цікава тільки правда. Твоя суперечка заради підлесливості успіху нам не принесе. Його дасть тільки правда. Якщо ти маєш, що сказати, то кажи, але припини переривати Юлію, щоб розкритикувати її думки тільки тому, що вважаєш, що я хочу це почути, інакше, скоріше рано, ніж пізно, знову опинишся в наметах. Ти зрозуміла?

Сестра Ерміна відвела погляд.

— Так, Ваше Превосходительство.

Джеган перевів свою увагу на Сестру Юлію, і та, набираючись рішучості, зітхнула. Вона зупинилася. Простягнула руку до книги, що лежала на столі.

— Проблема в тому, Ваше Превосходительство, що ми ніяк не можемо підтвердити, чи вірно те, що написано всередині копії чи ні. Я знаю, що саме цього Ви хочете від нас домогтися і, повірте, ми старалися, але, по правді сказати, нам не вдалося знайти нічого, що могло б вирішити проблему.

— Чому так?

— До прикладу, якщо тут написано «повернути шкатулки лицьовою стороною на північ», як ми можемо зрозуміти, почитавши цю фразу, правдива ця вказівка чи помилкова? Все, що нам відомо, що якщо вказівка повороту на північ точно скопійована з оригінальною рукопису, то його невиконання, як тут написано, буде вирішальним але, якщо ця вказівка спотворює істинну, то виконання її виявиться фатальним. Звідки нам знати? Як би Вам не хотілося, щоб ми прийшли до якогось висновку про правдивість книги, виходячи лише з її прочитання, ми не можемо цього зробити. Я знаю, що Вам не потрібна брехня, яка задовольнить Вас при відповіді на питання. І тому я волію сказати Вам правду.

Джеган підозріло глянув на неї.

— Обережніше, Юлія, виляючи хвостом, не переходь кордону. Я не в настрої.

Сестра Юлія схилила голову.

— Слухаю, Ваше Превосходительство.

Джеган склав свої здоровенні руки на потужних грудях і повернувся до нагального питання.

— Отже, ти вважаєш, що через це переписувальники копій дали нам інший, сторонній спосіб відокремити правду від брехні?

— Так, Ваше Превосходительство, — сказала Сестра Юлія, хоча її, мабуть, турбувало, що йому не сподобається висловлене нею судження.

Так як імператор міг прочитати її думки, він напевно точно знав, у що вона по-справжньому вірила. Келен здалося, що Сестра Юлія вирішила, що найкращим способом не викликати його гнів буде її чесність перед собою. Сестра Юлія була б ніким, не будь вона настільки розумна.

— Ти гадаєш, справжнє пояснення полягає в тому, що це помилка, але що вона була зроблена навмисно чи з умислом.

— Так, Ваше Превосходительство. Повинен же бути якийсь спосіб відрізняти книги. Інакше, удача в поводженні з книгою виявилася б справою випадку. Скриньки Одена були виготовлені в якості противаги…

Вона зробила паузу і швидко глянула в бік Келен. Келен тримала очі майже закритими, залишивши лише вузенькі щілини, щоб та не здогадалася про те, що вона прокинулася. Увага Сестри Юлії знову повернулося до Джегана.

— Вони повинні були врахувати що, якщо коли-небудь настане необхідність використовувати цю противагу, то це може статися тільки в безнадійній ситуації, і тому їм украй необхідно буде знати, чи правдива книга, інакше вони ризикували втратити все, у що вони вірили. Щоб врятувати все те, що для них мало значення, вони, врешті-решт, скористалися б книгою. Якби ті, хто скористався противагою шкатулок, помилилися щодо тексту копії, то вони втрачали не просто лише свої життя — вони ризикували тим, що весь світ, в якому вони жили, зникне.

— Якщо тільки ті, хто копіював книгу, не хотіли, щоб неправдиві копії збили з пантелику жадібних злодіїв, — сказав Джеган.

— Але, Ваше Превосходительство, — сказала Сестра Юлія, — щоб припинити будувати якісь ненадійні плани, у тих, хто добуде шкатулки, повинен бути спосіб відрізнити справжні копії від помилкових. Якщо б копіювальники не залишили такого способу для тих, хто прийде після них, то вони віддали б долю своїх нащадків на волю випадку. Справжньою причиною того, що вони зробили копії, було, по-перше, те, що вони турбувалися про небезпеки, які могли б у майбутньому з'явитися при наявності однієї тільки оригінальної книги. Зрештою, єдина існуюча книга може бути піддана безлічі загроз — пожежа, вода, черв'яки, і це, навіть не враховуючи безлічі небезпечних намірів. Їм хотілося вірити, що якщо колись станеться так, що виникне необхідність використовувати шкатулки, а оригінальна книга, з багатьох можливих причин, виявиться недоступною, то буде існувати її точна копія. Зробити копії або віддати майбутнє у владу випадку, ось був їх вибір, і вони вибрали перше. Розумієте, що я маю на увазі? Зробивши лише одну справжню копію, а всі інші переписавши з помилками, вони намагалися перешкодити злочинному використанню шкатулок — помістивши на шляху їх використання додаткову перешкоду — але, в той же самий час, якби в шкатулках коли-небудь дійсно виникла необхідність, їм менше всього хотілося б, щоб на таке питання була отримана випадкова відповідь. Вони повинні були залишити спосіб розпізнати істину для тих, хто прийде після них. Так як текст у книзі сам по собі не суперечливий, то мені здається, що копіювальники, безсумнівно, повинні були знайти інший засіб, щоб відокремити істинне від хибного.

Джеган повернувся до іншої Сестри.

— Ах так, у Ерміни була інша думка. Давай, голубонько, розповідай.

Сестра Ерміна прочистила горло.

— Нас хочуть запевнити, що заміна множини на єдине є виключною ознакою істинності? — Сестра Ерміна похитала головою. — Як я собі це в цілому уявляю, моя думка, що така відповідь занадто проста, і навіть робить послання більш важким для розуміння. Це означає, що само по собі визначення хибності або істинності книги, стає справою випадку, точно так само, як якщо б вони зовсім не дали б нам способу це дізнатися.

— Але ж вони це зробили, хіба не так? — Сестра Юлія вигнула брову, злегка нахилившись до приятельки. — Прямо тут, на самому початку, де ясно написано, як визначити, вірна книга чи ні. Тут сказано, що вона має це підтвердити. Вона сказала.

Ерміна склала руки.

— Як я сказала, по-моєму, це занадто просто, щоб бути відповіддю.

— Ерміна, якщо це так просто, тоді чому ти це не розгледіла? — запитала Сестра Юлія.

Сестра Юлія зиркнула на Келен, і та пощільніше прикрила очі.

— Вона виявила неточність. Чому ніхто з нас її не побачив? Тільки вона це розгледіла. Якби не вона, ми, ймовірно або зовсім би не помітили її чи, якби й помітили, то не надали б великого значення, і продовжували б ігнорувати це. Вона зробила те, що, як сказано в книзі, повинна була зробити. Вона знайшла помилку. Вона сказала, що це означає, що копія — помилкова. Сама книга вказує, що саме для цього вона призначена. Деякі з присутніх, можливо, вважають, що неточність — це недостатньо складно, щоб бути визначальним елементом, але це омана. Факт залишається фактом, вона повинна була перевірити правдивість цієї книги і, через помилку, яку помітила тільки вона, вона сказала, що копія невірна. Такі от справи. Нам залишається тільки прийняти цю дійсність.

Джеган прогулювався біля столу, потираючи м'ясистою рукою свою бичачу шию і обдумуючи сказане жінками. Якийсь час він роздивлявся книгу, а потім заговорив.

— Є один спосіб перевірити. Він по черзі глянув на Сестер. — Треба знайти інші копії і порівняти їх. Якщо у всіх них, або хоча б у деяких, виявиться та ж неточність в назві, то тоді така неточність не матиме сенсу. З іншого боку, якщо у всіх ця помилка буде, а в однієї ні, то саме це і буде, ймовірно, вірна копія. Тоді нам залишиться тільки порівняти всі варіанти тексту, і якщо текст у тій копії, назву якої написано без помилок, буде відрізнятися від інших, то це підтвердить, що це та сама справжня копія.

— Ваше Превосходительство, — вимовила сестра Ерміна, шанобливо схиливши голову, — це відмінна ідея. Якщо нам вдасться виявити інші копії, і виявиться, що назва невірна тільки у цій, це послужить доказом моєї точки зору, що це не що інше, як просто одинична помилка неосвіченого палітурника.

Джеган на мить глянула на неї, а потім відвів погляд і попрямував до скриньки, що стояла в стороні. Він відкрив кришку і витягнув книжку. Він шпурнув її на стіл, і, ковзнувши по стільниці, вона лягла перед двома Сестрами.

Сестра Ерміна підняла її і прочитала заголовок. Навіть у тьмяному світлі масляних ламп, Келен змогла розгледіти, що обличчя жінки набуло густо-червоного відтінку.

— «Книга Зниклої Тіні», — прошепотіла вона, приголомшено.

— Тіні? — Запитала Сестра Юлія, виглядаючи поверх плеча Сестри Ерміни. — Не Тіней?

— Ні, — сказав Джеган. — Це «Книга Зниклої Тіні», така сама, як і копія з Каска.

— Але, проте, — Сестра Ерміна запнулася, — мені не зрозуміло. Звідки взялася ця копія?

У його погляді з'явилася поблажлива посмішка.

— З-під Палацу Пророків.

Сестра Ерміна втратила дар мови, і вона застигла з відвислою щелепою.

Сестра Юлія насупилася.

— Що? Це не може бути. Ви впевнені?

— Упевнений, я? — Захрюкав він, глузуючи, — так, звичайно ж я впевнений. Бачте, ця книга знаходиться у мене вже досить давно. Адже частково через неї я й дозволив вам, дурепам, продовжувати ваші пошуки. Для того, щоб дізнатися, справжня це копія чи ні, мені потрібні були такі, як ви.

За весь час, коли ця книга була в мене, я жодного разу не звернув уваги, що слово «тіні» в назві відрізняється від того, яким воно насправді має бути. Мені просто здавалося, що назва саме така, як і повинно було бути написано. Але наша непритомна подружка моментально це помітила.

— А як Вам вдалося її добути з Палацу Пророків? — Запитала Сестра Юлія. — Нас учили, що ці копії були поховані з кістками, як в Каска, в таємних катакомбах. Але у палаці, до самого його руйнування ніколи не знаходили ніяких катакомб.

Джеган посміхнувся сам собі, немов звертався до дітвори.

— Юлія, ти вважаєш себе такою розумною, раз змогла дізнатися про скриньки, про книгу, необхідну, щоб їх відкрити, про катакомби, і про людину, яка повинна підтвердити текст книги. Але те, про що ти тільки недавно дізналася, мені було відомо вже дуже давно. Щоб сприяти успіху нашої справи, я багато-багато часу провів в людських думках. Вам багато чого здалося б дивним в тих знаннях, які я придбав давним-давно. Поки ви, Сестри займалися палацовими інтригами, боролися за владу над своїм маленьким острівцем, прислужуючи або Творцеві, або Володарю, шукаючи вигоду у своїй лояльності до того чи іншого, я трудився, щоб Старий Світ об'єднався під прапором ідей Братства Ордена, які є істинними ідеями Творця і тому єдино справедливими ідеями для людства.

Поки ви навчали юнаків магії, я демонстрував тим же самим юнакам істинне Світло. Непомітно для Сестер, багато хто з цих молодих магів вже присвятили себе майбутньому порятунку людства, ставши учнями Ордена. Десятиліттями вони розгулювали по залах Палацу Пророків, прямо під носом у Сестер, діючи в інтересах Братства Ордена. І коли вони читали ті заборонені книги в нижніх сховищах палацу, я був з ними в їхніх думках.

Володіючи даром соноходця, я керував ними і направляв їх дослідження. Я дізнався все, що мені було потрібно. Я змусив їх зайнятися пошуками того, що мені було потрібно. Будучи в підпорядкуванні у Братства Ордена, вони давно знайшли секретний вхід в катакомби під палацом, він був захований в старовинній частині стаєнь під давно забутим, невживаним складом. Вони зробили так, щоб ця книга, разом з іншими цінними томами, випарувалася з катакомб, і потім, після тріумфального об'єднання Старого Світу, коли я прибув до палацу, вони її мені піднесли. Так що, ця копія знаходиться у мене вже давно. Єдине, чого мені не вистачало, так це шляху через Великий Бар'єр, щоб добути шкатулки і засіб перевірки. Але потім, Сестри зробили мені послугу, втрутившись в події, що й призвело до знищення Великого бар'єру. Тепер, коли Палац Пророків зруйнований, я боюся, що катакомби і книги, які там були, уже назавжди втрачені, але ті юнаки перерили більшість схованих книг, і їх очима я більшість з них прочитав. Зник палац разом з катакомбами, але не всі знання, які там були, загублені. Та молодь підросла і вступила в Братство, багато з них живуть і понині, допомагаючи нашій боротьбі.

Коли я з'ясував, що ви виношуєте план захоплення Матері-сповідниці, я зрозумів, що можу використати цей план, щоб у підсумку отримати її і скористатися нею в своїх цілях, тому я дозволив вам вважати, що ви робите те, що потрібно вам, хоч насправді ви робили те, чого я від вас хотів. І тепер у мене є і книга, і Мати-сповідниця, яка, як сказано в книзі, повинна підтвердити її істинність.

Обидві Сестри змогли тільки здивовано витріщатися.

Думки Келен безладно заплуталися. Мати-сповідниця. Вона була Мати-Сповідниця. В ім'я всього святого, хто така Мати-сповідниця?

Джеган хитро посміхнувся Сестрам.

— Чи не здається вам, що ви були повними ідіотками?

— Так, Ваше Превосходительство, — тихо визнали вони обидві.

— Отже, як ви розумієте, — продовжив він, — у нас тепер є дві копії «Книги Зниклих Тіней», і обидві мають однакову помилку — слово «тіні» замість «тіней» на обкладинці.

— Але тут їх тільки дві, — висловилася Сестра Ерміна. — Що, якщо та ж помилка виявиться у всіх інших копій?

— Я думаю, цього не станеться, — сказала Сестра Юлія.

— Ну, якщо так станеться, то, звичайно, це одразу дещо доведе, чи не так?

Джеган запитально вигнув брову над одним зі своїх темних очей.

— На даний момент у мене є дві, і у них є однакова помилка. Нам треба постаратися дістати решту, щоб підтвердити припущення про те, що на обкладинці однієї з них слово «тіней» буде написано правильно. Отже, як з'ясовується, нам доведеться зберегти життя Матері-сповідниці, поки ми не зрозуміємо, чи дійсно вона виявила мітку, яка служить підтвердженням фальшивості копії.

— Ваше Превосходительство, а що якщо у всіх копій буде такий же недолік? — Запитала Сестра Ерміна.

— Тоді стане зрозуміло, що помилка в назві — це не спосіб перевірки істинності «Книги Зниклих Тіней». Може виявитися, що нам доведеться дозволити їй отримати більш близький доступ до книги, щоб у неї була більш широка база для перевірки — зробити це з тим текстом, якого вона не може бачити.

Сестра Ерміна підняла руку.

— Але, Ваше Превосходительство, я не знаю, чи можливо це зробити.

Джеган не відповів на зауваження Ерміни, а тільки забрав у неї книжку і поклав її на стіл поряд з іншою.

— І все ж Мати-сповідниця для нас має життєво важливе значення. Вона — єдина, хто може встановити істинність копії. У нас ще немає впевненості, що вона зробила це. Поки що вона винесла судження з єдиної, доступної їй інформації. На даний момент вона потрібна нам живою.

— Так, Ваше Превосходительство, — сказала Сестра Ерміна.

— Я думаю, їй пора прокидатися, — сказала Сестра Юлія.

Келен зміркувала, що, уважно вслухаючись, вона не зуміла щільно заплющити очі, коли Сестра Юлія подивилася в її бік. Сестра підійшла ближче і придивилася до неї.

Келен не хотіла, щоб вони знали, що вона чула, як її називали Матір'ю-сповідницею. Вона злегка потягнулася, ніби скидаючи окови непритомності, хоча сама намагалася згадати, що міг означати цей титул.

— Де я? — Пробурмотіла вона, додаючи голосу розгубленості.

— Я думаю, це скоро для тебе стане ясно. — Сестра Юлія сильно потрясла її за плече. — Зараз же прокидайся.

— Що відбувається? Сестра, Вам щось потрібно? — Вона терла очі долонями, намагаючись виглядати спросоння розгубленою і нічого не розуміючою.

— Де ми знаходимося?

Сестра Юлія зачепила пальцем за нашийник Келен і ривком підняла її.

Перш ніж Сестра Юлія встигла ще щось сказати, товста рука Джегана вхопила її за лікоть і жбурнула геть з дороги. Його метою була Келен. Він схопив її за комір сорочки. Келен повисла над підлогою.

— Ти вбила двох моїх охоронців, — процідив він крізь зуби. — Ти вбила Сестру Цецилію. — Від гніву його обличчя швидко наливалося кров'ю. Брови нависли над його темними очима. У клубках тіней в його очах, здавалося, металися блискавки. — З чого ти взяла, що зможеш втекти, убивши їх?

— Я зробила це зовсім не для того, щоб втекти — спокійно, як тільки могла, сказала Келен. Як вона і розраховувала, її спокій лише збільшив лють Джегана.

Він заревів, випускаючи свій гнів на волю і став трясти її з такою люттю, що вона відчувала, що її шийні зв'язки ось-ось порвуться. Очевидно, він був з тих людей, яким достатньо малого приводу, щоб впасти в припадок неконтрольованого гніву. Ще трохи, і він би її прикінчив.

Келен не хотілося вмирати, але вона знала, що швидка смерть буде кращим з того, що він обіцяв їй. І в будь-якому випадку, вона ніяк не могла цьому запобігти.

— Якщо ти зробила це не для того, щоб втекти, то як ти взагалі насмілилася на це!

— А яка мені різниця? — Запитала Келен з байдужим спокоєм, як і раніше утримувана коміром сорочки, який був затиснутий в його кулаці так, що її ноги не торкалися землі.

— Про що це ти!

— Все про те ж, Ви ж повідомили мені, що будете обходитися зі мною жахливіше, ніж я коли-небудь відчувала. Я Вам вірю; для таких людей, як Ви, це — єдиний спосіб, за допомогою якого вони можуть добиватися перемог — за допомогою погроз і жорстокості. Будучи таким набитим дурнем, Ви зробили помилку, розповівши мені, що підготували для мене неймовірно жахливу долю. І це Ваша велика помилка.

— Помилка? Ти про що говориш? — Він підняв її вище до свого м'язистого торсу. — Яка помилка?

— Ви вчинили тактичну помилку, Імператор, — сказала Келен, зумівши акцентувати його титул так, що це було схоже на образливу насмішку. Їй хотілося розсердити його, і вона бачила, що їй це вдалося.

Незважаючи на те, що Келен висіла, утримувана хваткою його побілілого в кісточках кулака, вона постаралася надати своєму голосу стриманість, навіть байдужість.

— Бачте, Ви мені дали зрозуміти, що незалежно від того, що я буду робити, я нічого не програю. Ви пояснили, що для Вас це не буде мати ніякого значення. Ви сказали, що збираєтеся найгіршим чином обійтися зі мною. Це розв'язує мені руки, тому що з цього моменту я не пов'язана надією на те, що Ви проявите до мене милосердя. Видавши те, що в мене не може бути ніякої надії на милосердя, Ви дали мені перевагу, якої до того у мене не було. Розумієте, зробивши цю помилку, тим самим Ви мені показали, що, прикінчивши ваших охоронців і помстившись Сестрі Цецилії, я нічого не програю, так як в будь-якому випадку мені загрожує все найгірше. Допустивши цю тактичну помилку, Ви довели, що не так вже й розумні, що Ви звичайна скотина і що Вас можна переграти.

Він послабив хватку, чого вистачило, щоб ноги Келен торкнулися землі, і вона отримала хоч якусь опору.

— Ти дійсно — щось, — сказав він, і в його гнівному виразі стала повільно проявлятися хитра посмішка. — Мені починає подобатися те, що я приготував для тебе.

— Я вже вказала Вам на вашу помилку, і Ви знову її повторюєте? Видно, Ви до того ж ще й не дуже-то добре навчаєтеся, вірно?

Перш, ніж він, розлютившись, пригорнув її до себе, наблизивши її обличчя до свого, в той момент, коли він наганяв на неї страх, і його руки виявилися повністю зайнятими, Келен, скориставшись моментом, обережно витягнула з піхов на його поясі ніж. Двома пальцями вона перехопила його в руку. Його гнів був настільки великий, що він нічого не помітив.

Замість того щоб від її останньої образи вибухнути ще одним приступом люті, він розсміявся.

Келен вже щільно затиснула ніж у руці. Без підготовки і попередження, зі всіх своїх сил, вона встромила в нього свою зброю.

Вона мала намір потрапити лезом під ребра, щоб пошкодити незахищені внутрішні органи, можливо навіть серце, якби їй вдалося його дістати. Однак його хватка досить сильно заважала рухам, тому вона на частку дюйма промахнулася повз намічену ціль і замість цього вдарила в його нижнє ребро. Вістря ножа вперлося в кістку.

Перш, ніж вона встигла відсмикнути ніж назад і знову нанести удар, він перехопив її зап'ястя і вивернув їй руку, повернувши її навколо осі. Вона вдарилася спиною об його груди. Перш, ніж вона встигла що-небудь вжити, він вихопив у неї ножа. Величезні м'язи його руки, які тримали її поперек горла, не давали їй зітхнути. Вона спиною відчувала, як гнівно здіймаються його груди.

Не бажаючи визнавати поразки, перш ніж втратити свідомість від браку повітря, вона з усієї сили стукнула його по гомілці каблуком. З його зойку вона зрозуміла, що потрапила куди хотіла. Вона різко вдарила ліктем прямо у свіжу рану. Він здригнувся. Як тільки лікоть зрикошетив від удару, вона розмахнулася ним посильніше, щоб удар вийшов сильнішим і направила удар назад в щелепу. І все-таки, він був таким величезним, таким сильним, що все це не справило на нього ніякої дії. Скоріше це було схоже на кулачний бій проти бика. І, подібно бику, він тільки ще сильніше розлютився.

Перш, ніж їй вдалося вислизнути з його рук, Джеган, виглядаючи не гірше, ніж до її нападу, схопив у жменю її сорочку. Він ударив її кулаком в пояс з такою силою, що її зігнуло навпіл і вибило з легень подих. Вона задихалася від болю, намагаючись відновити дихання.

Келен зрозуміла, що опинилася на колінах тільки тоді, коли він підняв її за волосся і поставив знову на ноги. Коліна тримали її нетвердо. Джеган посміхався. Його спалах гніву був змитий несподіваною, небезпечною, але односторонньою грою, і можливістю заподіяти біль. Він починав отримувати задоволення від гри.

— Чому б Вам просто не вбити мене? — Зуміла видавити з себе Келен, поки він стояв, розглядаючи її.

— Убити тебе? Навіщо мені тебе вбивати? Тоді ти просто станеш мертвою. А ти мені потрібна живою, щоб я міг змусити тебе страждати.

Жодна з Сестер пальцем не поворухнула, щоб приборкати свого господаря. Келен знала, що, щоб він з нею не зробив, вони не стануть заперечувати проти чого б то не було. Поки його увага була звернена на Келен, він не звертав уваги на них.

Перш, ніж він встиг знову вдарити її, в намет, відволікаючи його увагу, раптово пролилося світло.

— Ваше Превосходительство, — пролунав низький голос. Голос долинав збоку. При вході, піднявши килим і чекаючи відповіді, знаходився один з головорізів. Чоловік був схожий на тих двох охоронців, яких вона нещодавно прикінчила. Келен подумала, що у Джегана є нескінченний запас таких людей.

— У чому справа?

— Ваше Превосходительство, ми готові знятися з табору. Мені шкода, що доводиться Вас переривати, але Ви наказали повідомити, як тільки ми будемо готові. Ви сказали, щоб ми поквапилися.

Джеган відпустив волосся Келен.

— Гаразд, тоді приступайте.

Раптово, розмахнувшись, він закотив їй такого ляпаса, від якого вона шкереберть полетіла на підлогу.

Поки вона лежала на підлозі, приходячи до тями, він притиснув долоню до рани на ребрі. Він розвів пальці, щоб побачити, як сильно вона кровоточить. Вирішивши, мабуть, що рана була досить несерйозною, не вартою уваги, він обтер руку об штани. Наскільки Келен змогла розгледіти, на його тілі було багато шрамів, більшість з яких залишилися від ран набагато важчих, ніж та, якої вона йому завдала.

— Простежте, щоб їй нічого такого більше не прийшло в голову, — кинув він Сестрам, попрямувавши до килима, який охорона тримала для нього піднесеним.

Келен відчула, як по її нервах від ошийника і нижче до кінчиків пальців на ногах пробіг вогонь. Палаюча біль викликала мимовільну задуху. Через почуття гострого болю, що охопив її, обпалюючи її зсередини, їй хотілося кричати, але від люті. Вона ненавиділа нашийник, з допомогою якого Сестри тримали її в підпорядкуванні. Вона ненавиділа свою безпорадність перед тими муками, в які вони могли її ввергнути.

Сестра Юлія підступила ближче і стала над нею.

— На даний момент, це було досить безглуздо, чи не так?

Через приголомшуючий біль Келен не могла відповісти. Інакше вона сказала б Сестрі, що це зовсім не було безглуздим, і що воно було того варте. Поки їй вистачить духу, вона буде боротися проти них. До останнього подиху, якщо буде потрібно, вона буде битися.

Вхід в намет Імператора Джегана відкрився, і Келен відскочила, вперше побачивши армію Імперського Ордена поблизу. Відстань скрадала частину найбільш жорстоких подробиць. Незважаючи на те, що вона досить наочно могла собі все уявити, реальність виявилася ще більш гнітючою.

До самого горизонту тягнулася безперервна, щільна маса народу. Вся ця маса рухалася, переміщалася з місця на місце — звиваючись, зупиняючись, повертаючись, підбираючи майно, об'єднуючись в групи, сідлаючи коней, завантажуючи фургони, — разом з розрізненими групами вершників, які переміщалися подібно хвилям через цю людську масу — все це було схоже на безкрайнє, хвилясте, ненадійне похмуре море.

В її полі зору — а вона бачила нескінченні тисячі і тисячі — не було жодної людини, який могла би здатися доброзичливою або нешкідливою. Кожна людина зокрема виглядала похмурою і зухвало жахливою, немовби їх в житті не цікавило нічого, крім перспективи вчинення насильства. Здавалося, цих людей вела одна тільки жага нестримного шалу. Келен боялася подумати про тих, хто міг виявитися у них на шляху.

Охопивши всю картину в цілому, вона почала помічати, що чоловіки відрізнялися один від одного. Ближня до імператора група складалася з найбільш дисциплінованих, організованих, і обдумано діючих людей. До своєї зброї вони ставилися найбільш дбайливо. Всі чоловіки в найближчому оточенні біля наметів імператора виглядали майже так само, як ті двоє, яких знищила Келен.

Трохи далі знаходились інші люди, що носили різного виду кольчужні і шкіряні обладунки. Майже всі вони виглядали такими ж величезними і натренованими, як і ті, що були наближені до імператора, але озброєні вони були в основному місяцеподібними сокирами. Далі знаходилися менші кільця охорони, що включали солдатів із зарядженими арбалетами, мечоносців, і загони списників, які шикувалися в зімкнуті групи, готуючись до довгого маршу.

Хоча солдати кожного з кілець навколо імператора носили власну, відмітну від інших уніформу, вирізняючу їх групу, всі вони були великими, накачаними, одягненими в кольчуги, і важко озброєні якісною зброєю. Це було ядро, сама смертельна, сама страхітлива і грізна сила імперської армії.

У внутрішніх кільцях були чоловіки, які були, мабуть, офіцерами. Деякі з них віддавали накази посильним, інші віддавали накази молодшим за званням, а ще інші, зібравшись групами, стояли над картами. Були і ті, хто іноді підходив до Джегана з короткою доповіддю.

За рядами регулярних військ перебував натовп, що, безумовно, становив найбільшу частину армії. Зброя, якою були озброєні ці люди — мечі, сокири, піки, списи, булави, палиці і ножі — все було грубого виготовлення, і від того здавалося ще більш смертоносним. Це були грубі люди, схожі на вигнанців-бунтівників. З імператорськими наближеними їх об'єднувало одне: всі вони були схожі на наївних ідеалістів, повних рішучості нав'язати свою віру всім, хто опиниться під п'ятою їх чобота. Келен відчувала себе так, немов її викинуло на ненадійний острівець, оточений бурхливим морем монстрів.

У внутрішніх кільцях Келен розгледіла і дещо ще. Тут були жінки. Спочатку вона їх не помітила, тому що їх одяг був таких тьмяних кольорів, що вони зливалися з тінями. Помітивши, як ці жінки спостерігали за всім, вона почала підозрювати, що це були Сестри, які служили в охороні імператора. Були і майже беззбройні чоловіки, вид яких нагадував Келен Сестер. Очевидно, вони також володіли даром. Ніхто з чоловіків або Сестер навіть не кинув погляду на Келен. Ніхто, крім Сестри Юлії, Сестри Ерміни і Джегана не знав, що вона тут находилася.

Тут також були юнаки, які, якщо судити по тому, що вони носили прості, неохайно виглядаючі штани і були абсолютно беззбройними, скоріше всього були рабами, що виконували чорну роботу. Келен бачила, що з декількох наметів імператорського табору, перш ніж їх розібрали, з'явилися молоді жінки, яких потім натовпом загнали в фургони. По тому, як чоловіки відверто витріщалися на цих жінок, і по їх вбогому вбранні, Келен стало очевидно, ким вони були для регулярних солдатів. Порожній, мертвий погляд жіночих очей сказав їй, що вони, мабуть, були рабинями, вимушеними служити повіями.

Хоча, в основному, ближні чоловіки мовчки готувалися до зняття табору, натовп поза оточенням виробляв безугавний галасливий гвалт. Більшість з чоловіків, які знаходилися поряд, і на яких були навішані шипи, кільця, ланцюги, з дикими татуюваннями на обличчях, виглядали не просто дикунами, вони відверто не хотіли взагалі бути схожими на людей, немов вони відкидали вищі цінності цивілізації заради більш низинних.

Жорстокість, очевидно, була для них сенсом життя. Приступивши до справи, вони майже не розмовляли й уважно слухали накази, які вигукували офіцери, що сиділи верхи на конях посеред натовпу. Пакуючи спорядження, беручи зброю напоготів і сідлаючи коней, вони діяли зі звичною акуратністю.

Однак, основна маса людей поза оточенням була далеко не настільки організована або акуратна. Вони як попало поскидали в купи своє спорядження. Позаду себе вони залишали купи сміття і поламаного добра. Подібні проблеми їх не цікавили; мета їхнього життя полягала в тому, щоб дати урок тим, хто не вірив у перевагу їх способу життя.

Помітивши реакцію Келен на цих лютих людей, Сестра Юлія спершу поклоном привітала чоловіків і потім нахилилася трохи ближче до Келен.

— Я знаю, що ти відчуваєш.

Келен сумнівалася в цьому. Вона не хотіла нічого говорити, тому що була вельми упевнена, що Джеган знаходився в думках Сестри, спостерігаючи за тим, що, буде говорити Келен, коли його не буде поблизу.

— Насправді, що я відчуваю, тепер не має значення, чи не так, Сестри? — Сказала вона двом спостерігаючим за нею Сестрам. — Він зробить зі мною, що захоче. — Вона помацала поріз на щоці, залишений одним з кілець Джегана. Він, нарешті, перестав кровоточити. — Він досить ясно висловився.

— Я гадаю, він так і вчинить, — сказала Сестра Юлія.

— Він зробить, що захоче, з усіма нами, — додала Сестра Ерміна. — Не можу повірити, що ми виявилися такими дурепами.

З Джеганем разом повернулася група офіцерів. Позаду них солдати вели вже осідланих коней. З намету імператора інші люди вже виносили ящики, крісла, столи, всякі дрібниці і вантажили все це в скрині в уже чекаючих фургонах. Як тільки намет звільнявся від речей, тут же відпускали мотузки, за ними витягували жердини, і намет лягав на землю. В один момент місто з наметів, в центрі якого стояв великий імператорський намет, зникло з очей.

Джеган жестом підкликав солдата і віддав узду коня Келен.

— Сьогодні ми разом проїдемось верхи.

Келен подумала, що її чекає, але не стала питати. Це прозвучало так, ніби він будував якісь плани щодо неї. Вона не стала гадати про них, але що б не було їй уготовано, все це її лякало.

Вона попала черевиком в стремено і з розмаху всілася в сідлі, потім вона оглянула людське море, оцінюючи свої шанси на втечу. Можливо, їй вдалося б проскочити повз людей, тому що, за винятком двох Сестер і Джегана, люди не були здатні утримати її у своїй пам'яті досить довго, щоб запам'ятати, що вони її бачили. Бентежила сама по собі думка про те, що для всіх цих людей вона була все одно, що невидимкою. Їм здалося б, що кінь без вершника кудись побіг, і вони, швидше за все, не захотіли б попастися коню під ноги.

Однак за нею ретельно стежили Сестри, які прилаштувався з обох боків від неї, щоб напевно не дати їй можливості втекти. Незважаючи на те, що солдати її не бачили, Келен знала, що за допомогою нашийника Сестри могли убити її в будь-який момент. Їм навіть не потрібно було перебувати поруч із нею; вона твердо це знала. Від того, що вони проробили з нею трохи раніше, її ноги все ще боліли. Це було добре, що вона їхала верхи, тільки зараз їй в голову прийшла думка, що пішки вона б далеко не зайшла.

Темним потоком припливу людське море вдалині вже почало рух. Мільйони іскор світанкового сонця відбивалися від незліченної кількості зброї, від чого армія стала виглядати, немов потік рідини. Як ніби пливучи на плоту, щільно збитому з особистої охорони імператора, свити Сестер, службовців і рабів, вони почали дрейфувати в широких хвилях океану людей, прямуючи до горизонту на північ.

Жарке сонце вставало праворуч від їх дороги. Келен їхала посеред людської маси, текучої на північ, між Сестрами, посеред особистої охорони імператора. Сидячи високо в сідлі, вона все могла добре розгледіти. Принаймні, їй не потрібно було тягнути на власному горбі речі Сестер, як їй це до цих пір завжди доводилося робити.

Від монотонної напруги походу швидко стихла балаканина, якою спочатку перекидалися солдати. Розмова для них стала занадто важкою. Минуло не так багато часу, і від спеки Келен почала покриватися потом. Чоловіки, що несли важкі речові тюки, тяглися колонами вперед, уп'явшись очима в землю прямо перед собою. Якщо хтось би зупинився, то напевно був би затоптаний. Напевно тиск усієї маси людей, які йшли за ними, штовхав їх на північ.

Протягом усього дня крізь натовп протискувалися, роздавали їжу фуражири — кінні або з фургонами. Воду також везли у візках, рівномірно розсіяних по війську. Незабаром за кожним з них вишикувалася лінія маршируючих людей, які чекали своєї черги отримати порцію води.

Ближче до полудня в центр імператорського оточення в'їхав невеликий фургон. Він доставив гарячу їжу, яку роздали всім офіцерам. Келен Сестри передали те ж, що дісталося їм разом з усіма іншими — якусь м'яку солонину, загорнену в хлібний корж. На смак вона була так собі, але Келен зголодніла і зраділа і цьому.

З настанням сутінків всі вже вибилися з сил від тяжкості переходу. Вони перекусили на ходу і жодного разу не зупинилися. За день вони пройшли відстань більшу, ніж армія такого розміру була здатна, на її думку. Вона відчувала, що порядна частина тієї землі, по якій вони пройшли, осіла на ній. Вона навіть не знала, стало б краще, якби дощ прибив пил, тому що тоді їм довелося б боротися з брудом.

Несподівано для Келен прямо перед ними з'явилося щось, схоже на імператорську резиденцію. Над наметами на жаркому вітрі тріпотіли прапори, немов вони радо вітали імператора. Вона збагнула, що, очевидно, імператорський обоз виїхав вперед, і його люди розбили табір. Армія була така величезна і займала стільки місця, що їй знадобилося б багато годин, якщо не днів, щоб пройти через якусь точку цілком, тому вози, що виїхали вперед, весь час перебували під захистом армії. Щоб поскакати вперед, солдатам треба було просто розчистити дорогу крізь натовп, і розбити табір до темряви, щоб до часу прибуття імператора все було готове.

Келен побачила ряди багать, де на рожнах смажилося м'ясо. Від запахів її шлунок стало зводити. Над іншими вогнищами на залізних триногах висіли киплячі казани. Приготування вечері йшло повним ходом — там і сям снували раби, розносячи начиння, яке розкладали на столи, Інші раби вертілись біля котлів, помішували їх вміст і додавали туди інгредієнти. Вже були готові великі тарілки з хлібом, м'ясом і фруктами.

Джеган, що їхав прямо перед Келен, спішився перед своїм великим наметом. Вуздечку тут же схопив, підбігши, слуга. Коли Келен з Сестрами також злізли з коней, тих також забрали підбіглі юнаки-раби. Сестри, ведучи Келен поруч із собою, немов направляючись беззвучними командами, прослідували за Джеганем до входу в намет під великим, багато прикрашеним покривалом, яке утримував, відкриваючи прохід, м'язистий солдат, на якому не було сорочки. Ймовірно, від роботи по встановленню наметів, він лиснів від поту і від нього несло кислим смородом.

Усередині все виглядало точно так само, як і вранці, до їх від'їзду. Якщо не дивитися навколо, то було важко зрозуміти, що вони знаходяться в іншому місці. Лампи вже були запалені. Келен була рада, що запах палаючого масла трохи перебивав сморід сечі, гною, і поту. Усередині панувала кваплива метушня безлічі рабів, які готували імператорське застілля.

Джеган різко повернувся, і, схопивши Сестру Юлію за волосся, рвонув її вперед. Захоплена зненацька, вона було скрикнула від болю, але відразу замовкла. Він підтяг її ближче до себе, не зустрівши з її боку ніякого опору. При крику Сестри Юлії раби лише мигцем глянули в її сторону і негайно повернулися до своїх занять, немов нічого не бачили.

— Чому більше ніхто не бачить її? — Запитав Джеган.

Келен зрозуміла, про що він питав.

— Заклинання, Ваше Превосходительство. Заклинання Вогняного Ланцюга. — Він утримував Сестру Юлія напівзігнутою і втрачаючою рівновагу, в незграбній і незручній позі. — Метою заклинання було зробити так, щоб ніхто її не бачив. Воно було створене спеціально для того, щоб людина як би зникала. Я думаю, що таким способом, ймовірно, передбачалося створити шпигуна, якого неможливо було б виявити. З цією метою ми використали заклинання і таким чином змогли добути з Народного Палацу шкатулки Одена, і ніхто не зрозумів, як ми це зробили.

Келен відчула, як ніби серце грудкою піднялося до горла, почувши, як нею скористалися, як у неї відняли її життя і її пам'ять. Ковток у горлі ріс разом з усвідомленням того, з якою зарозумілою байдужістю Сестри поставилися до її дорогоцінної життя. Що дало цим жінкам право, ось так от взяти і вкрасти чиєсь життя?

Зовсім недавно вона, втративши пам'ять, вважала себе ніким, рабинею Сестер. Зараз, за досить короткий проміжок часу, вона дізналася, що її звали Келен Амнелл, і що вона була Матір'ю-сповідницею — що б це не означало. Тепер вона розуміла, що не знала свого імені і ким вона була, через накладене на неї Сестрами заклинання.

— Якщо воно повинно було так діяти, — запитав Джеган. — То чому господар готелю її бачив? Чому її бачила та дрібна миша в Каска?

— Я, я, не знаю, — затинаючись, вичавила Сестра Юлія.

Він ривком присунув її ближче. Щоб не бути оскальпованою, вона почала було намагатися хапнути його за зап'ястя, але передумала і, залишивши всякі спроби опору, опустила руки уздовж зігнутого тіла.

— Тоді мені доведеться перефразувати питання, щоб навіть така дурна сука, як ти, змогла його зрозуміти. Де ви помилилися?

— Але, Ваше Превосходительство…

— Напевно, ви десь помилилися, інакше ті двоє не бачили б її! — Сестра Юлія тремтіла, але не відповідала, слухаючи його повчання. — Ви з Ерміною можете бачити її, тому що ви направляли заклинання. Я можу бачити її, тому що я був у вашій свідомості, і тому заклинання мене захистило. Але більше ніхто не повинен був бачити її.

— Отже, — сказав він після паузи скрегочучи зубами, — я питатиму знову. Що ви зробили неправильно?

— Ваше Превосходительство, ми все зробили правильно. Я клянуся.

Джеган поманив пальцем Ерміну. Дрібними кроками та лагідно висунулася вперед.

— Може, ти захочеш дати відповідь на моє запитання і скажеш мені, де ви помилилися? Або віддасиш перевагу відбути в намети разом з Юлією?

Сестра Ерміна, подолавши страх, розвела руками.

— Ваше Превосходительство, якби визнання могло врятувати мене, я б зізналася, але Юлія права. Ми все робили правильно.

Він знову втупився на Сестру, яку тримав за волосся.

— Для мене досить очевидно, що ви обидві неправі — заклинання повинно було зробити її невидимою, але її бачать і інші. І, тим не менш, ви продовжуєте завзято розповідати явно брехливу казку? Або ви щось не так зробили, або ті двоє не бачили б її.

Сестра Юлія, у якої від болю з лиця капали сльози, зробила спробу мотнути головою.

— Ні, Ваше Превосходительство воно діє не так.

— Що діє не так?

— Заклинання Вогняного Ланцюга. Одного разу ініційоване, воно слідує своїм шляхом. Заклинання робить свою справу. Воно самонаправляється; ми ним ніяк не управляли і не контролювали. Фактично, в цей процес ніяк неможливо втрутитися. Будучи запущеним, заклинання виконує обумовлений порядок дій. Нам навіть не відомо, яких саме. Ні в одне з них ми не посміли б зробити спробу втрутитися. Сила, вкладена в заклинання Вогняного Ланцюга, набагато перевершує все, що ми знаємо, і чим можемо управляти і, навіть якщо б ми захотіли, ми б ніяк не могли спотворити заклинання.

— Вона права, Ваше Превосходительство. Ми знали, для чого воно призначене, який повинен був бути результат, але ми не знаємо, як воно діє. Навіщо нам щось міняти? Метою наших дій було саме те, для чого воно було призначене. У нас не було причин пробувати в нього втрутитися, тому немає нічого, де б ми припустилися помилки.

— Ми тільки ініціювали його, і все, — продовжувала наполягати Сестра Юлія крізь сльози. — Ми виткали контрольну мережу, щоб переконатися, що все було так, як повинно було бути, і потім ми його запустили. Все решту заклинання зробило само. Ми поняття не маємо, чому ті двоє її бачать. Нам це здалося просто винятком.

Він обернувся до Сестрі Ерміни.

— Ти можеш визначити, де помилка?

— Ми поняття не маємо, в чому проблема, — відповіла Сестра Ерміна, — тому, що у нас немає для цього ніякого засобу. Ми навіть не впевнені, що непорядок дійсно є. Судячи з того, що нам відомо, це може виявитися просто нормальним ходом дії заклинання — що виявиться кілька людей, які, з якихось невідомих нам причин, зможуть її бачити. Це заклинання набагато складніше, ніж все, з якими нам доводилося мати справи. Ми поняття не маємо, в чому проблема — якщо тільки вона існує — або як її поправити.

Коли тиша в наметі стала зловісною, Сестра Юлія висунула припущення.

— Я думаю, могло бути випадкове відхилення, з магією таке іноді трапляються. Незначні, слабкі обставини, які не врахував творець заклинання, на яких воно пробуксовує і не діє. Ймовірно, справа саме в цьому. Зрештою, заклинанню тисячі років. Ті, хто його створив, ніколи його не приміняли, тому в ньому могли виявитися невирішені проблеми, про які вони не здогадувалися.

Джегана, схоже, це не переконало.

— Напевно ви щось зробили неправильно.

— Ні, Ваше Превосходительство. Навіть маги давніх часів не змогли б нічого зробити з заклинанням, як тільки воно було б запущене. Зрештою, магія Одена була створена для того, щоб боротися із заклинанням, якщо воно коли-небудь буде ініційовано. Менша сила не зможе вплинути на його дієвість.

Келен насторожила слух. Вона подумала, навіщо Сестрам знадобилося використовувати заклинання, щоб викрасти шкатулки Одена, які були призначені для того, щоб протидіяти заклинанню. Можливо, їх намір полягав в тому, щоб ніхто не зміг скористатися цією противагою.

Нарешті, Джеган відпустив Сестру Юлію і, з риком відрази шпурнув її на землю. Заспокоюючи біль, вона обхопила голову руками.

Імператор Джеган походжав, обдумуючи почуте. Помітивши, що хтось крадькома заглядає в намет, він зупинився і подав сигнал. Всередину увійшли кілька жінок з глеками і стали розливати червоне вино в кубки, розставлені на столі. Приміщення стало наповнюватися прислугою, яка несла великі тарілки і підноси, заповнені різною гарячою, що ще парувала, їжею. Джеган продовжував ходити, ледве помічаючи рабів, які робили свою роботу.

Коли стіл, нарешті, заповнився, Джеган сів за стіл у різьблене крісло. Він задумливо дивився на Сестер. Всі раби мовчки вишикувалися в ряд позаду нього, готові виконати його наказ або піднести йому потрібне.

Нарешті він звернувся до трапези і встромив пальці в шинку. Видер пригорщу гарячого м'яса. Іншою рукою він відірвав від великого шматка хліба довгі скибки і став їсти їх, розглядаючи Сестер і Келен, немов вирішуючи, жити їм чи вмерти.

Коли він покінчив з шинкою, то витягнув з пояса ніж і став відрізати шматок смаженої яловичини. Він проткнув ним червоний шматок м'яса, підняв його і завмер, очікуючи. Кров стала стікати вниз по лезу, і по його руці до ліктя, який спирався на стіл.

Він помовчав і посміхнувся Келен.

— Ти не вважаєш, що краще так використовувати ніж, ніж, як використовувала його ти?

Келен збиралася зберігати мовчання, але не змогла втриматися, і висловилася.

— Мені більше сподобався мій спосіб. Мені шкода тільки, що я не досягла мети. Якби не це, ми б зараз не розмовляли.

Він посміхнувся сам собі.

— Можливо.

Перед тим, як відірвати зубами великий кусень від шматка, що висів на ножі, він гарненько ковтнув вина з кубка.

Не перестаючи жувати і стежачи за Келен, він сказав.

— Роздягайся.

Келен моргнула.

— Що?

— Знімай одяг. Він помахав ножем. — Весь.

Келен стиснула щелепи.

— Ні. Якщо Вам так хочеться, Вам доведеться розірвати його на мені.

Він знизав плечима.

— Я зроблю це пізніше, тільки для того, щоб виконати цю умову, а зараз зніми його сама.

— Чому?

Він підняв брову.

— Тому що я так сказав.

— Ні, — повторила вона.

Погляд його кошмарних очей ковзнув до Сестрі Юлія.

— Розкажи-но Келен про тортурні намети.

— Ваше Превосходительство?

— Розкажи їй про наявний у нас великий досвід у переконанні людей робити те, що нам потрібно. Розкажи їй про тортури, які ми використовуємо.

Перш, ніж Сестра Юлія встигла почати говорити, Келен її випередила.

— Ну, так починай свої тортури. Нікому не цікаво слухати, як ти базікаєш про них, немов стара пліткарка. Я знаю, що ти маєш намір мучити мене — так приступай.

— О, ні, катування — це не для тебе, люба. — Він відкрутив ногу смаженого гусака і вказав нею на молоду жінку позаду себе. — Катувати будуть її.

Келен глянула на жінку, яка раптово перелякалася, і потім, насупившись подивилася на Джегана.

— Якого біса?

Він відкусив шматок темного гусячого м'яса. По його пальцях стікав жир. Він обсмоктав жир з кілець.

— Гаразд, — сказав він, вибираючи шматок м'яса, звисають з ноги, — мабуть, мені доведеться пояснити. Розумієш, у нас є такі тортури, коли кат робить маленький розріз внизу живота жертви. Він повернувся і ткнув гусячою ногою в живіт молодої жінки, нижче пупка. На її голому тілі від ноги залишилася сальне пляма. — Ось тут.

— Після цього, — сказав він, обертаючись назад, — кат глибоко в живіт заштовхує губки кліщів і пошукує ними там, поки не зачепить шматок кишки. Вони там досить слизькі, а той, хто піддається цій процедурі, чомусь не лежить спокійно, як ти, напевно, розумієш, тому, для того, щоб схопити ці нутрощі, потрібна певна вправність. Як тільки він їх зловив, він починає повільно, фут за футом витягувати їх. Ось це катування, так вже катування.

Він нахилився і відірвав ще шматок шинки.

— І тепер, якщо ти не будеш робити, як я кажу, ми всі відправимося в такий намет — він вказав вліво від себе рукою із затиснутою в ній скибою шинки, — і накажемо одному з наших досвідчених майстрів зробити це з тією дівчиною, що стоїть у мене за спиною.

Він крижаним поглядом глянув на Келен.

— І все тому, що ти відмовилася робити те, що тобі сказано. Тобі доведеться стати свідком агонії цього створіння. Тобі доведеться слухати, як вона буде кричати, благати зберегти їй життя, бачити, як вона спливає кров'ю, бачити, як з неї виймають нутрощі. Після того, як кат витягне кілька футів кишок, він намотає їх на палицю, як моток мотузок — просто для того, щоб місиво стало акуратним і охайним. Потім він зробить паузу і звернеться до мене. Тоді, я знову ввічливо попрошу тебе робити те, що від тебе вимагається. Якщо ти знову відмовишся, то ми знову повільно витягнемо ще кілька футів її м'яких, ніжних, закривавлених кишок, намотуючи їх на палицю, і всі разом будемо слухати її крики і плач, і благання про смерть. Цей процес може продовжуватися досить довго. Це катування — болісно повільне і болюче. — Джеган весело посміхнувся Келен. — Потім, під кінець, тобі доведеться спостерігати, як вона буде битися в передсмертних конвульсіях.

Келен подивилася на дівчину. Та не ворушилася, але була білою, як цукор, що лежав купою у вазі на столі.

Джеган неквапливо пожував і потім запив їжу великим ковтком вина.

— Після всього, ти побачиш, як її бездиханне тіло буде кинуто на віз мерців, до останків тіл інших людей, підданих тортурам. Потім, я запропоную Юлії і Ерміні вибір — або відправитися в намети, розважати моїх людей, задовольняючи їх самі витончені бажання, або, якщо вони вважатимуть це за краще — подумати про те, як за допомогою цього нашийника змусити тебе одержати більше болю, ніж коли б то не було. Буде одна умова — їм не можна буде робити так, щоб ти втратила свідомість. Мені, звичайно ж, хочеться, щоб ти все це відчувала.

Зовні доносився нестихаючий армійський шум, але в наметі панувала мертва тиша. Джеган відрізав ще один довгий пласт кривавої яловичини, і продовжив.

— Після того, як Сестри вичерпають свою уяву, а я думаю, що стимул змусить їх бути винахідливими, я особисто займуся тобою, поки ти не опинишся на межі загибелі. Тільки після всього цього я зірву твій одяг, і вже тоді ти станеш переді мною голою.

Він зупинив на ній погляд своїх кошмарних очей.

— Вибір за тобою, любонько. Підсумком будь-якого з них буде те, що тобі доведеться виконати мій наказ, і все закінчиться тим, що за моїм велінням, ти опинишся роздягненою. Який спосіб ти вибираєш? Швидше. Другого разу не буде.

У Келен не залишалося вибору. Чинити опір цьому було безглуздо. Вона придушила клубок у горлі і негайно почала розстібати сорочку.

Джеган зачерпнув з срібної вази жменю печива і закинув кілька в рот. Побачивши, що Келен почала роздягатися, він переможно посміхнувся. Від його самовдоволеного вигляду вона ще сильніше відчула своє безчестя і безсилля.

Вона відчувала, що почервоніла. Більше вона не намагалася опиратися його наказам. Вона розуміла, що змушена ретельно вибирати поля битв, і це було не з тих, де вона могла виграти. Вона подумала, чи вийде у неї виграти інший бій. Вона вже почала сумніватися, що це взагалі можливо. Мабуть, їй нізвідки чекати порятунку. Все її життя, її майбутнє, все, що їй належить, це трапиться тут. Їй не було на що сподіватися, не залишилося ні єдиної підстави очікувати від життя нічого хорошого.

Як можна недбаліше вона скинула в купу знятий з себе одяг, не потрудившись затриматися, щоб його скласти. Виконавши наказ і повністю оголившись, вона встала, зіщулившись, у мертвій тиші приміщення, не дивлячись на Джегана, не бажаючи бачити його зловтіхи, його жаданий тріумф. Щосили вона старалася, щоб її тремтіння не було помітним.

— Встань пряміше, — сказав Джеган.

Келен зробила, що їй наказали. Вона раптом відчула втому. Втому не від фізичного зусилля, а втому від всіх своїх зусиль. За що вона билася? Яке життя могло її очікувати? У неї не було шансу знайти свободу, випробувати любов, і навіть відчути себе в безпеці. Скільки шансів було у неї на якесь щастя в своєму житті? Жодного.

Зараз їй хотілося лише одного — згорнутися в калачик і плакати — або просто припинити дихати, і покінчити з усім цим. Здавалося, все безнадійно. Проти такої сили, такого числа ворогів, такіх здібностей, її зусилля були марні.

Вона відкинула збентеження. Її не хвилювало, чи дивиться він на неї. Вона була впевнена, що мине зовсім небагато часу, і він, закінчивши вечерю, від розглядування перейде до справи. Тут для неї також не було вибору. У неї не було жодних шансів. У неї була лише ілюзія життя.

Не мати можливості навіть на таку малість в житті, як право висловити своє обурення, означало не мати життя взагалі. Життя було чимось, що належало іншим. Вона дихала, вона бачила, вона відчувала, вона чула, вона відчувала смак, вона навіть стала роздумувати, але вона не жила в повному сенсі.

— Там, навпроти виходу з намету є скельний виступ, — сказав Джеган, знову відкинувшись у кріслі. — Ти помітила його, коли ми їхали сюди?

Відчуваючи, що все всередині у неї змертвіло, Келен підняла на нього погляд. Немов вимуштруваний раб, вона обдумала, як виконати наказ. Вона обдумала його питання; вона пригадала, що бачила те, про що він говорив. Це було далеко звідси, але вона пригадала, як темна людська ріка розтікалася навколо оголеної скелі.

— Так, я пам'ятаю це місце, — безбарвним голосом сказала вона.

— Добре. Він зробив великий ковток вина і відставив кухоль. — Я хочу, щоб ти прогулялася до тієї скелі. Твій шлях туди повинен йти не навпростець, а по колу. Він підняв брову. — І немає необхідності так червоніти, любонько. Чоловіки не бачать тебе, ти пам'ятаєш це?

Келен прямо глянула на нього.

— Тоді, навіщо Вам треба, щоб я це зробила?

Він знизав плечима.

— Ну, як же, ти вбила двох моїх охоронців. Мені треба набрати інших.

— Тут зовні їх досить багато.

Він посміхнувся.

— Так, але вони не бачать тебе. Мені ж потрібні люди, які тебе бачать.

Келен почала розуміти його намір. Раптово вона знову відчула себе по-справжньому голою.

— Я так розумію, що, напевно, немає кращого способу виявити чоловіків, які можуть тебе бачити, чим тобі прогулятися перед ними, і продемонструвати їм все, що ти можеш їм запропонувати. — Його погляд ковзнув по її фігурі, і він знову втупився в її очі. — Повір мені, якщо вони тебе побачать, у них не буде жодного шансу не видати себе. І я не маю ні найменшого сумніву, що як тільки вони тебе побачать, як бачили тебе той власник готелю або те дівча, та до того ж у такому вигляді, то кинуть будь-яке своє заняття і попрямують, щоб висловити тобі Своє люб'язне вітання.

Він щиро розсміявся зі свого жарту. У наметі ніхто більше навіть не спробував посміхнутися, але це, здавалося, його не хвилювало. Нарешті його напад сміху завмер.

— Готовий битися об заклад, що з усіх наших людей нам вдасться відсіяти декількох, які зможуть тебе побачити. Як стверджує Юлія, серед такої безлічі людей обов'язково виявляться такі «аномальні». — Він різко повернув голову до неї. — Тоді у нас будуть охоронці, до яких ти не зможеш непомітно підкрастися або від яких зможеш вислизнути, як ти проробила це з колишніми. Ось бачиш, люба, ти зробила тактичну помилку. Щоб втекти, тобі слід було приберегти цю хитрість для кращої нагоди. А ти витратила її даремно.

Та спроба зовсім не була витрачена даремно. Вона зробила те, що зробила, для того, щоб врятувати життя Джилліан. Келен розуміла, що у неї не було шансу здобути собі свободу, але, принаймні, вона подарувала її Джилліан. Однак висловлювати це не мало сенсу, тому вона не стала оскаржувати його думку про те, що він отримав перевагу в грі, в яку грав з нею.

Келен не знайшлася, що сказати, щоб відмовити його від задуманого. Тепер її єдина надія полягала в тому, щоб залишатися невидимою. Але вона зовсім не відчувала себе невидимою. Вона раптово відчула, що всі чоловіки в таборі зараз побачать її, коли вона вийде з намету імператора. Вона вже відчувала безліч спрямованих на неї хтивих чоловічих поглядів.

Джеган вказав жестом.

— Юлія, Ерміна, йдіть разом за нею, тільки тримайтеся на деякій відстані позаду. Якщо хтось зможе побачити її, мені не потрібно, щоб вони помітили вас обох і засоромилися перш, ніж їм вдасться себе проявити. Мені треба, щоб усіх чоловіків, які зможуть її побачити, і виявляться досить енергійними і сміливими, щоб кинути всі свої заняття, доставили сюди, де їм належить стежити за нашою прекрасною молодою особою.

Вони обидві вклонилися і, як одна, відповіли.

— Слухаємося, Ваше Превосходительство.

Джеган втратив свій веселий вигляд і сказав з погрозою.

— Тепер ідіть. Пройдіться по великому колу направо, через табір, до тієї скелі, і потім продовжуйте рухатися навколо і назад сюди. Пішла, жінко!

Келен рушила по м'яких постілках до килима, що нависав над дверним отвором. Вона відчувала на собі його м'ясоїдний погляд. Відсунувши в сторону килим, вона прослизнула в отвір.

Задерев'янівши від страху, вона вийшла назовні, опинившись на виду всього табору від краю і до краю. Тремтячи на кожному кроці, вона примусила себе пройти повз величезних тварюк біля императОрського намету. Її очі палили сльози. Вона відчувала приниження, поставши абсолютно голою, перед усіма чоловіками в таборі.

Дійшовши до першого кільця охорони, вона призупинилася, лякаючись йти повз чоловіків далі охоронного кільця. Від жахливого приниження їй хотілося несамовито закричати. Вона відчувала себе спійманою в пастку тими, хто управляв нею. Вона не могла змусити свої ноги зробити наступний крок. Вона озирнулася назад.

Імператор Джеган стояв зовні намету, тримаючи за волосся жінку, яку він погрожував піддати тортурам. Та безпорадно заливалася сльозами.

Келен вже довелося жорстоко битися, щоб врятувати життя Джилліан. Вона вирішила пожертвувати собою і зробити це заради того, щоб врятувати життя жінці, яку Джеган тримав під такою жахливою загрозою. Вона теж була рабинею, яка не мала права вибору у своєму житті. Тільки Келен мала можливість зробити вибір, який міг відвернути від жінки страшні муки.

Келен повернулася спиною до Джегана і почала свій шлях. Земля була нерівною, і їй доводилося ретельно вибирати дорогу, щоб не спіткнутися об камені або уламки, а також, щоб не наступити на свіжі екскременти.

Вона нагадала собі, що ніхто з цих чоловіків не бачив її. Вона затрималася поряд з великими тварюками, які стояли в наступному кільці охорони. Придивилася до чоловіка біля себе. Не помічаючи її, він пильно спостерігав за зовнішнім оточенням. До цих пір ніхто не зміг її побачити. Вона озирнулась і побачила, що Сестри чекали, коли вона відійде ще далі. Джеган все ще тримав жінку за волосся. Келен зрозуміла натяк, і, не гаючи часу, знову рушила вперед.

Поблизу вона помітила коней і коротко подумала — чи не добігти їй до них. Вона уявила, як вистрибує на коня і скаче на ньому геть з табору. Вона розуміла, що це тільки фантазія. За допомогою нашийника Сестри обрушили б на неї потік болю і збили б її на землю. До того ж, жінка, яку схопив Джеган, померла б. Він не роздавав порожніх загроз. Він виконував їх, щоб ніхто не смів навіть подумати, що він, можливо, блефує.

Келен розуміла, що врятуватися таким способом було неможливо, але роздуми про це відволікали її від усіх чоловіків, що знаходилися так близько навколо неї, від усіх цих брудних рук, яких вона не могла не бачити. Вона відчувала себе абсолютно вразливою і виставленою на загальний огляд. Посеред військового розташування вона виділялася, немов тендітна квітка латаття, що розквітла посеред широкого, смердючого болота.

Вона йшла швидко, розсудивши, що чим швидше вона замкне коло, тим швидше вона повернеться під захисний покрив намету. Про це було навіть страшно думати, що намет Джегана є для неї захистом, що цей жахливий чоловік — її захисник. Принаймні, там вона не перебувала на виду, а зараз це було всім, чого вона хотіла. На цьому вона сконцентрувала свої думки. Відміряти відстань до скель і повернутися назад. Чим швидше вона це зробить, тим швидше повернеться всередину.

Поки в цій масі солдат не знайдуться люди, які зможуть її побачити. Тільки це мало значення. Їй вже попалися дві людини, які бачили її, і це серед не так вже багатьох. У цій же армії було безліч народу. Занадто великі шанси на те, що вона наштовхнеться на чоловіків, які її побачать.

Що їй робити тоді? Вона озирнулася. Схоже, Сестри знаходилися далеко позаду, відділені людською рікою. Що, якщо хтось її схопить, повалить на землю й потягне в бік? Хоча Сестри слідували за нею, але вони були далеко. Келен турбувало, що буде, якщо якийсь чоловік побачить і схопить її. Що, якщо ціла група чоловіків зможе її побачити? Чи зможуть Сестри вирвати її у натовпу? Адже Сестри були так далеко позаду. Келен хвилювало, як далеко зайде насильство, перш ніж приспіють Сестри.

Але ж Сестри могли використовувати магію. Звичайно, вони не допустять, щоб її згвалтували. Вона подумала, звідки у неї така впевненість. Джеган. Він сам хотів її. Це був не той чоловік, який дозволить підлеглим володіти своєю нагородою нагород. Він захоче володіти нею сам. Думка про це пронизала її ознобом крижаного страху.

Тим не менш, нагальною проблемою, був не Джеган, проблемою були ці чоловіки. Проходячи повз солдата, що був повернутий до неї спиною, вона одним невловимим рухом витягла ножа з його висячих збоку піхов. Вона зробила цей рух одночасно з природним рухом рук, щоб, Сестри, навіть якщо б бачили її в цей момент, не змогли розгледіти її дії. Чоловік, відчувши щось, глянув навколо. Хоча він одну мить дивився прямо на неї, його погляд все ж, повернувся назад і він продовжив свою бесіду.

Чоловіки, серед яких вона проходила, все ще складали багатошарові зовнішні охоронні кільця навколо імператорської свити, але тепер їй довелося вийти назовні, і йти серед звичайних солдатів. Вони пили, сміялися, грали в азартні ігри, і розповідали байки біля вогнищ. Посеред натовпу стояли стриножені коні. Місцями стояли вози. Деякі з них вже розбили грубі палаткі, а інші були зайняті приготуванням їжі на вогнищах, або спали.

Вона також бачила жінок, яких затягували в намети. Жодна з них не йшла по своїй охоті. Вона бачила, як деякі жінки виходили з наметів тільки для того, щоб бути схопленим очікуючими своєї черги чоловіками і відтягувалися в іншу палатку. Келен згадала, як Джеган згадував, що карав Сестер, відсилаючи їх у намети. Чуючи, як плачуть в цих наметах жінки, Келен покривалася потом, лякаючись власної долі, яка чекала її по поверненню в намет Джегана. Як би страшно не було виявитися в цих наметах з цими чоловіками, Келен не відчувала жалю до Сестер. Якщо для них все закінчувалося тим, що їх гвалтували ці солдати, то, на думку Келен, це не було для них достатнім покаранням. Вони заслуговували набагато гіршого.

Один із сидячих чоловіків глянув на неї. Келен помітила, як у його очах промайнуло усвідомлення, його очі сфокусувалися на ній. Він бачив її. У нього відвисла щелепа. Він повірив своїй удачі, усвідомивши, так би мовити, якого роду жінка тільки що потрапила йому в руки.

Поки він вставав, перш ніж він повністю випростався, Келен, продовжуючи швидко йти повз нього, немов нічого не відбувалося, розкраяла його живіт від одного боку до іншого. Обличчя чоловіка спотворилося від шоку, і він мляво спробував зловити свої нутрощі, які вивалювалися всією масою назовні. Він повернувся і звалився на землю, встигши видати лише невиразний хрип, який був помітний не більше, ніж весь навколишній безладний шум. Він звалився, розкидавши нутрощі. Люди, повернувшись щоб подивитися, деякі з потрясінням, а деякі зі сміхом, всі однак вирішили, що цей чолов'яга тільки що програв бійку на ножах.

Келен не збавила темпу і не оглядалася. Вона продовжувала йти, не збиваючи кроку, нагадуючи собі своє завдання: дістатися до скелі, повернутися до намету. Зробити коло. Зробити так, як їй сказано.

З натовпу відокремився чоловік і кинувся до неї, вона напружилася і, використавши його рух вперед, вдарила ножем йому під ребра розриваючи і розсікаючи його внутрішні органи. Удар вгору, рукою, стиснутою в кулак, укупі з його рухом по інерції вниз, призвів до того, що її кисть проникла через глибоку рану в його теплі нутрощі. По тому, як він, немов мішок з піском, осів без єдиного звуку, вона зрозуміла, що їй вдалося розсікти його серце. На згадку про коротке зіткненні їй залишилася його кров, яку вона тепер несла, як рукавичку.

Вона задумалася, де вона навчилася цим прийомам. Відчувалося, що вони приходили до неї на рівні інстинктів, так само природно, як виникає будь-яке почуття, не вимагаючи зусиль, щоб закликати його. Вона не пам'ятала про себе нічого, але вона пам'ятала, як користуватися зброєю. Вона вважала, що повинна бути задоволеною вже тим, що вона це вміла.

Йдучи крізь людське море, вона уткнулась в тісний острівець якоїсь діяльності. Всі люди тут відсунулися, залишивши в поглибленні посередині вільне поле, на якому змагалися команди гравців Джа-Ла. Десятки тисяч солдатів, скупчившись навколо, підбадьорювали ту або іншу команду. Гра йшла жорстоко, володар м'яча зіткнувся з переважаючим його силою гравцем іншої команди. Коли він впав, закривавлений, половина чоловіків, що оточували поле, вибухнула дикими криками.

— Так, так, — вимовив чоловік зліва від неї. — Схоже, мене прийшла навідати відмінна шлюшка.

Як тільки вона почала повертатися до нього, інша людина праворуч схопила її за зап'ястя, вивернула його й відібрала ножа. Моментально, вони обидва навалилися на неї, схопили, і потягли її геть від натовпу присутніх постежити за грою Джа-Ла.

Келен боролася, намагаючись звільниться, але вони були набагато сильніші і захопили її зненацька. Вона мовчки обурювалася на себе за те, що так несподівано дала себе піймати. Ніхто навколо навіть нічого не помічав. Її ніхто не міг бачити; для всіх вона була невидима, але не для цих двох, які згуртувалися разом, щоб приховати її від очей свіх соратників, щоб не довелося битися і з ними за свою нову здобич. З тим же успіхом вона могла виявитися з цими двома віч на віч.

Один з них просунув руку між її ніг. Від раптового насильства у неї перехопило подих. Щоб обмацати її, йому довелося нахилитися, і їй вдалося звільнити зап'ястя. Вона моментально вивернула свою руку і з розмаху завдала йому удару ліктем прямо в обличчя, ламаючи йому ніс. Заревівши, він відступив, кров залила йому щоки і очі. Другий чоловік, сприйнявши цю пригоду як можливість одному скористатися здобиччю, розсміявся. Змінивши напрямок, він поволік її далі, перехопивши обидва її зап'ястя однією здоровенною рукою, в той час, як іншою рукою обшарював добро, що дісталося йому.

Келен виривалася і звивалася, але в порівнянні з нею він був занадто величезний і сильний. Щоб звільниться з його хватки, їй не вистачало сили.

— Ну, ти, Злючка, — сказав він їй на вухо. — Ти що, надумала, що тобі вдасться ухилитися від священного обов'язку послужитися солдатам Ордена? Вирішила, що занадто хороша, щоб трудитися в наметах? Не брикайся. Ось моя палатка, і тепер для тебе самий час виконувати свої обов'язки.

Келен звивалася, намагаючись вкусити його, але він продовжував тягти її до порожнього намету, що стояв неподалік. Тильною стороною руки він ударив її. Від удару вона ледь не втратила свідомість. Шум табору кудись віддалився. Вона вже не могла підпорядкувати собі свої мускули, не могла змусити їх пручатися брудному солдату, що тягнув її до намету.

Якось раптово Келен побачила обличчя Сестри Юлії. Раніше, при вигляді Сестер, їй ніколи не доводилося відчувати радість, але тільки не тепер.

Сестра на мить відволікла увагу чоловіка від Келен, і потім притиснула пальці до його скроні. Келен, нарешті, звільнившись, відскочила назад, а її мучитель, стиснувши кулаками голову, і волаючи від болю, впав на коліна.

— Вставай, — сказала йому Сестра Юлія. — Або я, безумовно, зроблю чого-небудь гірше. — Він встав, похитуючись, на ноги. — Тобі наказано негайно прибути до намету імператора, щоб нести службу в особливій охороні.

Вид чоловіка став спантеличеним.

— Особлива охорона?

— Саме так. Ти будеш охороняти цю неспокійну молоду особу для Його Превосходительства.

Чоловік роздратовано глянув на Келен.

— Та з задоволенням.

— Із задоволенням чи ні, іди. Це наказ самого Імператора Джегана. Вона вказала великим пальцем назад через плече. — Туди.

Солдат схилив голову в поклоні, очевидно побоюючись її магічного дару. Він ставився до Сестри з якоюсь обережністю, якщо не сказати, з ненавистю. Очевидно, ці люди були не дуже високої думки про обдарованих.

Перш, ніж відійти, виконуючи наказ, чоловік пообіцяв Келен.

— Скоро, я познайомлюся з тобою ближче.

Келен побачила що Сестра Ерміна віддає чоловікові зі зламаним носом такі ж розпорядження. З-за гулу вболівальників Келен не могла розчути її голос, але чоловік явно розчув її, тому що він поклонився їй, охоплений страхом і побіг слідом за першим.

Сестра Юлія звернула увагу на Келен.

— Сльози тобі не допоможуть. А зараз рухайся далі.

Келен не сперечалася. Чим швидше це закінчиться, тим краще. Вона, не зволікаючи, пустилася далі, порахувавши удачею для себе, що змогла усунути двох з тих чотирьох, яким досі вдалося її побачити. Їй потрібно було обійти скупчення гарячково збудженого народу, що скупчився навколо майданчики для гри Джа-Ла. Раз їй довелося зупинитися, щоб підвестися навшпиньки і подивитися, де знаходиться скеля; потім вона попрямувала до неї.

До того часу, коли вона повернулася до намету Джегана, вони назбирали п'ятьох чоловіків. Всі вони, включаючи і того, який тримався за свій зламаний ніс, стояли зовні намету, очікуючи наказів. Коли вона, в супроводі двох Сестер, проходила повз нього, до входу в намет, він вп'явся в неї поглядом.

Після того, як Сестра Юлія врятувала її в перший раз, Келен швидко вдалося озброїтися. Цього разу, однак, Келен вдалося роздобути два ножі, по одному для кожної руки. Вона тримала їх в своїх кулаках, повернувши леза всередину зап'ясть, щоб Сестри, які йшли позаду неї на пристойній відстані, не змогли це розгледіти.

Келен вдалося прикінчити ще шістьох осіб, які змогли її побачити, а Сестри навіть і не зрозуміли, що вона робила. Це було не важко; від оголеної жінки вони не очікували ніякої загрози. Вони смертельно помилялися. Тих, які втратили пильність, їй вдавалося вразити своєю зброєю точно, швидко і без суєти. На стоянці було настільки шумно, всюди панували безлад, п'янь, крики, і бійки, що Сестри жодного разу не помітили чоловіків, від яких позбулася Келен.

Їй не вдалося вбити деяких чоловіків, які побачили її, або тому, що Сестра Юлія або Ерміна знаходилися занадто близько, або тому, що вони виявлялися уважнішими, і кидалися рятувати її, щоб потім віддати солдатам наказ про їх нове призначення в особливі охоронці. Всякий раз Келен давала ножам вислизнути з рук і впасти на землю, де вони зникали під ногами солдатської натовпу, так що Сестри не підозрювали про її наміри. Будучи невидимою майже для всіх, їй вдавалося досить легко добути інші ножі протягом своєї довгої, виснажуючої нерви, прогулянки серед солдатів.

Як тільки вона опинилася в наметі, Джеган кинув до ніг Келен її одяг.

— Одягнися.

Не замислюючись про причини, що змусили його віддати команду, на яку вона менше всього чекала, вона, не витрачаючи часу даремно, виконала його наказ. Перебуваючи під немигаючим темним поглядом цієї людини, для неї було величезним полегшенням, надіти, нарешті, знову свій одяг. Очевидно, однак, що це не зменшило його інтерес до того, що він вже побачив.

Нарешті, він звернув свою увагу на двох Сестер.

— Я роз'яснив нашим новим охоронцям їх обов'язки. — Він посміхнувся так, що обидві Сестри у страху завмерли. — Оскільки ці кілька охоронців зняли з ваших спин частину вантажу, у вас тепер буде трохи вільного часу, який ви проведете в наметах, щоб, лежачи на спині, відпрацювати інші свої заслуги.

— Сьогодні ввечері кілька команд проводять класифікаційні гри. Всі вони сподіваються, що одного разу, в якості великої почесті, отримають шанс виступити на великому змаганні проти моєї команди. Декілька разів на місяць моя команда грає проти кращих з кращих. Вона ніколи не програє. Кожна нова група претендентів завжди гаряче сподівається, що вони стануть тими, хто переможе кращих — команду імператора — і будуть оголошені чемпіонами ігор. Для такої команди знайдеться чимало нагород, серед яких не найменша — найкрасивіші жінки, які хочуть бути тільки з чоловіками з моєї команди.

Йому, здавалося, подобалося розповідати їй про вдачі тих жінок, неначе по них він робив висновки про всіх жінок, як би кажучи їй, що вважає, що в глибині душі вона є такою ж. Вона ж воліла б розкрити собі вени. Але проігнорувала його провокацію і запитала його про інше.

— Якщо Ваша команда не грає, то навіщо Вам потрібно дивитися гру? Людині вашого складу, звичайно, не пристало б дарувати свою дорогоцінну присутність вірнопідданим тільки для того, щоб надати їм свою великодушність.

Він спантеличено подивився на неї, як ніби питання здалося для нього дивним.

— Звичайно ж, щоб побачити їх стратегію, вивчити сили, слабкі сторони тих, хто стане супротивником моєї команди. — Він знову хитро посміхнувся. — Це те ж саме, що робиш і ти — оцінюєш тих, хто може виявитися твоїми супротивниками — і не кажи мені, що ти цього не робиш. Адже я знаю, як ти уважно придивляєшся до зброї, до приміщень розташування солдатів, укриттів і запасних виходів. Ти завжди вишукуєш можливості, завжди спостерігаєш, завжди думаєш, як здолати тих, хто стоїть на твоєму шляху. Джа-Лайдін — це майже те ж саме. Це стратегічна гра.

— Я бачила, як в неї грають. Я б сказала, що стратегія там вторинна, а на першому місці в цій грі поставлена жорстокість.

— Ну гаразд, якщо ти не отримуєш задоволення від стратегії, — вимовив він з усмішкою, — тоді тобі безсумнівно сподобається спостерігати, за сутичкою пітних чоловіків, що намагаються здолати один одного. Більшість жінок саме за це люблять дивитися Джа-Ла. Чоловіки отримують задоволення від стратегії, від спостереження за тим як дають і приймають виклик, від можливості повболівати за перемогу своєї команди, і уявити себе на місці гравців; жінкам же подобається вигляд полеглих тіл і блискучих від поту мускулів. Їм подобається дивитися, як перемагають найсильніші, мріяти про те, щоб стати для героїв бажаним об'єктом їх завоювань, і ще, знайти спосіб стати доступними для цих чоловіків.

— І те й інше для мене звучить безглуздо. Або звірство, або безглузда хіть.

Він знизав плечима.

— На моїй мові, Джа Лайдін означає «гра життя». Хіба життя — це не боротьба, не жорстоке змагання? Змагання чоловіків, і змагання статей? Життя, як і Джа-Ла, це жорстока боротьба.

Келен знала, що життя могло бути жорстоким, але ця жорстокість не грала визначальної ролі в її житті і не була її метою, і що різниця статей не означала суперництва, а означала можливість ділити разом труднощі і радощі життя.

— Для таких, як Ви, це так, — сказала вона. — Це одна з відмінностей між нами. Я використовую насильство тільки, як останній засіб, тільки, коли є необхідність захистити своє життя, своє право на існування. Ви використовуєте жорстокість, як засіб виконання ваших бажань, навіть самих звичайних бажань, тому що, крім сили, Вам нема чого запропонувати. Замість того, щоб просити, чого Ви хочете або в чому у Вас є потреба — включаючи і жінок. Ви берете те, чого Ви не заслуговуєте. Я вище цього. Ви не цінуєте життя і нічого, що за цим стоїть. Я ж ціную. Вам доводиться знищувати все добре саме тому, що воно викриває нікчемність Вашого життя, контрастно показує пустоту Вашого існування. Саме тому, Ви і такі як ви, ненавидите таких, як я — тому що перевага на моєму боці, і Ви це знаєте.

— Такі слова — ознака грішника. Вважати, що твоє власне життя щось значить — є злочин проти Творця, а також проти своїх товаришів.

Варто було їй глянути на нього, як він застережливо вигнув брову і нахилився трохи ближче. Він підняв перед її обличчям товстий палець, прикрашений віднятим у когось золотим кільцем, як би вказуючи на важливість аргументу, немов читаючи нотацію егоїстичній, впертій дитині, яка знаходиться в дюймі від заслуженого покарання.

— Братство Ордена вчить нас, що бути кращим за інших значить бути гіршим, ніж усі.

Від такої вульгарної ідеології Келен отетеріла. Цей релігійний постулат помилкової віри раптово дав їй щире розуміння глибин його дикої природи, і мстивого характеру самого Ордену. Ця концепція відкидала важливу основу, на якій було побудовано життя — що будь-яке життя однаково має право на існування заради самого себе — щоб виправдати відбирання життя у інших заради самими ними винайденого поняття суспільного блага.

Висловивши цей простий, обмежений, ірраціональний принцип, він тільки що мимоволі пояснив їй все. Це пояснило збоченість всіх його мотивів і емоцій, що визначали природу тих жахливих людей зовні намету, готових вбити будь-кого, хто не підкориться їхній вірі. Ця догма відхилилася від цивілізованого шляху, проголосивши дикість способом існування, і вимагала постійно жорстоко руйнувати будь-яку шляхетну ідею і людину, який її прийняла. Це був рух, який привернув до себе грабіжників, які хотіли вважати себе праведниками, вбивць, які хотіли священного виправдання крові невинних жертв, в якій купалися їх душі.

Воно приписувало будь-які успіхи не тому, хто їх досяг, а тим, хто їх не заробив і не заслуговував їх, саме тому, що вони їх не заробили і не заслужили. Тут в ціні був грабіж, а не творення. Це була анафема індивідуальності.

У той же час, тут було присутнє якесь лякаючо-сумовите сприйняття протистояння самого життя, як гнилої суті, слабкості. Культивувалась нездатність існування на будь-якому рівні за винятком примітивного тваринного, постійно стисненого страхом, що хтось інший виявиться кращим. Це було не просто запереченням всього доброго, почуттям зневаги до чужого успіху — насправді це було набагато гіршим. Це виражалося в терзаючій їх ненависті до всього хорошого, і виростало з внутрішнього небажання прагнути до чого-небудь вартісного.

Як і всі помилкові віровчення, воно було таким же нездійсненним. Щоб вижити, така віра повинна була прагнути стати переважаючою, а значить — ігнорувати свої ж постулати, що само по собі вже було насильством над віровченням, за яке вони воювали. Серед світочів примусовї рівності в Ордені рівності не існувало.

Хіба те, що гравець Джа-Ла, самий вправний воїн, або імператор, вважалися кращими не просто по необхідності, але служили прикладом для наслідування і високо цінувалися, не несло в собі внутрішню ненависть до власної нездатності відповідати їх власному вченню і не приводило до страху бути викритим? Прихильники цієї віри, в покарання за свою нездатність виконати вимоги священного вчення воліли займатися самобичуванням, заявляючи про негідність людського буття і зганяли ненависть до самих себе на козлах відпущення: вони покладали провину на своїх жертв.

Зрештою, віра була нічим іншим, як вигадкою братства Ордена — бездумною нісенітницею, повтореною в мантрах, щоб викликати довіру, додати видимість священнодійства.

— Я вже бачила ігри Джа-Ла, — сказала Келен. Вона відвернулася від нього. — У мене немає ніякого бажання бачити більше.

Він вхопив її за плече і розвернув навколо, повернувши до себе.

— Я розумію, що тобі хочеться, щоб я уклав тебе спатоньки, але це може почекати. А зараз ми підемо дивитися ігри Джа-Ла.

На його обличчі повільно проступила усмішка розпусти, немов з гнилі його душі сплив міхур жирного гною.

— Якщо тобі не до вподоби спостерігати стратегію і хід гри, то нехай твої очі прогуляються по голій плоті гравців. Я впевнений, що її вид збудить в тобі бажання ще до того, що станеться потім нинішньої ночі. Постарайся бути не занадто нетерплячою.

Раптово Келен усвідомила дурість всіх її хитрощів в спробі уникнути його ліжка. Але гра Джа-Ла проходила зовні серед натовпу, і в неї не було ні найменшого бажання знову туди йти. Тут теж у неї не було вибору. Їй дуже не хотілося перебувати серед цих мерзотників. Вона нагадала собі, що повинна тримати свої почуття у вузді. Солдати не бачили її. Це було нерозумно.

Він потягнув її до виходу з намету. Вона пішла, не опираючись. Для опору ще не настав час.

Зовні чекали п'ятеро спеціальних охоронців. Вони побачили, що Келен була одягнена, але ніхто не зронив ні слова. Вони стояли, виструнчившись, високі і уважні, виглядаючи готовими вистрибнути за першим наказом. Очевидно, бажаючи справити враження на свого Імператора, вони вели себе найкращим чином.

Келен вважала, що бути кращим за інших — це в порядку речей, якщо ти імператор, і це не робило його гірше всіх. Він воював за доктрину, яку він сам не приміняв до себе, так само, як і всі його солдати. Келен розуміла це краще, ніж, якби їй це хтось пояснив.

— Це твої нові охоронці, — сказав їй Джеган. — Повторення останнього інциденту не буде, так як ці солдати можуть тебе бачити.

Всі чоловіки виглядали цілком задоволеними, як собою, так і очевидною необразливою зовнішністю жінки, яку їм належало охороняти.

Келен кинула швидкий, але вельми уважний погляд на першого чоловіка, якого Сестри залучили на службу, партнера того, зі зламаним носом. Одним скороминущим поглядом вона оцінила зброю, яка була при ньому, ніж, і грубо зроблений меч з дерев'яною ручкою, що складалася з двох половин, прикручених до зубця, і як незграбно він виглядав, носячи його. Цей погляд дав їй зрозуміти, що свою зброю він безсумнівно хоробро використовував, беручи участь у різанині проти невинних жінок і дітей. Вона сумнівалася, що йому доводилося користуватися нею в бою проти інших чоловіків. Це був не більше, ніж головоріз. Його основною зброєю було залякування.

Судячи з його самовдоволеної посмішки, вона не справила на нього враження. Зрештою, він сам один вже майже впорався з нею, і майже вже затягнув у намет. На його думку, він був у двох кроках від того, щоб забратися на неї.

— Ти, — сказала вона, вказуючи пальцем йому прямо між очей. — Тебе я вб'ю першим.

Всі чоловіки захихикали. Вона окинула їх поглядом, оцінююче оглянула їх і їх зброю, вивчаючи те, що їй було потрібно. Вона вказала на чоловіка зі зламаним носом.

— Ти помреш через секунду після нього.

— А як щодо нас трьох? — Не зумівши придушити смішок, запитав один з решти. — У якому порядку Ви вб'єте нас?

Келен знизала плечима.

— Ви дізнаєтеся це в той момент, коли я переріжу вам горлянки.

Всі солдати розсміялися. Але не Джеган.

— Добра вам порада — ставитися до неї серйозно, — сказав їм Імператор. — В останній раз, коли їй в руки потрапив ніж, вона вбила двох моїх найкращих, заслуговуючих довіри, охоронців, — людей, які набагато краще знали службу, ніж ви — і Сестру Тьми. Абсолютно одна, і всього за кілька коротких секунд.

Сміх завмер.

— Усім вам потрібно бути напоготові, — вимовив Джеган грубим риком, — або я сам вас випатраю, навіть якщо мені просто здасться, що ви нехтуєте своїми обов'язками. Якщо вона вислизне з-під вашої опіки, ви у мене опинитеся в тортурних наметах, і я накажу, щоб смерть до вас прийшла не раніше, ніж згниє і здохне ваша плоть.

В головах у них більше не залишилося сумнівів щодо серйозності намірів Джегана або про цінність його полоненої.

Як тільки він цілеспрямовано попрямував геть від намету, відразу навколо їх вождя утворився величезний ескорт, що складався з сотень, якщо не тисяч, ближніх і самих досвідчених охоронців імператора. П'ятеро спеціальних охоронців оточили Келен з усіх боків, крім тієї, з якої перебував Джеган. Вони йшли по табору, одягнувшись в обладунки і зі зброєю напоготові. Келен зауважила, що хоча для такого вождя, як Джеган, вважалося нормою вжити заходів проти шпигунів, в цьому ескорті було щось більше.

Він був над усіма іншими.

До того часу, коли вони повернулися зі змагань Джа-Ла до імператорської резиденції і його великого намету, неспокій Келен зріс. Очевидно, це був не тільки страх опинитися наодинці з цією непередбачуваною і небезпечною людиною — або навіть її майже панічна боязнь того, що він мав намір з нею здійснити.

Все це звичайно було, зі зловісним затамованим передчуттям від його жорстокості, яка пінилась вже прямо під поверхнею. Його обличчя налилося кров'ю, рухи стали більш агресивні, коментарі стали більш гострими, чорнильного кольору очі придбали пронизливу інтенсивність. Спостереження за іграми призвело Джегана в ще більш запальний настрій ніж який, як їй здавалося, був його нормою. Ігри впливали на нього. Вони збудили його — у всіх сенсах.

Там на грі йому здалося, що одна з команд грала не на повну силу, не з повною віддачею. Йому здалося, що вони стримували себе і не викладалися повністю в змаганні. Коли вони програли, він наказав стратити їх прямо на полі.

Ця подія розважила натовп більше, ніж власне сама, досить-таки нудна, гра. Джегана бурхливо вітали, коли він наказав стратити тих, хто програв. Ігри, які послідували потім, проходили вже з більшою пристрастю, до того ж, на землі, мокрій від крові страчених.

Джа-Ла була грою, в якій чоловіки бігали, ухилялися, носилися один за одним, блокували або ловили людину, у якої знаходився важкий м'яч — броц, який вони намагалися захопити, піти з ним в напад, і здобути очки. Чоловіки часто падали або їх збивали з ніг. Коли це траплялося, то вони котилися по землі. Влітку, у спеку, без сорочок, вони скоро ставали блискучими не тільки від поту, але і від крові. З того, що Келен вдалося розгледіти щодо жінок з табірної обслуги, які спостерігали за грою біля бічних ліній, вид крові не викликав у них відрази. Навпаки, це ще сильніше розпалювало в них бажання привернути увагу гравців, які тепер своїми швидкими переміщеннями, агресивної тактикою ввергали натовп в безумство.

У всіх інших іграх після тієї, що закінчилася стратою, так само, як і в попередніх, гравці команд, що програли, раз вже вони хоча б грали з диким завзятістю, піддавалися ударам батогом, а не смерті. Для покарання використовувався страхітливого вигляду батіг, туго сплетений з безлічі шнурів. У кожний з цих шнурів були вплетені важкі металеві крупинки. За кожне програне очко чоловікам давали один удар батогом. Більшість команд програвали кілька очок, але навіть один удар цього батога здирав геть м'ясо з голих спин.

Натовп з ентузіазмом відлічував удари батогом кожному гравцеві переможеної команди, що стояв на колінах у центрі поля. Поки нещасні, схиливши голови, піддавалися ударам батогом, переможці в цей час зазвичай стрибали уздовж Периметра поля, похваляючись перед натовпом.

Келен було боляче за всім цим спостерігати. Джегана ж видовище збуджувало.

Коли ігри, нарешті, закінчилися, Келен зітхнула з полегшенням, але тепер, коли вона повернулася в ставку імператора, і повинна була зайти в його намет, вона знову відчула почуття страху, який пожирав її зсередини. Джеган був в настрої, який викликало в ньому насильство і який посилився видом крові. Келен могла прочитати в його очах, що він не був в настрої хоч в чому-небудь потерпіти відмову. І єдиною турботою для нього цієї ночі була вона.

Поки особливі охоронці зібралися, щоб їм розподілили пости біля намету, вона побачила людину, яка у супроводі невеликої групи ввійшла до центру резиденції. Коли кільця охоронців розсунулися, щоб пропустити всередину цю людину разом з почтом офіцерів, Джеган перервав інструктаж спеціальних охоронців Келен. Чоловік перевів збите дихання і назвався посильним.

— І що це за послання? — Запитав Джеган посильного, уважно оглядаючи півдюжини людей його супроводу. Джегану не доставляло задоволення, що його відволікли від тих справ, які були в нього на думці.

Келен знала, що вона перебувала в центрі його задумок, і що йому хотілося опинитися з нею всередині, наодинці. Настав час, і йому не терпілося дістатися до неї.

Він поки не зачіпав її ніякими непристойностями. Він відклав все це на потім. Майже в тій же манері, як будь-яке місто, що попався на шляху його армії, змушене було чекати, в смертельному жаху, неминучого нападу, вона, також, відчувала мертву хватку всепоглинаючого страху, в очікуванні того, що, як вона знала, повинно було статися. Вона намагалася не уявляти собі того, що він збирався з нею зробити, і як це буде виглядати, але вона не могла думати ні про що інше, хоч про що-небудь, щоб зуміти вгамувати своє стукаюче серце.

Посильний вручив йому шкіряний тубус. Джеган витягнув кришку, пролунав легкий чмокаючий звук. Двома пальцями він витяг паперовий згорток. Він зламав воскову печатку, розгорнув його, і при світлі смолоскипів, що обрамляли вхід в його намет, почав читати. Мерехтливе світло смолоскипів грало відблисками на кільцях, надягнутих на кожен його палець.

Вчитуючись, похмурий спочатку імператор почав посміхатися. Нарешті він голосно розсміявся і подивився на своїх офіцерів.

— Армія Імперії Д'хари втекла з поля бою. Розвідники, а також Сестри доповіли одне і те ж, що д'харіанци так злякалися перспективи зіткнення з Джеганем Справедливим і армією Ордена, що вони покидали все і розбіглися хто куди, довівши тим самим, які в дійсності вони боягузи і зрадники. Армії Імперії Д'хари більше не існує. Ніщо не відокремлює нас від штурму Народного Палацу.

Офіцери схвальними вигуками вітали свого імператора. Всіх раптово охопили веселощі. Джеган, немов нагороди, роздаровував офіцерам вітання за участь у справі навернення ворога до втечі.

Стоячи осторонь і прислухаючись, поки всі решта спостерігали за Джеганем, який розмахував папером і міркувати про кінець затяжної війни, як про майже вирішену справу, Келен повільно, обережно, підняла ногу, поки її пальці не намацали руків'я ножа, захованого в правому черевику.

Роблячи, якомога менше рухів, щоб не привернути увагу п'ятьох чоловіків, які могли її бачити, чи самого Джегана, вона перемістила зброю з черевика в свій кулак. Як можна надійніше затиснувши його в руці, вона дістала з іншого черевика другий ніж.

Намацавши пальцями надійний затиск на руків'ях, вона міцно стиснула обплетені шкірою ручки обох, хорошої якості, ножів. Зброя в руці наповнила її почуттям мети, проганяючи її страх безпорадності перед тим, що чекало її цієї ночі. Тепер у неї був засіб нанести їм удар. Вона розуміла, що їй не вдасться утримати Джегана від того, що він збирався з нею зробити, але станеться це не без боротьби. Для неї це був шанс змусити заплатити ціну.

Тримаючи голову нерухомо, одними очима вона фіксувала розстановку кожного з присутніх людей. На жаль, Джеган, знаходився далеко від неї. Він відійшов до посильних, а потім наблизився до своїх офіцерів. Келен знала, що він далеко не дурний. Якби вона рушила в його бік, він негайно б насторожився. Він би зрозумів, що вона чинить так не випадково. Вона розуміла також, що бійцем він був досвідченим. Він би зреагував до того, як вона встигла б зробити випад у його сторону. Так чи інакше, навіть, якщо б він знаходився ближче, ймовірно, їй від цього не було б багато користі.

Тут були більш зручні цілі, несподіваний напад на які мали більше шансів на успіх. Зліва, близько від неї, стояли п'ятеро спеціальних охоронців, трохи далі праворуч — офіцери. Офіцери її не бачили. Далі було багато не помічаючого її народу. Але, хоча офіцери і не могли бачити її, ці п'ятеро бачили і як тільки вона поворухнеться, у неї залишиться тільки мить, перш, ніж вони зреагують.

Вона знала, що може пролити багато крові, і шанс на порятунок був малий. Альтернативою було покірно підпорядкуватися загрожуючому їй насильству.

Келен закликала свою лють. Вона ще міцніше вхопила руків'я ножів. Це був шанс дати відсіч тим, хто тримав її в полоні. Відкритим, прямим, і сильним рухом лівої руки вона встромила довгий ніж в центр грудей спеціального охоронця, якого вона обіцяла вбити першим. Смутно, куточком зору, вона помітила його сильно здивований вираз.

Слідом за ним, очі чоловіка із зламаним носом також почали розширюватися від несподіванки, яка потрясла його. Келен скористалася руків'ям ножа, який виступав з грудей першого чоловіка, в якості упору. Допомагаючи собі цим упором, вона розвернулася навколо людини, якій уже завдала удару. Одночасно вона прокреслила дугу ножем у своїй правій руці. Лезо розрізало незахищене горло чоловіка зі зламаним носом. Між двома ударами свого гупаючого серця вона покінчила з ними обома. Поки падав перший, Келен вперлася в нього своїм лівим черевиком, щоб витягнути на свободу загнаний по руків'я ніж і отримати поштовх для кидка в протилежну сторону — до офіцерів. На третьому ударі свого серця вона, немов прийомом Джа-Ла, кинулася на першого з офіцера. Зіткнувшись з ним, вона правою рукою встромила ніж глибоко йому в живіт, ривком вгору розрізавши його нутрощі.

Одночасно вона завдала удару іншим ножем прямо в горло чоловікові, який знаходився безпосередньо збоку і трохи позаду першого офіцера. Це був високопоставлений офіцер, і він і був її справжньою метою. Вона завдала йому удару з такою силою, що лезо не тільки розрізало його горло, але і, пронизавши шию наскрізь, проникло між хребців. Його спинний мозок виявився перерубленний, і він усією масою звалився так швидко, що потягнув за собою, не випускаючу ножа з рук Келен, і вона почала втрачати рівновагу.

У той момент, коли вона намагалася встояти на ногах або висмикнути назад ніж, ударом блискавки на Келен обрушилася сила нашийника. Моментально, інші троє особливих охоронців накинулися на неї, остаточно збивши її з ніг і загнавши її обличчям прямо в м'яку землю. Чоловіки без труднощів роззброїли її, так як через діюнашийника її руки заціпеніли і стали нерухомими, і ноги — нездатними підкорятися її волі.

Джеган викрикнув наказ, і вони підняли її на ноги. Від зусиль, розтрачених нею в короткій битві, Келен важко дихала. Її серце, як і раніше, часто билося. Хоча їй і не вдалося звільнитися, вона не відчувала повного розчарування. Насправді вона не вважала, що її шанси на успіх настільки великі, щоб почати діяти. Тим не менше вона розраховувала по крайній мірі знищити декількох офіцерів, і їй це вдалося. Розчарування ж було викликано лише тим, що спеціальні охоронці лише схопили її, але не вбили.

Джеган розвіяв невпевненість серед офіцерів, пояснивши їм, що це було невелике, що вирвалося на волю, чарівництво. Він запевнив їх, що тримає все під контролем. Вони були людьми, звичними до насильства і здавалося, сприйняли раптову загибель від невидимої руки двох союзних офіцерів якщо і не спокійно, то, принаймні, з самовладанням, підтвердженим поведінкою їх імператора.

Допущені до імператорської ставки, вони привели з собою багато людей, які тут же кинулися оглядати тіла. Охоронці, які теж підійшли поглянути, чим було викликано хвилювання, стривожилися, побачивши сліди такої різанини в глибині своїх оборонних рядів. Всі вони дивилися на Джегана, намагаючись вгадати його настрій і, бачачи, що він спокійний, вони швидко зайнялися справою, прибираючи чотирьох мерців.

Як тільки вони віддалилися, Джеган нарешті кинув погляд на Келен. — Я бачу, що ти уважно стежила за грою. Виявляється, ти більше придивляєшся до стратегії, ніж до голих м'язистих чоловіків. Келен подивилася в очі трьом утримуючим її особливим охоронцям.

— Просто стримала обіцянку.

Джеган повільно і глибоко зітхнув, немов намагаючись утримати себе від бажання вбити її на місці.

— Ти вельми вражаючий — і грізний противник.

— Я — несуча смерть, — відповіла йому вона.

Він глянув, як забирають у ніч чотири тіла.

— Як видно, так.

Він пильно подивився на трьох чоловіків, які тримали Келен.

— Чи є хоч одна причина, щоб я не відіслав геть вас трьох, на тортури?

Чоловіки, задоволені тим, що схопили її, раптом перестали виглядати такими самовдоволеними. Вони нервово перезирнулися.

— Ваше Превосходительство, — сказав один з них, — двоє солдатів, які підвели Вас, заплатили своїми життями. Ми втрьох зупинили її. Ми не дозволили їй втекти.

— Я, один, зупинив її, — промовив він, ледве стримуючи гнів. — Я зупинив її за допомогою нашийника, яке вона носить на шиї. — На мить він замовк, дивлячись на них, даючи трохи заспокоїтися своєму спалаху гніву. — Але мене по праву називають Джеганем Справедливим. Зараз я збережу вам, трьом, життя, але нехай це послужить вам уроком. Я попереджав вас, яка вона небезпечна. Можливо, тепер, ви зможете зрозуміти, що я знаю, про що говорю.

— Слухаємося, Ваше Превосходительство, — перекриваючи один одного, сказали всі троє.

Джеган склав руки за спиною.

— Звільніть її.

Перед тим, як взяти Келен за руку і відвести її назад до входу в намет, він кинув на кожного з них спопеляючий погляд. Від шоку нашийника, вона все ще відчувала запаморочення. У неї боліли суглоби, ноги і руки горіли зсередини.

У неї були сумніви, чи правду говорив Джеган, що здатний використовувати нашийник без обов'язкової присутності Сестер. Тепер сумнівів не було. Можливо, без цього нашийника у неї був би непоганий шанс вириватися на свободу, з ним — не було. З цього моменту вона вже не наважувалась легковажно ставитися до здібностей Джегана. По крайній мірі, тепер їй це стало відомо. Іноді, гірше не знати про дійсні можливості. — Я наказую, вам трьом, цієї ночі стояти на сторожі біля мого намету. Якщо вона вийде без мене, вам доведеться зробити все, але зупинити її.

Три солдати схилилися в поклоні.

— Слухаємося, Ваше Превосходительство. Тепер вони зовсім не виглядали самовдоволеними. Вони походили на тих, ким вони були — на людей, які ледь уникнули смертної кари.

Як тільки солдати зайняли пости, Джеган звернув похмурий погляд на Келен.

— Минулого разу ти всього лише прогулялася на людях. Це була коротка прогулянка. Ти побачила тільки малу частину моєї армії. Завтра, ти отримаєш багато кращу можливість побачити ще більше моїх чоловіків. І набагато більше чоловіків обов'язково тебе побачать. Я не знаю, про яку саме аномалію говорить Юлія, і чим вона викликана, але насправді для мене це не має значення. Має значення тільки те, що, як і завжди, я маю намір використати це для своєї вигоди. Мені потрібно добитися, щоб ти отримала надійну охорону. Завтра тебе знову чекає поїздка, і ми об'їдемо війська, але тобі доведеться обійтися без одягу. Таким чином, ти нам допоможеш постачити тебе новими спеціальними охоронцями. День, мабуть, буде захоплюючий.

Келен не висунула заперечень — ні одне з них ні до чого б не привело. З загального тону його пояснень вона могла припустити, що він хотів поставити її в незручне становище. Вона підозрювала, що її приниження ще тільки починалося.

Імператор Джеган провів її через отвір всередину своєї палатки так, ніби вона була особою царської крові. Вона розуміла, що він насміхався над нею. Опинившись всередині, вона відчула, що сила нашийника припинила діяти на неї. Нарешті, вона змогла самостійно рухати руками і ногами. На щастя, біль також почав проходити.

Всередині намету стояла майже повна темрява, горіло лише кілька свічок. Їх тепле світло струменіло в намет, даруючи відчуття зручності і безпеки, майже як у якомусь святому місці. Чим завгодно, але тільки ним воно не було. У неї було відчуття, ніби її вели на страту.

Рабів, які готували для імператора пізню вечерю, відпустили. При вигляді лиця імператора, і почувши крики вмираючих людей, кожен був тільки щасливий віддалитися, коли він прогарчав, щоб всі забиралися геть.

Він дивився, як раби квапливо йшли. Потім, натиснувши товстим пальцем у спину Келен, Джеган мовчки повів її повз столи з графинами вина, стравами з м'ясом, батонами чорного хліба, чашами з горіхами і розсипами фруктів і солодощів, проводжаючи за дальній гобелен, в спальню.

Спальня була ізольована від основної частини шатра і від зовнішнього світу, чимось схожим на підбиті повстю панелі, ймовірно, щоб заглушати всякі звуки. Стіни були так само зачинені шкурами і тканинними портьєрами приглушених тонів. Кімната була затишно прикрашена вишуканими килимами, кількома предметами витончених меблів, заскленими книжковими шафами з книгами, і багато прикрашеними золотими і срібними світильниками. Ліжко, під навісом з хутра та атласу, мало різьблені стовпи з темного дерева, встановлені по кутах.

Келен сховала тремтячі пальці за спину, бачачи, як Джеган перетнув кімнату і зняв жилет з овечої шкури. Він кинув його на стілець біля невеликого письмового столу. Його голі груди і спина були покриті темними кучерявим волоссям, що надавало йому досить сильну схожість з ведмедем. Він був схожий на що завгодно, тільки не на людину, що має ложе з атласним балдахіном.

Келен підозрювала, що насправді імператор навряд чи цінував подібні речі, але хотів мати їх, як знак свого високого становища. Вона вважала, що він, можливо, забув, що ніхто в Ордені не може бути краще за інших. Вона майже не сумнівалася, що він ніколи не замислювався, що ті люди в брудних наметах не сплять під атласними ковдрами.

Джеган глянув на неї.

— Гаразд, жінко, роздягайся. Чи віддаєш перевагу, щоб я сам зірвав з тебе плаття? Вибирай.

— Чи зніму я його сама, чи ти зірвеш його, це все одно буде насильством.

У наметі запанувала тиша. Джеган випростався, і деякий час розглядав жінку. Табір зовні майже затих, лише приглушені голоси вдалині зливалися один слабкий гул. Імператор видав указ, що щоденні пересування армії будуть швидкими, поки вони не досягнуть Народного Палацу. Тому, безсумнівно, більшість людей, втомлені денними переходами і збуджені грою Джа-Ла, спали в своїх наметах.

Лише один Джеган не заспокоювався всю ніч. Якщо він і був схвильований іграми, то після того, як Келен вбила чотирьох чоловіків, він був у крайній люті. Але її це не хвилювало. Імператор бив її до несвідомого стану, і вона не могла собі уявити, що ще він міг зробити з нею.

— Тепер ти моя, — вимовив він низьким загрозливим голосом. — Ти належиш мені, і нікому більше. Мені одному. Я можу зробити з тобою все, що побажаю. Якщо вирішу перерізати тобі горлянку, то ти стечеш кров'ю заради мене. Якщо я віддам тебе тим трьом, які тебе бачать, ти ляжеш під них, подобається тобі це чи ні, зі згодою або без згоди. Ти належиш мені. Я вибираю твою долю. Ти не можеш вплинути на те, що з тобою відбувається. Ніяк. Це вирішую лише я один.

— Це теж насильство.

Він перетнув кімнату в три лютих кроки і вдарив її навідліг. Келен розтяглася на підлозі. Він підтягнув її за волосся і жбурнув на ліжко. Світ закружляв, коли вона пролетіла по повітрю, лише в декількох дюймах від дерев'яної стійки.

— Звичайно це насильство. Це те, чого я хочу! І ти це отримаєш!

Він обрушився на ліжко, як розлючений бик. В чорних очах біснувався дикий ураган. Перш ніж вона отямилася, Джеган виявився над нею. Келен була готова. Вона не збиралася перешкоджати, дозволивши йому насолоджуватися застосуванням сили, щоб оволодіти їй. Але зараз, коли він лежав на ній, розсунувши її стегна, ті думки загубилися від несподіваного переляку за те, що зараз відбудеться. Вона відчайдушно не хотіла цього. Забувши всі свої плани, вона безнадійно намагалася прибрати від себе його руки, але з таким настроєм його було не зупинити. Вона не могла змагатися з ним в силі. Він навіть не зволив вдарити її, щоб припинити опір. Одним ривком, він розірвав її сорочку.

Коли Джеган зупинився, Келен ще не упокоїлася, важко дихаючи від зусиль. Він втупився на її оголені груди.

Келен використала несподіване затишшя, щоб переконати себе. Вона тільки що вбила чотирьох скотів. Це було ніщо, в порівнянні з нашийником на її шиї, втраченою пам'яттю, втратою особистості, незнання того, ким вона є і тим, що вона стала безпорадною рабинею Сестер Тьми і імператора натовпу головорізів.

Це було ніщо. Вона була краще, ніж боротися з ним таким дурним способом, як школярка, яка намагається відкинути руки хулігана. Вона не повинна так боротися. Не повинна. Вона це прекрасно розуміла. Так, вона налякана, але не потрібно впадати у паніку. Вона боялася, коли вбивала тих чотирьох, але контролювала свій страх і діяла.

Вона краще Джегана. Він лише фізично сильніший і зможе взяти її тільки силою. Це знання давало тонку нитку влади над ним. І він це знав. Імператор ніколи не доб'ється її жадання, тому що вона краще його, набагато краще. Таку жінку, як вона, Джеган міг взяти тільки силою, тому, що був слабкий і нікчемний, як чоловік.

— Задоволений своєю нагородою, Превосходительство? — Посміхнулася вона.

— О, так. — Злобно посміхнувся Джеган. — А тепер, знімай штани.

Келен не зробила не найменшого руху, щоб підкоритися. Тоді Імператор сам став розстібати гудзики, по одному, ніби відкриваючи щось цінне. Вона лежала, витягнувши руки вздовж тіла. Джеган підчепив пальцями пояс її штанів, стягнув униз, уздовж ніг, вивертаючи штани навиворіт, зняв через ступні. Потім відкинув їх убік, і почекав, притягнутий близькістю її оголеного тіла.

Келен тихо закусила внутрішню сторону щоки, щоб в паніці не відкинути його руки геть, коли він провів долонею по її нозі, обмацуючи м'якість її стегна. Келен боролася зі сльозами. Вона віддала б усе, тільки б виявитися не тут, а десь у іншому місці, подалі від влади цього чудовиська.

— Тепер, інше, — вимовив він хрипким шепотом. — Знімай труси.

Вона знала, що коли зробить це, то розпалить його ще більше. Тому вона виконала, що їй наказано, але постаралася зробити це якомога менше спокусливо.

Дивлячись, як вона виконує наказ, імператор сів на край ліжка і зняв взуття. Скинув штани і ногою відкинув убік. Його нагота викликала у Келен жах, змішаний з огидою. Вона пригнічено відвела погляд.

Келен дивувалася, як зможе ще коли-небудь, після всього цього, полюбити і дозволити чоловікові торкатися до себе. Вона дорікала сама собі і збиралася ніколи не закохуватися. Словом, турбувалася про проблему, якої у неї ніколи не буде.

Ліжко продавилася під вагою Джегана, коли він ліг поруч з Келен. Він зупинився і подивився на неї, провів рукою по її животу. Вона очікувала грубого дотику, жорсткої хватки, але замість цього відчула легкий дотик, повільний, який неквапливо оцінює щось дуже цінне. Вона не очікувала, що таке м'яке звернення триватиме довго.

— Ти дійсно абсолютно чудова, — сказав він сухим голосом, скоріше собі, ніж їй. — Сприймати тебе очима інших, дійсно, зовсім не те — тепер я це бачу.

Його тон змінився. Злоба танула від жару його пристрасті. Він був на грані відмови від розкутої похоті.

— Зовсім не те ж саме… Я завжди знав, що ти виняткова, але тепер я бачу тебе, тут, поруч… ти разюче створіння. Просто… приголомшливе.

Келен же міркувала, що мав на увазі Імператор, сказавши, що сприймав її очима інших. Можливо, це означало, що він дивився на неї очима Сестер. Вона була вражена несподіваною здогадкою, злякавшись її: Джеган бачив її голою, коли вона думала, що поруч тільки Сестри. Від такого опоганення, вона наповнилася крижаним гнівом.

Він був там, тоді. Він планував це зробити. Але іноді, вона відчувала, що він говорить і про щось ще. Це було більше, ніж його слова, більше, ніж він мав на увазі. Щось таємне. Джеган сказав щось таке, що змусило її подумати, що він говорив про її життя до Сестер, до того, як вона забула, ким є. Келен була розгнівана, думаючи, як він підглядав за нею очима Сестер, але при думці, що він бачив її раніше, в тому житті, яке вона не пам'ятає, вона впала в замішання.

Він різко навалився на неї.

— Ти уявити не можеш, як довго я чекав, щоб зробити це з тобою.

Її дихання і серцебиття тільки-тільки встигли заспокоїтися. А зараз все відбулося занадто швидко. Серце знову важко застукотіло в грудях. Вона хотіла уповільнити Джегана, щоб отримати час обміркувати, як запобігти його діям. Від відчуття на собі його тіла, свідомість Келен, все ж, спорожніла. Вона не могла зрозуміти, як зупинити Джегана. Могла лише зосередитися на тому, як сильно не хотіла, щоб він це робив.

Вона згадала про дану собі обіцянку. Вона краще його і повинна діяти відповідно. Келен промовчала. Вона втупилася повз нього, в стелю, освітлену м'яким світлом масляних ламп.

— Ти уявити не можеш, як сильно я хотів зробити це з тобою, — в голосі імператора несподівано пролунала погроза. — Ти не уявляєш, що тебе чекає.

Вона перевела погляд і подивилася в кошмарні очі.

— Ні, не уявляю. Просто роби свою справу, і визволь мене від порожньої балаканини. Мені нема про що з тобою розмовляти.

Вона знову відвела погляд. Келен хотіла показати йому свою байдужість. Вона дозволила свідомості блукати десь далеко. Це було не просто, враховуючи ту обставину, що Джеган навалився на неї. Але вона доклала всіх зусиль, щоб ігнорувати його, думаючи про інше. Вона не збиралася дарувати йому задоволення від боротьби, яку програє. Вона думала про гру Джа-Ла, не тому, що хотіла, а тому, що це було свіже в пам'яті і було легко пригадати всі подробиці.

Джеган різко підхопив її ноги під колінами і задер майже до самих грудей. Це ускладнило дихання. Вивернуті таким чином ноги, віддалися болем з суглобах і зв'язках. Але вона придушила крик і постаралася не звертати уваги на спосіб, яким він намагається контролювати її, щоб приборкати, коли опанує нею.

— Якби він знав… це вбило б його.

Очі Келен звернулися на нього. Вона ледве могла зітхнути під величезною вагою.

— Про кого ти говориш?

Вона подумала, може це її батько, якого вонане пам'ятає? Можливо, її батько був командиром армії, і від нього вона навчилася боротися ножем. Вона не могла уявити, про кого ще міг говорити імператор.

Вона хотіла сказати ще щось уїдливе, але подумала, що краще байдуже промовчати.

Рот Джегана знаходився біля її вуха. Груба щетина боляче дряпала щоку і шию. Його дихання було частим і нерівним. Він втратив хіть, якій був готовий дати вихід.

— Якби тільки ти знав… це вбило б тебе, — промовив він, явно дуже задоволений цією думкою.

Ще більше спантеличена, вона залишалася тихою. Тривога наростала: що він може мати на увазі?

Вона подумала, що Джеган відновить свою явно розпусну потребу, але він залишався спокійним, утримуючи її розсунуті ноги в колишньому положенні. Джеган дивився на неї. Все його волохате тіло давило на неї, на межі його бажання. Під його вагою, Келен ледве могла дихати, але знала, що будь-яке заперечення було б зустрінуте з байдужістю до її незручностей.

У певному сенсі, вона бажала, щоб він поквапився і покінчив з цим. Очікування зводило її з розуму. Вона хотіла закричати, але не дозволила собі це зробити. Вона не могла втриматися від страху, який біль він заподіє, як довго це триватиме — і не тільки сьогодні вночі, але й наступні. Але його вага бика вдавлювала її в ліжко; вона здригалася від очікування жахливого.

— Ні, — сказав він собі. — Ні, це не те, чого я хочу.

Келен була збита з пантелику. Вона не була впевнена, що вірно розчула. Він відпустив її ноги, дозволяючи їм опуститися на ліжко, коли він розтиснув долоні. Вона не хотіла, щоб він лежав між її ногами, щоб можна було їх зрушити разом.

— Ні, — повторив він. — Тільки не так. Ти не хочеш цього, і це було б обтяжливо. Тобі б це не сподобалося, але не більше того. Хочу, щоб ти знала, хто ти, коли я зроблю це. Хочу, щоб ти знала, що я про тебе думаю, коли зроблю це. Бажаю, щоб ти ненавиділа це більше, ніж що-небудь ще в житті. Хочу бути тим, хто зробить це для вас обох. Коли я залишу своє сім'я в тобі, я посію пам'ять про те, що це для тебе означає. Я хочу, щоб ці спогади відвідували тебе, скільки б ти ще не прожила, відвідували і його кожного разу, коли він на тебе подивиться. Хочу, щоб він навчився ненавидіти тебе за це, ненавидіти те, якою ти станеш перед ним. Ненавидіти твою дитину, яку я подарую тобі.

Щоб зробити це, для початку, ти повинна знати, хто ти. Якщо я зроблю це зараз, це буде занадто незначно, зіпсує гостре страждання, яке могло спіткати тебе, якби ти знала хто ти, в той момент, коли це трапиться.

— Ну так скажи мені, — відповіла Келен, майже готова винести насильство, щоб все дізнатися.

Він повільно, підступно посміхнувся.

— Якщо я скажу, це буде не по-справжньому. Слова будуть порожні без розуміння, без емоцій. Ти повинна знати. Ти повинна згадати, хто ти, повинна знати все, лише тоді це буде справжнім насильством… І я бачу, що це буде найгіршим насильством, яке ти випробуєш. Він буде бачити твою дитину, як нагадування, як монстра.

Дивлячись на Келен, він повільно похитав головою, задоволений розміром своїх намірів.

— Це станеться, коли ти повністю усвідомиш, хто ти, і тоді це буде мати для тебе значення. Все це буде зачіпати тебе за живе, поранить і зганьбить назавжди.

Раптово він відкотився вбік. Келен нарешті змогла нормально зітхнути.

Він зціпив зуби, і схопив величезною ручищами її праву грудку.

— Не думай, що ти уникла цього, дорога. Ти нікуди ні дінешся. Я простежу, щоб все було для тебе набагато гірше, ніж могло бути сьогодні.

Він тихо засміявся, стискаючи її груди.

— Так само гірше, як і для нього.

Келен не могла зрозуміти, як щось може бути ще гірше, ніж могло б бути. Вона могла припустити, що він насильно міг вселити жертві почуття провини. Так вважав Джеган, так думав Орден, що жертва винна завжди.

Він несподівано зіпхнув Келен з ліжка. Вона боляче вдарилася об підлогу, але падіння трохи послабив м'який килим.

Джеган подивився на неї.

— Будеш спати на підлозі, прямо тут, біля ліжка. Пізніше, я візьму тебе в постіль. — Він посміхнувся. — Коли твоя пам'ять повернеться, коли це знищить тебе. І тоді я дам тобі те, що заслуговуєш, то, що лише я можу дати тобі, що тільки я можу зробити, щоб зруйнувати твоє життя… І його.

Келен лягла на підлогу, боячись поворухнутися, боячись, що він змінить своє рішення. Вона відчула сильне полегшення, що цієї ночі не доведеться терпіти насильство.

Джеган влаштувався на краю ліжка, ближче до Келен і став розглядати її неспокійними чорними очима. Він раптово просунув свою велику долоню їй між ніг, і так несподівано, що жінка скрикнула. Він усміхнувся:

— І якщо обдумуєш, як би втекти, або ще гірше, що-небудь зробити зі мною, поки я сплю, то краще забудь про це. Нічого не вийде. Ти надовго опинишся в наметах, пізніше, після того, як я осоромлю тебе. Я буду дивитися, як всі ці люди будуть мати тебе там, де зараз мої пальці. Зрозуміла?

Келен кивнула, відчуваючи, як сльоза скочується по щоці.

— Якщо зрушиш з килима сьогодні вночі, сила нашийника зупинить тебе.

Бажаєш перевірити?

Келен похитала головою, боячись, що голос не послухається її. Він прибрав руку.

— Добре.

Вона чула, як Імператор перекинувся на бік, відвернувшись від неї. Келен лежала зовсім тихо, ледве дихаючи. Вона не зовсім зрозуміла, що відбулося сьогодні і що це означало. Тільки тепер вона була ще більш самотня, ніж коли-небудь в житті — принаймні, в тій його частині, яку пам'ятала.

Дивним чином вона бажала, щоб Джеган згвалтував її. Якби це сталося, вона не тремтіла б зараз від страху, розмірковуючи, що імператор мав на увазі. Тепер вона буде прокидатися щоранку, не знаючи, чи повернеться до неї пам'ять у цей день. Коли вона все згадає, то це якимось чином зробить насильство гірше, зробить гірше всю ситуацію, набагато гірше.

Келен вірила йому. Він жадав, бажав володіти нею, і вона знала, як пристрасно він хотів цього. Він не зупинився б, якби все сказане ним не було правдою.

Келен усвідомила, що більше не хоче знати, ким вона є. Її минуле тільки що стало надто небезпечним, для того, щоб пам'ятати його. Якщо вона дізнається, то буде гірше. Краще залишатися в забутті і захистити себе від цього. Почувши рівне дихання імператора, а потім низьке гучне хропіння, вона потягнулася і тремтячими пальцями одягла труси і решту одягу.

Незважаючи на те, що було літо, вона тряслася від крижаного жаху. Келен накрилася найближчим килимом, лежачим біля ліжка. Вона знала, що слова Джегана про наслідки спроби втечі краще не перевіряти. Порятунку не було. Таке її життя. Зараз вона лише сподівалася, що все залишиться похованим і забутим.

Якщо коли-небудь вона дізнається, ким є, то життя стане нескінченно жахливішим. Не можна дозволити цьому статися. Вона залишиться за чорною пеленою. З цієї ночі вона стане новою людиною, вже не тою, якою була. Той чоловік помер назавжди.

Її цікавило, ким була людина, про яку говорив Джеган. Страшно було навіть уявити, що збирається зробити з ним імператор, і як можливо через неї знищити цю людину.

Вона відігнала ці думки геть. Це її минуле. Той чоловік пішов назавжди, і нехай так і залишиться. Від глибокої самотності і відчаю, Келен згорнулася в клубочок і заплакала, здригаючись від ридань. *** Річард ошелешено роздивлявся освітлену місяцем місцевість. Лише єдиний промінчик світла здатний був пробитися крізь туманну темряву. Келен. Він сумував за нею. Він так втомився від цієї смертельної боротьби, від своїх нескінченних старань, від безуспішних спроб. Він жадав повернути її, знову жити з нею поруч. Знову обійняти її… хоча б обійняти. Річарду згадався один давній вечір. Тоді Келен змушена була тримати в таємниці від нього те, що вона Мати-сповідниця, і від цього відчувала себе відчайдушно самотньою і нещасною. Того вечора вона попросила його обійняти її. Просто обійняти. Він пам'ятав біль в її голосі, коли вона відчайдушно потребувала когось, хто заспокоїв і захистив її. І тепер він віддав би все, що завгодно, щоб зробити це знову.

— Стій, — прошипів десь всередині нього дивний голос. — Чекай.

Річард зупинився. Він насилу намагався зрозуміти, що відбувається. У позі відьми ясно читалася напруга — вона нагадувала птаха, завмерлого з підкинутою вверх головою і напруженими крилами. Річарда охопило важке заціпеніння, яке не дозволяло міркувати ясно. У поведінці людини відчувалася неймовірна агресія, прихована, але вселяюча страх.

Нарешті Річарду вдалося позбутися від занепокоєння в достатній ступеня, щоб спробувати розібратися що відбувається. У місячному світлі він почав розрізняти те ж, що бачила Сікс: вся долина перетворилася на один величезний табір. Зараз, в середині ночі, там було відносно спокійно. Тим не менш, навіть тепер табір випромінював отруйні випаровування, вселяючи неймовірне занепокоєння.

Але було там щось ще. Вдалині, за табором височів замок. Річарду навіть здалося, що він впізнає його.

— Ворушись, — прошипіла Сікс, ковзнувши повз нього.

Річард поплентався слідом, знову занурюючись в туман байдужості, де міг думати лише про одне — про Келен. Здавалося, вони вже кілька годин йдуть по лісу в мертвій тиші ночі. Сікс рухалася безшумно, мов змія: рух, зупинка, знову рух, орієнтуючись на ледве помітні їй знаки в цьому дивному лісі. Запах ялиці і ялинки діяв на Річарда заспокійливо, а мох і папороть будили спогади дитинства.

Радість від перебування в лісі швидко випарувалася, щойно вони ступили на бруковані міські вулиці і пішли між темних будівель і замкнених крамниць. На шляху їм пару раз попалися дозорні, озброєні списами. У Річарда виникло відчуття, що все це — сон, вигадка, гра уяви. Він майже очікував, що якщо спробувати уявити собі ліс, навколо тут же з'явиться ліс.

Він спробував уявити Келен. Вона не з'явилася.

З провулка вискочили двоє солдатів в блискучих металевих обладунках і впали на коліна, цілуючи поділ чорного шати Сікс. Відьма трохи сповільнила кроки, насолоджуючись їх приниженням, потім рушила далі; тіні солдатів слідували за нею, супроводжуючи, немов ескорт.

Річард відчував, що повинен чинити опір цьому сонному стану, але нічого не міг з ним зробити. У нього залишилася тільки одна турбота — виконувати все, що наказує Сікс. Плавні рухи відьми, її погляд і голос знову і знову зачаровували його — вона заповнювала ту порожнечу в його душі, яка утворилася після зникнення його власного дару. Її присутність робила його цільним, давала йому мету.

Двоє супроводжуючих обережно постукали в залізні дверцята в високій кам'яній стіні. Відкрилося вузьке віконце; з'явилися очі. Побачивши бліду тінь, очі злегка розширилися, і Річард почув по той бік дверей чоловічий голос, який наказував негайно відсунути важкий засув.

Двері відчинилися, і Сікс прослизнула всередину, тягнучи за собою Річарда. Кам'яна стіна була міцною, але це було неважливо — його більше цікавила ковзаюча попереду нього крізь ніч чорна фігура. Ледве вони минули перші двері, охоронці помчали попереду, відкриваючи двері і голосно наказуючи принести ще смолоскипів.

— Сюди, — вказав якийсь чоловік, проводжаючи їх кам'яними сходами.

Вони довго йшли вниз по крутих гвинтових сходах. У Річарда виникло відчуття, що їх все глибше заковтує величезне кам'яне чудовисько. Але оскільки поруч була Сікс, Річард був щасливий бути проковтнутим. Чим глибше вони спускалися, тим все більш сирими і похмурими робилися коридори. Ослизла підлога тут була застелена соломою, а десь вдалині лунали звуки падаючих крапель, віддлунюючи від всіх кутів.

— Ось місце, про яке ви говорили, — показав охоронець.

Важкі іржаві двері заперечливо завищали, коли їх спробували відкрити. Усередині на маленькому столі стояла запалена свічка.

— Ось тобі кімната на ніч, — сказала Річарду Сікс. — Це ненадовго. Я скоро повернуся.

— Так, пані, — відповів він.

Відьма схилилася до нього; легка посмішка розрізала навпіл її безкровне лице.

— Наскільки я знаю королеву, вона захоче негайно приступити до справи. Вона дуже нетерпляча, якщо не сказати, імпульсивна. Безсумнівно, вона запросить міцних чоловіків з батогами. Думаю, ще до ранку на твоїй спині жодного живого місця не залишиться. Річарду залишалося тільки дивитися. Його розум ніяк не міг повністю усвідомити все це.

— Пані?

— Наша королева не просто порочна, вона ще й дуже мстива. І тобі належить відчути все це на собі. Але не варто хвилюватися: ти потрібен мені живим. Тебе чекають страшні муки, але ти не помреш.

Відьма з тріумфальним виглядом розвернулася і зникла за дверима — тінь, проковтнута темрявою. Охоронці слідом за нею покинули камеру. Двері зі стуком зачинилися, і Річард почув, як клацнув, замикаючись, замок. Раптово виявилося, що він стоїть абсолютно один в порожній кам'яної комірчині.

У тиші на нього накотив жах, проникаючи до самих кісток. Чому королева хоче, щоб він страждав? І для чого Сікс потрібно, щоб він залишався живим?

Річард зажмурився. Час йшов, і він відчув, що його розум починає працювати ясніше. Немов, чим далі відходила Сікс, тим легше йому ставало думати.

Після того, як забрали факели, його очі поступово стали пристосовуватися до світла єдиної свічки. Він уже міг озирнутися в своїй кам'яній обителі. Тут були тільки стіл і стілець. Кам'яна підлога. Кам'яні стіни. Важкі балки стелі.

Його немов громом вразило. Денна.

Та сама кімната, в якій його тримала Денна. Він упізнав стіл. Він пам'ятав, як Денна сиділа на цьому самому стільці. Праворуч він знайшов те, що шукав — залізний гак.

За нього Денна чіпляла кінець ланцюга, інший кінець якого кріпився до Наручників у нього на зап'ястках. Тут він і висів, поки Денна мучила його своїм ейджем. Жахливі сцени нічних забав Денни спливли в його пам'яті. В ту ніч вона думала, що зламала Річарда, і йому теж так здавалося. Він чудово пам'ятав, що вона робила з ним тієї ночі.

І пам'ятав причину такої жорстокості. Він висів на ланцюзі, коли в камеру увійшла принцеса Віолетта. Вона бажала взяти участь в тортурах. Денна дала маленькому чудовиську ейдж і показала, як ним користуватися.

Річард пам'ятав, як Віолетта розписувала те, що збирається зробити з Келен, перш ніж уб'є її. У той день Річард з такою силою штовхнув Віолетту, що роздробив їй щелепу і відірвав мову. Ось тут. У цій самій кімнаті.

Річард сперся об кам'яну стіну і опустився на підлогу. Потрібно було подумати, щоб зрозуміти, що відбувається.

Він нахилився, підняв мішок і прилаштував його у себе на колінах. Витягнув і відклав убік одежу бойового мага і золотий плащ. Потім дістав книгу, залишену йому Барахом, і перегорнув її. Сторінки далі були порожніми. Якби він не втратив дар, він міг би прочитати цю книгу. Якби він знав, як користуватися своїми здібностями, він міг би врятуватися. Якби…

Раптова думка була, як удар. Він не може дозволити їм знайти цю книгу, адже Сікс володіє даром. Не таким, який був у нього, але все ж даром. Він не повинен дозволити Сікс побачити її. Барах приховував це знання три тисячі років! Книга призначена тільки для його очей, і більше нічиїх. Він не може зрадити таку довіру — ніхто не повинен знати про цю книгу.

Він піднявся, і почав нишпорити по кімнаті в пошуках місця, де можна було б заховати книгу. І не знаходив. Це була порожня кам'яна кімната — ніяких секретних закутків, ніяких ніш, ніяких вийнятих каменів. Тут ніхто не міг би нічого заховати.

Річард встав посеред кімнати і роздумував, дивлячись на залізний гак. Потім пройшовся, розглядаючи балки — одна з них проходила паралельно стіні і досить близько від неї. З часом дерево висохло і пішло тріщинами. Глибокими тріщинами. Ось і ідея.

Він швидко встав на стілець — занадто низько. Підтягнув стіл, поставив стілець на нього і, нарешті, дотягнувся до гака. Річард спробував розхитати гак, але той сидів міцно. А якщо він хоче надійно заховати книгу, йому потрібна ця залізяка. Вхопившись обома руками, він прийнявся розгойдувати гак вгору-вниз, поки той не почав злегка рухатися в своєму гнізді. Зібравши всі сили, Річард наліг знову і знову рухав і рухав його, поки не витягнув гак зі стіни.

Потім Річард підтягнув стіл до самого темного кутка кімнати і знову заліз повище. Він оглянув поздовжню тріщину в одній з балок і втиснув туди своє знаряддя, поки воно щільно не застрягло в дереві. Він склав мішок, засунув у щілину між стіною і балкою трохи вище залізного гака і заштовхав його, як можна щільніше. Потім спробував витягнути мішок, але він тримався досить надійно — не повинен з'їхати.

Зістрибнувши на підлогу, Річард поставив стіл і стілець на колишнє місце. Мішок був приблизно того ж кольору, що й старе дубове дерево, та й розташовувався він у темному кутку. Якщо не знаєш, що потрібно шукати, помітити його було неможливо. У будь-якому випадку, це було найкраще, що він міг зробити.

Впевнений, що ні чарівна книга, ні вбрання бойового мага не потраплять в чужі руки, він улігся на холодну підлогу навпроти дверей, збираючись хоч трохи поспати.

Незабаром він виявив, що обіцянки Сікс не дають йому заснути. Його терзав страх, примушуючи думки мчати наввипередки. Він знав, що трохи відпочити необхідно, але все ніяк не міг заспокоїтися.

Тепер, коли Сікс була далеко, він і справді відчував полегшення. Він зовсім втратив лік часу ще коли був серед Мерехтливих в ночі. А коли він покинув стародавні дерева, Сікс вже була там. Поруч з відьмою він не міг думати, не міг нічого робити — вона підпорядкувала собі його свідомість. Його свідомість…

Він не забув, що вже бував у цій кімнаті раніше. З Денною. Морд-Сіт часто повторювала, що тепер, коли вона зламала Річарда, він — її домашня тварина. Він пам'ятав, що дозволяв їй робити все, що вона захоче. Але частину себе він заховав, не допускаючи туди нікого, навіть самого себе. До тих пір, поки він не опинився в безпеці і не отримав можливість знову стати самим собою.

Тепер він повинен виконати це знову. Він не дозволить Сікс підпорядкувати його свідомість повністю. Вплив відьми на його розум все ще відчувався, але тепер, далеко від неї, він було значно менше, і Річард міг думати. Міг міркувати, приймати рішення, розуміти, чого він хоче. А хотів він звільнитися від відьми.

І тепер, як колись, він створив у своїй свідомості потайний куточок, в якому заховав частину самого себе, як заховав свій мішок у темному кутку, де його ніхто не знайде. Тепер, коли він знову отримав можливість думати і розробити план дій, Річарду здавалося, що він отримав допомогу. Нехай отруйні зуби відьми все ще встромлюються в нього, вона вже не контролює його в тій мірі, як вважає. Тепер він може трохи розслабитися. І подумати про Келен.

При цьому спогаді він сумно посміхнувся. Він примусив себе згадати про ті щасливі дні, що у них були. Він згадував про те, як тримав її в обіймах, як цілував, як вона шепотіла йому про те, як багато він для неї значить. Він так і задрімав з думками про Келен.

Річард прокинувся від звуку відкривання дверей. У сні Келен була поруч з ним, і пробудження грубо повернуло його в дійсність. Він ніколи не міг згадати своїх снів, але точно знав, що вона була в його снах, завжди була, постійно. Але варто було прокинутися, і відчуття її присутності тануло. Холодне відчуття втрати заповнювало свідомість, світ реальності ставав сумовитим і тьмяним. Навіть притому, що він не міг згадати своїх снів, вони здавалися солодкими, немов віддалена музика. І цього відчуття було достатньо, щоб він волів світ снів грубій дійсності.

Річард підвівся на кам'яній підлозі, неохоче вибираючись з сну. Судячи з того, наскільки невиразними були його думки, спав він всього пару годин, не більше — з тих пір, як охоронці кинули його на підлогу в тісній комірчині. Річард потягнувся, намагаючись розім'яти затерплі м'язи.

Сікс увірвалася в камеру, немов погибельний вітер. Мертвотно бліда, з темним, жорстким, як дріт, волоссям, у чорних шатах, відьма нагадувала привид. Блакитно-білясті очі втупилися на Річарда, немов у світі не існувало більше нічого, і Річард відчував тяжкість цього погляду, немов він був важчий гори. Присутність відьми і її погляд немов трощили всю його волю.

Це відчуття немов захлеснуло Річарда з головою, він плавав у ньому. Відьма зробила крок ближче, і він напружився, немов намагаючись тримати голову над поверхнею темної води. Він ніби боровся з шаленим потоком, який потужно тягнув його в свої темні глибини.

— Йдемо. Нам потрібно потрапити в печери. У нас мало часу.

Він зібрався з силами, щоб запитати, про що це вона говорить і чому у них мало часу. Але несподівано поставив зовсім інше питання. Те саме, яке найбільше займало його думки.

— Ти знаєш, де Келен?

Сікс призупинилася на півдорозі і озирнулася.

— Звичайно, знаю. Вона у Джегана.

У Джегана… Приголомшений Річард і зовсім перестав міркувати. Сікс не тільки пам'ятає Келен, але знає, де вона зараз. І, здавалося, відьмі доставив задоволення той біль, який вона тільки що заподіяла Річарду.

Сікс повернулася і попрямувала до дверей.

— А тепер ворушись. Нам треба поспішати.

Щось було не так. Вона володіла якимось дивним впливом на нього. Відьма немов тримала його на прив'язі — невидимій магічній прив'язі, яка міцніше залізного ланцюга. І все ж теперішня зустріч дечим відрізнялося від колишньої — в поведінці відьми відчувалося щось подібне до страждання.

Втім, його це не стосується. Головне — Келен, яку захопив Джеган. Він не знав, звідки Сікс знає, хто така Келен, та й не замислювався над цим. Річард був занадто приголомшений словами відьми: Келен — у Джегана.

Якби Сікс не тягнула його до виходу, Річард просто звалився б на підлогу. Гіршого кошмару і уявити собі було неможливо — Келен у Джегана. Сліпа паніка переплутала всі думки Річарда, пока він слідував за відьмою по лабіринту темних кам'яних коридорів. Потрібно щось робити. Він повинен допомогти Келен, адже вона не просто в руках Сестер Тьми — Сестри у змові з лютим ворогом Річарда і Келен.

Нарешті з виру думок на поверхню пробилася одна — він же знає, де знаходиться Джеган. Імператор направляється в Д'хару, в Народний Палац. Значить і Келен буде там.

Глибоко занурившись в роздуми, Річард навіть не зрозумів, що вони вже вибралися назовні. Зате він зауважив, що Сікс чимось сильно схвильована. На всі боки тягнувся один великий військовий табір. Судячи з усього, це були ті самі війська, які він бачив учора в долині, коли вони розташовувалися на ночівлю.

Сікс, пошепки чортихаючись, намагалася знайти спосіб пробратися через внутрішній двір. У ворота вливалися все нові солдати. Щоб пройти по кам'яних сходах до замку, необхідно було пробратися крізь натовп військових, що заповнював замковий двір.

Всі вони були брудними, одягненими в шкіряну броню, зрідка прикрашену металевими пластинами. Але частіше це були прості обладунки з темної шкіри. На важких шкіряних ременях, що перетинали груди, висіли мішки з припасами, на поясах напоготові висіли піхви з вкладеними в них ножами. Крім ножів, солдати були озброєні важкими булавами, ціпами, мечами і сокирами. Це було саме грізне видовище з того, що доводилося бачити Річарду, і намагатися зупинити таких людей було б найбільшою дурістю. І королівська варта в червоних туніках поверх кольчуг напевно гіршою не була. Особливо серед армії такого розміру. В ворота замку нескінченним потоком вливалася армія Імперського Ордена.

— За угодою, — оголосив якийсь м'язистий чоловік, — війська Ордену прибули в Тамаранг, щоб забезпечити його безпеку.

— Ну, звичайно, — промовила Сікс. — Але… ви прийшли трохи раніше, ніж ми очікували.

Людина, не прибираючи руки з руків'я меча, ретельно оглядала все навколо. Річард оцінив якість його зброї та прекрасні обладунки. А впевненість, з якою той розпоряджався всім навколо, явно видавала в ньому офіцера, старшого над всіма цими людьми.

— Вчасно, — відповів він. — Вдало вийшло, що міста по шляху не надали нам ніякого опору, і ми добралися сюди зараз, а не в кінці зими, як збиралися.

— От і добре… Дозвольте вітати вас від імені королеви, — вимовила Сікс. — Я як раз… загалом… я тільки що збиралася розшукати її.

Збруя коммандера, схоже, добре йому служила, як і прикрашений візерунками нагрудник з пресованої шкіри — на ній чітко були видні подряпини, отримані в бою. У задній частині лівого вуха офіцера бовталося кілька кілець, а праву частину обличчя покривало татуювання, від чого він виглядав наполовину людиною, наполовину рептилією.

— Благо Ордена тепер і ваше благо, адже Тамаранг тепер частина Імперського Ордена. Упевнений, ви всі просто щасливі стати підданими Ордена?

Стукіт підборів по камінню двору заглушав спів птахів у ранковому небі. Неможливо було побачити нічого, крім потоку людей, текучого через всі входи внутрішнього двору.

— Зрозуміло, — відповіла командеру Сікс. Здавалося, їй вдалося відновити самовладання. — Ми з королевою вважаємо, що ви теж будете дотримуватися нашої угоди, і в замку не буде нікого з людей Ордена. Замок залишається в розпорядженні королеви, її радників і слуг.

Офіцер на мить заглянув в очі відьми.

— Мені все одно. Замок для нас непотрібний. — Він моргнув, немов його самого здивували власні слова, потім розправив груди і зітхнув. — Але по тій же самій угодою, вся інша частина Тамаранга належить тепер Імперському Ордену.

Сікс схилила голову на знак згоди. Тонка усмішка повернулася на її обличчя.

— Так, все у відповідності з угодою. Річард відзначив для себе, що чув цю розмову. Судячи з усього, Сікс змушена була дещо послабити свій магічний вплив на нього. Скориставшись тим, що відьма відволіклася, Річард різко відштовхнув від себе невидимі пазурі. Виявляється, достатньо було вирватися на свободу його розуму. Тепер він зможе зробити що-небудь для себе і Келен. Нехай він втратив Меч Істини, але уроки, отримані від своєї зброї, залишилися з ним. Можливо, він і не мав таланту, але значення символів він пам'ятав. Він не забув танець зі смертю. Він сам був зброєю. Залишилося лише роздобути клинок.

Сікс і офіцер захоплено обговорювали кордони між володіннями королеви і військами Ордену. Річард огледівся і побачив дерев'яні руків'я солдатських мечів і шкіряне руків'я меча за спиною у офіцера. Прямо перед ним, трохи правіше.

Річард посміхнувся, витягнув з кишені мідну монетку і недбало покатав її між пальців. Потім, підкреслено незграбно дозволив монетці впасти на землю. Присівши навпочіпки, Річард зробив вигляд, що шукає в піску монету, спираючись другою рукою в землю нібито для рівноваги. Відшукавши монету, Річард непомітно набрав в руку жменю піску. Офіцер ліниво спостерігав, як Річард витирає бруд з монети і ховає її в кишеню, розмова з Сікс цікавила його значно більше. Річард зробив вигляд, що очищає руки, і непомітно розмазав пісок по долонях.

Його рука не повинна зісковзнути. Не обертаючись, він відкинувся назад, туди, де стояв один з молодших офіцерів. Сікс використовувала магічну мережу, щоб змусити солдатів робити те, що потрібно їй, тому увага офіцера було повністю сконцентрована на відьмі. Бічним зором Річард бачив руків'я меча, що висів у того на стегні. Хороша зброя. Краща, ніж у більшості солдатів.

Сікс і командер продовжували розмовляти. Річард трохи повернувся, немов потягуючись. У ту ж мить його рука лягла на руків'я меча. Ще мить і клинок був вільний.

Відчуття зброї в руці сколихнуло спогади, розбудило навички, відпрацьовані довгими тренуваннями. Нехай магічна частина його вмінь була зараз недоступна, але досвід магією не був. Досвід багатьох Шукачів, які жили до Річарда, залишився з ним. У нього не було Меча Істини, але залишалося знання. Офіцер, очевидно, мав Річарда за дурника. Він спробував повернути свою зброю, але Річард розвернув меч і зворотним рухом проткнув його наскрізь.

Інші солдати зреагували швидко. Прохолодне світанкове повітря наповнилося дзвоном оголюваних мечів. Солдати озброювалися не тільки мечами, до бою готувалися сокири, знімалися з поясів булави та ціпи. Річард був спритнішими, туман пішов з його розуму. Якась частина його свідомості закликала до обережності, але час ішов, і необхідно було діяти. Це був його останній шанс. Тепер він знав, де Келен і мав дістатися до неї. А всі ці люди стояли у нього на шляху. Річард хитнувся і відрубав руку, озброєну сокирою. Бризнула кров, а від крику болю здригнулися поблизу стоячі солдати. Новий стрімкий рух, і меч пронизав ще одного солдата, який намагався оголити власний меч. Він помер перш, ніж встиг до кінця підняти руку.

Річард ухилився від націленого на нього клинка. Річард вже не чув ні різкого брязкоту металу, ні криків поранених. Він зосередився, повністю занурившись в світ тиші. Ці люди могли б виставити проти нього цілу армію, але перевага була б на його боці. Він бився не проти армії — він бився проти людей. Вони сприймали себе, як частину загальної маси, як шматочки одного цілого. Немов намагалися всі разом стати єдиним бойовим організмом. І в тому була їхня помилка, якою Річард скористався, щоб замішатися між ними. Поки солдати коливалися, очікуючи, що сусід почне діяти першим, Річард вже рухався крізь їхні лави, рубаючи все на своєму шляху. Він дозволяв їм витрачати сили на випади і удари, а сам лише плавно ухилявся від смертоносної сталі.

Кожен його удар досягав мети. І з кожним ударом він просувався вперед. Там, де він проходив, немов утворювалася широка просіка. Замість того, щоб витрачати сили і час на окремі удари, він використовував інерцію меча і підтримував цей безперервний рух. Завдавши удару, Річард використовував один рух меча, щоб вразити ще одного ворога. А всі ці мечі, сокири, ціпи досягали лише того місця, де він був мить назад. Це був плавний, текучий танець посеред хриплячих, падаючих і скачучих тіл і голів.

Удар, ще удар, ще… Ранкове повітря, наповнилося криками. І дехто вже починає відчувати тривогу, тому що ніяк не виходить зупинити його. І страх від того, що ще станеться з ним. А Річард не випускав з поля зору свою мету — відкритий прохід в стіні. Яким би звивистим не був його шлях між нападниками, він неухильно просувався туди. Це — свобода. Це — шлях до Келен. Річард скосив ще кілька людей на своєму шляху, ще від декількох ухилився. Важливо було не вбити якомога більше ворогів, важливо дістатися до відкритого проходу.

Навколо нього хтось вигукував накази, гнівно кричали нападники, волали від болю поранені, затискаючи розпороті животи і відкриті рани. А у свідомості Річарда панувала тиша, з якої він і наносив удари. Він вибирав ціль, стрімко атакував і настільки ж стрімко просувався вперед. Жодного руху, жодного зусилля, витраченого даремно.

Помітивши в натовпі солдата, який рухався впевненіше за інших, він починав прорубуватися в його бік. І при цьому неухильно просувався до виходу. Рубаючи ворога, Річард не дозволяв собі ні єдиної миті перепочинку. Він бився без всякого милосердя, пторощачи будь-кого, хто опинявся на його шляху — нападала ця людина, чи намагалася втекти. Солдати очікували, що Річарда злякає їх кількість, бойові кличі або бойові навички. Не лякало. Він бився без жодної пощади. Ось, нарешті, і вихід. Двома ударами Річард убив часових праворуч і ліворуч від дверей, рвонувся назовні і різко зупинився. Його зустріла стіна лучників з піднятими луками і приготованими стрілами. Солдати вишикувалися півколом, заманюючи Річарда в пастку і чорні шпичаки стріл були направлені прямо на нього. Річарду було занадто добре відомо, що проти сотні стріл у нього немає ні найменшого шансу. Особливо на настільки близькій віддалі.

Коммандер з'явився в дверному отворі.

— Вельми вражає. Ніколи не бачив нічого подібного.

Офіцер дійсно здавався здивованим. Але все було скінчено, і Річард із зітханням кинув меч на землю. Коммандер ступив ближче і оцінююче оглянув Річарда з ніг до голови. Позаду нього з дверей з'явилася Сікс — чорний силует на тлі сходячого сонця.

Офіцер склав на грудях м'язисті руки.

— Ти вмієш грати в Джа-Ла?

Річарду прийшло в голову, що це найдивніше питання з тих, що він міг би очікувати в цей момент. У дверному отворі він бачив внутрішній двір, де стогнали, кричали, просили про допомогу поранені.

— У Гру життя? — Річард не став приховувати правди. — Вмію.

Коммандера, здавалося, зовсім не хвилює втрата, нанесена Річардом його воїнству. Офіцер посміхнувся і здивовано похитав головою. Річарда теж мало цікавила кількість убитих і поранених. Вони хотіли стати частиною армії завойовників. Хотіли грабувати, гвалтувати і вбивати людей, які жили, на їхню думку, неправильно. Людей, вся вина яких полягала в тому, що вони хотіли жити вільними, жити своїм власним життям.

Сікс зупинилася біля коммандера.

— Я високо ціную ваші зусилля по затриманню цієї дуже небезпечної людини. Він — засуджений до ув'язнення, і я відповідаю за нього. Королева особисто призначить йому покарання.

Коммандер озирнувся. т— Він тільки що вбив купу моїх хлопців. Тепер він мій вязень.

Сікс виглядала так, немов збиралася вивергнути вогонь.

— Я не дозволю…

Сотні стріл, як одна, повернулись на відьму. Вона застигла, оцінюючи загрозу. Мабуть, вона теж усвідомлювала, що її дар не зможе протистояти безлічі солдатів, озброєних луками, стріли яких могли бути випущені в будь-який момент. Досить одного точного попадання, щоб її життя закінчилося.

— Ця людина — мій в'язень, — тихо і наполегливо повторила Сікс. — Я повинна відвести його до королеви, щоб…

— Тепер він мій вязень. Повертайся в замок, адже ця територія тепер належить Ордену, не королеві або комусь там ще. І ця людина тепер теж наша.

— Але я…

— А ти вільна. Чи може, ти побажаєш порушити нашу угоду? Хочеш, щоб ми тут усіх вирізали?

Бляклі очі Сікс огледіли сотню солдатів, що націлили на неї луки.

— Зрозуміло, наша угода залишається в силі, командер. — Відьма перевела погляд на офіцера. — Ми будемо її дотримуватись, як і ви.

Коммандер злегка схилив голову.

— От і добре. А тепер залиши нас робити свою справу. У відповідності з угодою. Ти теж можеш зайнятися своїми справами. Ти можеш іти, куди хочеш. Мої люди не будуть приставати ні до тебе, ні до іншої прислуги в замку.

Кинувши на Річарда лютий погляд, відьма повернулася й пішла геть. Річард, разом з рештою солдатами спостерігав, як вона прослизнула в хвіртку в стіні, пройшла до входу в замок по залитому кров'ю двору, переступаючи через поранених і мертві тіла. Люди на її шляху розступалися.

— Як твоє ім'я? — Повернувся до Річарда командер.

Зрозуміло, справжнього імені назвати було не можна. Навіть ім'я, яке він носив колись у дитинстві — Річард Сайфер — використовувати було неможливо, це б означало признатися, хто він такий насправді. Його думки заметушилися, він намагався придумати ім'я, яким можна скористатися. Коли Зедду потрібно було назвати вигадане ім'я…

— Мене звуть Рубен Рибнік.

— Гаразд, Рубен. Ось твій вибір. Ми можемо розпороти тобі живіт і змусити дивитися, як стерв'ятники будуть пожирати твої кишки і битися за свою здобич.

Річард був упевнений, що така доля йому не загрожує. Досить зробити всього один рух, і лучники тут же його прікінчать. Але вмирати він не хотів. Мертвий, він не допоможе Келен.

— Ця можливість мені не дуже подобається. У вас іншої не знайдеться?

Хитра посмішка розповзлася по обличчю офіцера, роблячи його дійсно схожим на рептилію.

— Взагалі-то, є. Бачиш, кожен армійський підрозділ має свою команду Джа-Ла. Ми зібрали нашу команду з кращих людей, яких тільки могли відшукати. Творець благословив їх винятковим талантом. Те, як ти пробивався до своєї мети, виглядало досить переконливо. На шляху до виходу ти не дозволив нікому зупинити тебе, незважаючи на силу, яка тобі протистояла. Ти — природжений гравець.

— Гра — заняття небезпечне.

Коммандер знизав плечима.

— Це Гра Життя. Зараз у нас якраз не вистачає одного гравця, тому що він загинув в останній грі. Він намагався заблокувати гравця супротивника, і броц вдарив його по ребрах. Зламані ребра прокололи легкі — це була брудна і болісна смерть.

— Не надто спокуслива робота.

Очі офіцера загрозливо блиснули.

— Зрозуміло, ти завжди можеш поспостерігати, як стерв'ятники будуть пожирати твої нутрощі…

— А у мене може з'явитися шанс грати за команду імператора?

— Команду імператора? — Перепитав офіцер. Він втупився на Річарда, зацікавлений таким питанням. — Ти і правда, незвичайний тип.

Нарешті він кивнув.

— Багато гравців мріють потрапити в імператорську команду Джа-Ла. Якщо ти доведеш свою цінність, допоможеш нам перемогти на турнірах, проявиш свої навички гравця — тоді, мабуть, це можливо. У тебе є дуже хороший шанс потрапити в команду імператора. Якщо проживеш досить довго.

— Значить, я буду грати у вашій команді.

Коммандер посміхнувся.

— Ти мрієш стати героєм, вірно? Знаменитим гравцем Джа-Ла? Прославленим гравцем?

— Можливо.

Коммандер нахилився ближче.

— Думаю, тебе зацікавлять жінки, яких ти зможеш заробити, перемагаючи. Захоплення в очах гарних жінок, їх посмішки, їх увагу…

Річард подумав про зелені очі Келен, про її посмішку.

— Так, така думка мене приходила.

— Приходила, значить? — Офіцер весело пирхнув. — Гаразд, Рубен. Ти повинен засвоїти одне: ти — не гравець, який добровільно прийшов вступити в команду. Ти — полонений, і притому дуже небезпечний. Гравці такого роду містяться у нас в особливих умовах. Ти будеш сидіти в клітці на колесах. Тебе будуть випускати на час гри або тренування. В інший час ти — лише тварина. Дика тварина в клітці. Тобі доведеться наполегливо працювати, щоб навчитися грати в команді, навчитися використовувати їх сили і слабкості. Тепер ти — частина команди, а не окрема людина.

Вибору у Річарда не було.

— Я зрозумів.

Коммандер глибоко зітхнув і засунув великі пальці за пояс з піхвами.

— Добре. Якщо ти будеш добре грати, викладатися до кінця в кожній грі, а особливо, якщо нам вдасться перемогти команду імператора, я дозволю тобі вибрати жінку. З тих, яким просто не терпиться забратися в ліжко гравця Джа-Ла.

— З переможцями, — поправив Річард.

Коммандер кивнув.

— З переможцями. — Він скинув палець. — Один невірний крок і ти будеш убитий.

— Домовилися, — промовив Річард. — У вас є новий гравець.

Коммандер махнув рукою, підкликаючи ближче інших гравців. Вони підійшли і вишикувалися перед офіцером.

— Підженіть фургон. Той, з кліткою — для нашого нового гравця. Думаю, ви вже бачили, наскільки він небезпечний. Поводьтеся з ним відповідно. Я хочу використовувати його талант проти наших суперників.

Коммандер подивився на Річарда оцінюючим поглядом.

— Було б зовсім непогано перемагати при кожному зручному випадку.

Кивнувши, командер взявся віддавати накази.

— Розставте часових у місті і навколо замку — нам не потрібні неприємності від жителів Тамаранга. Потім зберіть робітників, щоб обладнати склади продовольства. Потрібно знайти зручне і досить велике місце для цього. Тільки не в місті. За містом, біля річки.

— Літо скоро скінчиться. Не встигнете озирнутися, як прийде зима, і тоді повз нас буде проходити безліч обозів. Війська, що стоять в Новому Світі, до зими повинні бути забезпечені всім необхідним.

Тамаранг забезпечить нас усім, що необхідно для будівництва. По річці прибуватиме деревина, тому потрібно прокласти туди нові дороги. І нам знадобиться безліч казарм, щоб розмістити всі війська, розквартировані тут.

— Всі плани вже готові, — кивнув один з молодших офіцерів.

Як Річард і припускав, Орден збирався використовувати Тамаранг, як перевалочний пункт з безліччю складів. Набагато легше було мати справу з тими, хто погоджувався примкнути до Ордена, замість того, щоб, зруйнувавши все, будуватися заново.

— Сам я поїду звідси разом з військами і обозом, — оголосив командер. — Імператор збирає всіх, кого можливо, для нападу на Д'хару. А вождь Д'харіанськой Імперії спокійно стояв і слухав, як готується заключний бій, напад на останній оплот свободи Нового Світу, для того щоб вирізати всіх, хто залишився. І тільки він знав, що ніякого заключного бою не буде.

* * *

Рейчел прокинулася через те, що почула кроки Віолетти по спальні. Через невелику щілину в її залізному скрині Рейчел могла бачити високе вікно поперек стіни. Незважаючи на те, що важкі королівські сині штори були запнуті, вона змогла розгледіти в проникаючому світлі, що був тільки світанок.

Королева Віолетта зазвичай не вставала так рано. Рейчел прислухалася, намагаючись зрозуміти, що робить Віолетта. Королева смачно позіхнула, потім зашаруділа, мабуть дістаючи одяг.

Ноги Рейчел затекли від того, що вона пробула в скрині всю ніч. Їй хотілося вилізти і розтягнутися. Але про це бажання вона не наважувалася просити. Принаймні, їй не наділи затискач на язик попередньої вночі; часами Віолетта не відчувала подібного занепокоєння.

Раптово пролунало БАМ-БАМ-БАМ, від якого Рейчел підскочила і від якого її серце шалено забилося. Це був стукіт підборів взуття Віолетти по кришці скрині.

— Прокидайся, — сказала Віолетта. — Сьогодні великий день. Вночі посильний просунув записку під двері. Сікс повернулася — за кілька годин до світанку.

Одяг королеви зашелестів, коли вона почала одягатися. Це було якось незвично, оскільки зазвичай королева викликала прислугу, яка діставала їй одяг і одягала її. На цей раз вона одягалась сама, тому і шелестіла. Рейчел рідко чула, як Віолетта шарудить одягом. Було очевидно, що вона була в гарному настрої через повернення Сікс.

Серце Рейчел впало від розуміння того, що все це означало.

Вузька смужка світла в щілині кришки спальної скрині затемнилася і разом з тим з'явилися очі Віолетти.

— Вона призвела Річарда з собою. Заклинання, які я намалювала, спрацювали. Сьогоднішній день буде найгіршим днем його життя. І я буду свідком його криків. Сьогодні він почне розплачуватися за свої злочини проти мене.

Очі Віолетти зникли. Шелест одягу продовжився, коли королева перетнула кімнату і закінчила одягатися, надягати панчохи і зашнуровувати черевики. Через кілька митей вона повернулася і заглянула знову.

— Я збираюся дозволити тобі спостерігати, як солдати будуть шмагати його, — вона підняла голову, — що ти повинна сказати?

У кутку своєї скрині Рейчел сковтнула.

— Спасибі, королева Віолетта.

Віолетта захихотіла і випросталась.

— У нього не буде ні дюйма на спині без знаків батогів до того часу, коли сьогодні зійде сонце, — вона пройшла коротку відстань до столу в кутку і повернулася. Рейчел почула поворот ключа в замку. Відкриваючись, замок видав металевий брязкіт об стінку залізної кришки. Віолетта витягнула замок з засува. — І це — тільки початок того, що я збираюся зробити з ним. Я збираюся…

Пролунав швидкий стук у двері. Приглушений голос вимагав відкрити двері. Це був голос Сікс. — Почекайте, я вже йду, — крикнула Віолетта через кімнату.

Рейчел присунулася ближче до щілини і побачила Віолетту, яка квапливо втягала замок назад в засув. Вона вділа його в той момент, коли Сікс знову постукала в двері.

— Зараз, зараз, — вимовила Віолетта, і як тільки відпустила замок, помчала поперек кімнати. Вона повернула клямку на великих, важких дверях, і тут же двері відчинилися. Сікс увірвалася в кімнату, похмура, як грозова хмара.

— Ви захопили його, адже так? Він тут і замкнений там, куди я сказала його посадити? — Запитала Віолетта тремтячим від хвилювання голосом, як тільки Сікс закрила важкі двері, — Ми можемо почати його покарання негайно. Я накажу, щоб охоронці зібралися…

— Військо захопило його.

Рейчел присунулася ближче до залізної кришці і обережно дивилася в щілину. Сікс стояла біля дверей. Королева була спиною до Рейчел. Віолетта стояла під пильним поглядом відьми в білій атласній сукні з довгим синім поясом, взута в черевики поверх білих панчіх. т— Що?

— Імперські війська Ордена вторглися на світанку. Вони заповнюють місто, і, поки я це вимовляю, захоплюють замок. Може — їх тисячі, або десятки тисяч, а можливо — сотні тисяч, — хто знає.

Віолетта виглядала засоромленою, не бажаючи вірити тому, що вона почула, намагаючись підібрати слова.

— Але цього не може бути. У повідомленні, яке Ви надіслали, сказано, що він був замкнений, як я і проінструктувала, в камері, де він понівечив мене.

— Був — правильне слово. Ми прийшли вночі, і я замкнула його так, як Ви і бажали. Тоді я послала Вам повідомлення і зробила деяку роботу до настання ранку.

— Я вела його за собою тільки що. Я супроводжувала його, щоб він постав перед Вами, коли ми зіткнулися з підходячими солдатами. Це була одна з великих частин підкріплення. Їх мета не різанина і грабіж; вони хочуть створити базу в Тамаранзі для інших підкріплень, що надходять з Старого світу. Я їм запропонувала…

— Що відносно Річарда?!

Сікс зітхнула.

— Я запізнилася. Не було нічого, що я могла б зробити. Війська йшли з усіх боків. Наші захисники не мали жодного шансу зупинити їх. Ті, хто пробував, були зметені. Я сильно намагалася використати шанс домовитися з солдатами Ордена і спробувати знайти спосіб забезпечити безпеку для Вас і ваших придворних.

Поки я обговорювала з їхнім командером сприятливі умови для нас, на зразок допомоги для встановлення маршрутів їх поставок, Річард раптово вихопив меч.

Віолетта вперлася кулаками в стегна.

— Що Ви маєте на увазі, під — «він схопив меч»? — Її дратівливість, поряд з її голосом, підскочила в одну мить, — Ви прослідкували, щоб він не мав свого меча?

— Це був не Меч Істини. Це був інший меч. Тільки простий меч. Він, мабуть, вихопив його у якогось солдата, коли ніхто не дивився на нього. Але хоча це був простий меч, він знав, як використовувати його. Раптово спалахнув бій. Річард був схожий на саму відпущену смерть. Він вбивав солдатів Ордена дюжинами. Це було божевілля. Солдати вирішили, що вони виявилися в сьогодні битві. Кожен йшов у бій, навіть не знаючи, проти чого вони боролися. Всі зійшли з розуму в одну мить. Я не змогла б впоратися з таким рівнем стовпотворіння. Було занадто багато солдатів, було занадто багато шаленства. Мені потрібен було деякий час, щоб взяти під контроль те, що відбувається, але цього часу не було. Річард пробрався за стіну…

— Він утік! Після всього зробленого, він втік!

— Ні. За стіною його чекали сотні лучніков. Вони піймали його в пастку і захопили його.

Віолетта зітхнула з полегшенням.

— Добре. На якусь мить я вирішила, що…

— Ні, не добре. Коммандер не віддав його мені. Оскільки Річард убив так багато його солдатів, командер заарештував Річарда. Вони, ймовірно, мають намір стратити його. Я сумніваюся, що він доживе до завтра. В одному з місць замку по дорозі сюди, через вікно я побачила, як вони заштовхнули Річарда в залізний фургон. У супроводі колони військ, його повезли на північ.

Віолетта закліпала в обуренні.

— Ви дозволили йому піти? Ви дозволили цим брудним нікчемам забрати його, забрати мій приз?

У тиші, Рейчел розгледіла чорний блиск у погляді Сікс. Вона ніколи не бачила, що б відьма метала подібні погляди на королеву раніше, і вона подумала, що Віолетті краще б бути трохи більш розсудливою.

— У мене не було ніякого вибору, — вимовила Сікс з крижаною інтонацією в голосі. — Сотні стрільців направили на мене зброю. Вони не залишили мені жодного вибору. Але не було нічого схожого на те, що я хотіла віддати їм Річарда. Занадто багато праці пішло на це.

— Ви повинні були запобігти цьому! Ви володієте силою!

— Її недостатньо для…

— Ти дурна ідіотка! Ти дурна, дурна, нічого не варта, тупа ослиха! Я довірила тобі важливу задачу, і ти навіть не переживаєш за мене! Тебе будуть шмагати неспинно все твоє життя за це! Ти — не краща, ніж інша частина моїх нічого не вартих, безглуздих радників! Щоб провчити, тебе відшмагають там, де повинні були відшмагати Річарда!

Рейчел здригнулася від лункого звуку удару. Це вдарилося об підлогу тіло Віолетти. Задом вона шубовснула на підлогу.

— Як ти смієш торкатися до мене таким чином, — сказала Віолетта, потираючи свою щоку. — За це я тебе страчу. Варта! До мене!

Майже відразу пролунав стукіт у двостулкові двері.

Сікс відкрила одну з них. Два солдати з піками подивилися на королеву, що сиділа на підлозі, потім у блідо-сині очі жінки, що тримала ручку дверей.

— Якщо ви посмієте постукати в ці двері ще раз, — зашипіла Сікс, — я з'їм ваші сирі печінки на сніданок і вмиюсь вашою кров'ю. Двоє чоловіків стали такими ж блідими, як Сікс.

— Жалкуємо, що потурбували Вас, Господиня, — сказав один з них, — так-так, шкодуємо, — вимовив інший, вони кинулися навтьоки і вискочили із залу.

З гнівним гарчанням Сікс схопила Віолетту за волосся і поставила її на ноги. Відьма вибухнула таким ударом, що Віолетта, перекидаючись по підлозі, залишила на килимах смуги крові.

— Ти невдячна маленька докучлива дитина. Я терпіла все, що діставалося мені від тебе. Я терпіла це досить довго. З цього моменту ти будеш тримати язик за зубами, або я вирву те, що я тобі виростила.

Її довгі, кістляві пальці схопили Віолетту за волосся і поставили її знову на ноги, щоб жбурнути королеву в стіну. Рейчел примітила, що руки Віолетти безвольно висіли. Вона нічого не робила, щоб захиститися, коли Сікс била її раз за разом. Кров, що бігла з носа Віолетти і з її рота, забризкала стіну. Пляма крові, схожа на нагрудник, яскраво виділялася на білій атласній сукні Віолетти.

Коли відьма, нарешті, зупинилася, королева звалилася на підлогу і безпорадно заридала.

— Заткнися! — Заревіла Сікс, вибухнувши новим гнівом. — Перестань! Встань зараз же або ніколи не встанеш знову!

Віолетті довелося прикласти масу зусиль над собою, і коли, нарешті, вона встала перед Сікс і підняла на неї свій погляд, її очі були наповнені не тільки сльозами, але й жахом.

Віолетта підняла підборіддя. Вона явно придушила свій страх і замість цього, була охоплена обуренням.

— Як ви смієте торкатися вашої королеви таким способом. Я буду…

— Королева? — Сікс презирливо усміхнулася. — Ти ніколи не була чимось більшим, ніж маріонетковою королевою. Тепер ти більше не королева. На цей момент, ти вже у відставці. Тепер королева — я. Не як ти, пихата маленька кретинка, яка вважає себе важливою через нісенітниці власних істерик, а реальною королевою. Королевою з справжньою силою. Королевою Сікс. Засвоїла це?

Коли Віолетта почала ридати від обурення, Сікс шльопнула її досить сильно, щоб її голова відкинулася в сторону і додала свіжих бризків крові до зеленувато-блакитного узору на стіні. Знову випробувавши руки розгніваної відьми, Віолетта, тим не менш, не опиралася насильству.

Сікс вперлася кулаками в свої опуклі стегна і нахилилася до Віолетти.

— Я запитала, чи зрозуміла ти це?

Віолетта, перебуваючи на межі паніки, кивнула, відчувши смертельну загрозу в голосі Сікс.

— Скажи це! — Сікс шльопнула її знову, — Відповідай своїй королеві належним чином!

Ридання Віолетти ставали все голосніше, як ніби одне тільки це могло врятувати їй трон.

— Скажи це, або я зварю тебе живою, нарубаю і згодую свиням.

— Так… Королева Сікс.

— Дуже добре, — прошипіла Сікс з отруйною посмішкою. Вона випросталась. — Тепер, яку користь можна отримати з тебе? — Вона підняла погляд до стелі, торкаючись пальцем її підборіддя королівським жестом. — Чи повинна я потурбуватися залишити тебе в живих? Так, я вирішила — ти будеш придворним художником. Дрібний член моєї прислуги. Будеш виконувати свою роботу належним чином, і тоді будеш жити. Підведеш мене якимсь чином — будеш зварена і згодована свиням. Зрозуміла?

Віолетта кивнула під зблиснулим поглядом Сікс.

— Так, королева Сікс.

Сікс посміхнулася з деспотичною гординею від того, як швидко вона довела задачу до Віолетти. Вона схопила її за комір за шиєю колишньої королеви.

— Тепер, у нас термінові справи. Ми все ще можемо навести порядок.

— Але як? — Запхикала Віолетта, — Без Річарда…

— Я підрізала йому ікла. Його дар поки що у мене, і він залишиться відрізаним від нього. Я вирішу сама, коли прийде час для угод з ним. Що стосується всього іншого, є інший спосіб, але він, на жаль, набагато важчий. Використовувати Річарда в основних напрямках було б найменш складним шляхом. Це також дозволяло керувати твоїми діями легко і без скарг, в той час, як я керувала тобою, як маріонеткою. Інший шлях набагато більш складний, тому що, на відміну від Річарда, потрібно втягнути в роботу безліч інших людей, і тому ми повинні приступити негайно.

— Що за інший шлях?

Сікс видавила удавану усмішку.

— Ти намалюєш ще деякі картини для мене. — Однією рукою вона відкрила двері, а іншою поволокла Віолетту в зал. — Мені потрібно, щоб ти намалювала одну жінку. Жінку з залізним нашийником навколо шиї.

— Про яку жінку Ви говорите? — Запитала Віолетта тремтячим голосом. Рейчел встигла ще побачити їх у передпокої, коли Сікс торкнулася ручки дверей.

— Ти її не пам'ятаєш. Через це буде важче виконати роботу, але я буду вказувати тобі, як завершити деталі, які мені будуть потрібні. Однак, це буде набагато важче ніж що-небудь з того, що ти робила раніше. Я боюся, що це буде перевіркою не тільки твоєї здатності, але і твоєї сили і витривалості. Якщо ти не хочеш закінчити в помийному кориті свиней, то ти викладешся повністю. Тобі ясно?

— Так, королева Сікс, — сказала Віолетта голосом, здавленим сльозами.

Як тільки Сікс, тягнучи Віолетту, рушила далі, вона грюкнула дверима спальні, закриваючи за собою. Від раптової тиші, Рейчел, затамувавши подих, задалася питанням, коли вони згадаютьпро неї і тоді повернуться. Вона чекала, але, нарешті, дозволила собі дихати. Віолетта накинула замок, тому ймовірно вона не буде згадувати про Рейчел. У Віолетти малися проблеми набагато серйозніші, ніж хвилюватися про звільнення Рейчел.

Рейчел боялася, що їй доведеться померти в проклятій скрині. Визволить її хтось зараз? Чи повернеться Сікс і вб'є Рейчел? Врешті-решт Рейчел була призначена для розваги Віолетти. А тепер у Сікс не було ніякої причини далі підтримувати високий статус Віолетти. Головною тепер була Сікс.

Рейчел знала більшість людей, які працювали в замку. Вона знала, що жоден з них не посміє сказати ані слова, коли Сікс скаже їм, що тепер вона їх королева. Кожен боявся Віолетти, тому що вона карала людей і страчувала, але ще більше кожен боявся Сікс, тому що вона була тим, хто змушував їх виконувати забаганки Віолетти. Крім того, коли Сікс говорила про щось людям, то здавалося, вони втрачали здатність робити що-небудь інше, ніж те, що вона говорила їм робити. Ті, хто сперечався з Сікс, як з'ясовувалося потім, кудись зникали. Рейчел прийшло в голову, що свині напевно виглядають досить добре вгодованими.

Рейчел зауважила, що в той момент, коли Сікс била Віолетту, та не робила ніяких спроб захиститися. Рейчел знала, що Сікс була відьмою. Відьми володіли можливістю змусити людей забути, як боротися проти того, що відбувалося. Вони робили тільки те, про що вона говорила, незалежно від того наскільки сильно вони не хотіли цього. Як ті два охоронці. Вони бачили королеву на підлозі з розбитим носом, волаючою про допомогу, але швидко вибрали те, що наказала їм зробити Сікс, а не Віолетта.

Рейчел продовжувала сидіти в залізній скрині вся в роздумах і переживаннях про те, що ж станеться з нею. І раптом у неї з'явилася думка.

Обережно і тихо, навіть притому, що нікого не було в кімнаті, а двері були закриті, вона щільно притиснулася до кришки. Одним оком вона заглянула в щілину. Спочатку, вона озирнулась, побоюючись, що відьма, так чи інакше, могла спостерігати за нею. Іноді відьма була до неї по ночах… в її снах. Рейчел ніяк не була б вражена, якби раптом Сікс матеріалізувалася в центрі кімнати. Було багато чуток серед придворних про дивні речі, які почали відбуватися в замку з появою Сікс.

Але кімната залишалася порожня. У кімнаті нікого не було, не було високої постаті в чорних шатах. Упевнившись, що вона одна, Рейчел подивилася на замок. Вона вдивлялася деякий час, оскільки не була впевнена, що те, що вона бачила, було можливо. Замок, що висів у засуві, не був закритий.

Рейчел пам'ятала, як Віолетта намагалася закрити його, коли Сікс стукала у двері, але, швидше за все, в поспіху вона не замкнула його. Якби Рейчел вдалося витягнути замок з засуву, вона змогла б відкинути кришку і вилізти.

Сікс відвела Віолетту в печеру. Віолетта і Сікс пішли. Р ейчел пробувала дотягтися до замку через щілину, але він висів надто далеко. Потрібна була паличка або щось схоже, щоб дістати до нього. Вона пошукала всередині спального скрині, але нічого схожого не було. Усередині не було палок, зате зовні — були розкидані всюди. Зовні було багато чого, чим вона могла б скористатися, але це були поза скринею.

Замок був перекинутий через сталеві петлі, що проходили через прорізи в засуві, і іншого способу відкрити кришку не було. Можливо, що замок був замкнений. Вона сіла на ковдру, пригнічена тим, як тане її надія.

Вона втратила Чейза. Якийсь час її життя було втіленою мрією. У неї була сім'я, чудовий батько, який доглядав за нею і вчив дуже багатьом речей. Рейчел смикала кінець грубої нитки, якою була прошита кромка ковдри. Чейз був би розчарований, побачивши, як легко вона здається, побачивши її похмурість, але що вона може зробити? У скрині немає нічого такого, що вона могла б використати для відкриття замку. На ній було плаття і черевики. Її черевики не пролізли б через щілину. Єдине, що було ще, — її ковдра. Все інше Віолетта забрала. У неї більше нічого не залишилося.

Оскільки вона продовжувала намотувати нитку, розплуталося більше грубої нитки. Рейчел глянула на нитку, намотану навколо кінця її пальця, і несподівано надихнулася.

Вона почала тягнути нитку, виводячи стібки з ковдри, витягаючи все більше і більше. Незабаром вона дісталася до іншого кінця нитки зіпсованої ковдри, і тепер у неї була довга нитка. Здвоївши її, вона натягнула її між долонями і ногою, закручуючи її в більш пружну нитку. Пішло досить багато часу на те, щоб зробити це кілька разівів і скачати щільну мотузку. Вона зробила петлю на кінці і потім присунулася до щілини.

Вона акуратно почала накидати петлю на замок, намагаючись накинути її так, щоб вона зачепила його і витягнути з засува. Сказати було легко, а ось на ділі все виявилося складніше. Нитка не була достатньо пружною, щоб накинути її влучно. Рейчел перепробувала кілька різних способів, але жоден з них або не увінчувався успіхом, або навіть якщо вдавалося накинути край петлі на замок, нитка зісковзувала в сторону. Ніяк не вдавалося її накинути на дальній край гака дужки замку. Нитка була надто легкою, щоб накинути її добре, але, в той же час, була занадто жорсткою для затягування замку, коли вона накидала її туди, куди хотілося.

І все ж, вона зуміла змусити кінець нитки зачепити замок. Однак кінець нитки завис під кутом, а зовсім не так, щоб нитка могла зісковзнути по стрижню замку.

Вона втягнула нитку назад і намочила її слиною, потім спробувала ще раз. Мокра нитка була трохи важчою. З'явилася можливість кинути петлю трохи точніше. На руці з'явилася ранка, крім того, вона втомилася від спроб — щоб накидати нитку, вона повинна була згинатися набік. Здавалося, що весь ранок вона провела за цим заняттям. Нитка висохла.

Рейчел поклала нитку в рот, даючи їй добре просочитися. Вона притулилася до щілини і кинула нитку. З першого ж разу нитка впала на замок. Тільки петля виявилася нижче кінця стрижня замку.

Рейчел застигла. Ще жодного разу їй не вдавалося потрапити так близько. Було важко тримати руку в щілині і дивитися в простір, що залишився. Але все ж, вона змогла побачити, що, якщо потягнути, нитка не зачепить гак там, де потрібно.

Оскільки нитка була мокрою, вона прилипла до довгого бруска, який фіксувався на клямці, коли був замкнений. У Рейчел з'явилася ідея. Вона обережно почала покручувати нитку між пальцем і виступом. Нитка, прилипнувши до металу її слиною, прокручувалася, поки кінець нитки не зірвався. Рейчел примружилася і придивилася. Схоже, петля була там, де вона і повинна була бути. Вона боялася поворухнутися, побоюючись зробити помилку, втратити цей, можливо єдиний, шанс, зробити невірний рух, не продумавши все до кінця.

Чейз завжди говорив їй, що вона повинна користуватися головою — ретельно обміркувати, як це він називав — а потім діяти, як обдумала.

З усіх боків виглядало так, що петля була в правильному місці. Якщо вона потягне, а нитка залишиться приклеєною до стрижня замку її слиною, то петля зачепиться за кінець бруска. Її серце, шалено закалатало в грудях. Вона відчувала, що задихається. Затамувавши подих, Рейчел почала вкрай обережно тягнути нитку. Петля захопила торець металу. Якби вона потягнула з більшим зусиллям, то все б провалилося.

Петля туго натягнулася і зісковзнула за кінець стрижня замку. Їй ледь вірилося в це. Обережно й монотонно, вона тягнула нитка вгору, витягуючи замок з засуву. Коли він майже був за металевими петлями, зазубрина на кінці бруска зачепилася за засув. Вона спробувала потягнути трохи посильніше, але замість того, щоб підніматися, замок відхилявся під кутом. Рейчел боялася тягнути занадто сильно. Нитка могла порватися.

Вона склала нитку в кілька разів, зробивши її грубою.

Вона вважала, що напевно нитка вийшла досить міцною. І все ж, вона не могла відповісти на питання, наскільки міцною була нитка і як сильно для такої міцності вона може потягнути. Злегка послаблюючи натяг і дозволяючи замку опуститися нижче, а потім смикаючи знову, швидко чергуючи руху то вгору, то вниз, вона намагалася витягти металевий стрижень з обода.

Несподівано замок вискочив з засува і випав. Він повис на нитці, гойдаючись назад і вперед під рукою Рейчел, що стирчала в щілині. Вона штовхнула, і кришка зі скрипом відчинилися. Тильною стороною рук, Рейчел стерла сльози, текучі по щоках. Вона визволила себе. Якщо б тільки Чейз міг бачити, як вона цього домоглася!

Тепер, їй потрібно вибратися з замку перш, ніж Віолетта або Сікс повернуться. Рейчел не знала, чи Віолетта в курсі того, що не закрила замок. Якщо вона згадає, що не замкнула замок і скаже про це Сікс, то вони повернуться.

Рейчел попрямувала до великих дверей, але тут згадала дещо важливе. Вона розвернулася і побігла в кут до столу. Вона розвернула кут кришки в положення, яке Віолетта використовувала, коли писала вказівки про те, кого повинні покарати або стратити. Рейчел схопила золоту ручку в основі шухлядки в центрі і висунула поличку. Вона відклала її в бік, потім руками пролізла до задньої частини і помацала навколо. Її пальці торкнулися чогось металевого.

Вона витягнула руки назад. Це був ключ. Віолетта так і не взяла його. Він був там же, куди його клали на ніч. З полегшенням, Рейчел просунула ключ в черевик, потім повернула дверцята на місце.

Не забувши про свою спальну скриню, вона закрила кришку і просунула замок через засув. Вона смикнула за замок, переконуючись, що він замкнувся. Вона потягнула тільки для того, щоб підстрахуватися від того, що не зробила Віолетта. Якби хтось увійшов би в кімнату, то продовжували б думати, що Рейчел як і раніше благополучно замкнена в скрині. Якщо їй пощастить і Сікс або Віолетта навіть не заглянуть у нього, то Рейчел вдасться далеко втекти.

Вона підбігла до великих двостулкових дверей і прочинила їх рівно на маленьку щілину, щоб виглянути. У залі нікого не було видно. Вона ковзнула за двері, тихо зачинивши їх за собою.

Озираючись навколо, вона дісталася до сходів, а потім помчала, намагаючись робити це настільки непомітно, наскільки вона могла. На наступному поверсі, в передпокої, обшитому деревом і без вікон, Рейчел попрямувала до кімнати, яка завжди закривалася. Смолоскипи все ще горіли. Їх тримали запаленими протягом всієї ночі, якщо раптом королева захоче піти в свою кімнату дорогоцінних каменів. Оскільки вона поспішала, то перетинаючи зал, вона застрибала на одній нозі, дістаючи з іншого черевика ключ.

Тримаючи ключ у руці, Рейчел дісталася до дверей, як бажала і подивилася через плече. І тут вона побачила чоловіка на сходах, який спускався в зал. Це був один з дворецьких. Рейчел знала його в обличчя, але не знала його по імені.

— Господиня Рейчел? — Сказав він хмурячись, як тільки підійшов до неї.

Рейчел кивнула.

— Так, а що?

— Точно, — він подивився на двері, — Що це?

Чейз вчив її речам, що дозволяли ухилитися від питань людей, які задають питання, на які вона не хоче відповідати. Він також вчив її, як уникнути підозр іншої людини через те, що вона ухилилася від відповіді. Часто у них була така гра в таборі. Вона знала, що повинна скористатися цим зараз. Але на цей раз це була не гра. Все було смертельно серйозно.

Вона зобразила свій кращий похмурий вигляд. Чейз цього теж її навчив. Він говорив, що потрібно тільки уявити, що хлопчик хоче її поцілувати.

— На що це схоже? Чоловік вигнув брову на неї.

— Це схоже на те, що ти збираєшся увійти в кімнату коштовностей королеви.

— Ви збираєтеся відняти у мене коштовності королеви, за якими мене послали і які я повинна принести їй? Тому ви сховалися за рогом, очікуючи когось, кого пошлють в кімнату коштовностей королеви? Щоб ви могли викрасти їх? — Сховатись — пограбувати тебе — ну, звичайно ні, звичайно ні. Я просто хочу знати…

— Ви хочете знати? — Рейчел вперлася руки в стегна. — Ви хочете знати? Ви відповідаєте за коштовності? Чому ви не підете і не запитаєте королеву Віолетту, про те, що Ви хочете знати? Я впевнена, що вона не буде заперечувати проти дворецького, який розпитував її. Можливо, вона тільки відшмагає Вас, але не стратить. Я перебуваю на службі, і дещо виконую для неї. Чи потрібно мені піти і привести частину стражників для свого захисту і коштовностей королеви, які я повинна доставити їй?

— Стражників? Ну, звичайно ні…

— Тоді, які справи привели вас сюди? — Вона подивилася в одну сторону, потім в іншу, але не побачила нікого. — Варта! — Заволала вона, але не занадто голосно. — Стража! Злодій хоче коштовностей королеви!

Чоловік запанікував, намагаючись заспокоїти її, але потім залишив спроби і помчав геть без всяких слів. Він навіть не оглянувся. Рейчел швидко відкрила двері, знову перевірила зал, і потім прослизнула всередину. Вона не думала, що хто-небудь її почув, і не хотіла витрачати часу більше, ніж потрібно.

Навіть боковим зором вона не звернула ніякої уваги на блискучу, відполіровану стіну з невеликих дерев'яних скриньок. Безліч і безліч невеликих скриньок були заповнені намистами, браслетами, брошками, діадемами і кільцями. Замість цього вона тут же попрямувала до химерної білої мармурової тумби, яка стояла окремо в протилежному кутку кімнати коштовностей. Зверху на ній колись стояв улюблений предмет королеви Мілени — прикрашена дорогоцінними каменями шкатулка, яку вона роздивлялася при будь-якій можливості.

Тепер на цьому місці була скринька, яка, здавалося, була зроблена з найчорніших думок Володаря. Вона була настільки чорною, що кімната, заповнена коштовностями, представлялася непідходящою для присутності чогось такого монументально зловісного.

Рейчел дуже не хотілося торкатися оздобленої дорогоцінним камінням шкатулки королеви Мілени. Але їй була ненависна навіть сама думка про те, щоб торкнутися цієї. І все ж, вона повинна зробити це.

Вона знала, що їй потрібно поспішити, щоб мати хоч який-небудь шанс на втечу. Не кажучи про те, що буде, якщо Віолетта згадає, що залізна скриня залишилася незамкненою. Вона може сказати Сікс, або Сікс може прочитати це в її думках. Рейчел підозрювала, що Сікс була здатна на таке. Якби вони дізналися, що Рейчел залишилася не замкнутою в скрині, то вони б неодмінно повернулися.

Рейчел зняла чорну скриньку з білої мармуровоі тумби і поклала її в шкіряну сумку, яка лежала біля протилежної стіни. Це була та ж сама сумка, яку Самуель використовував, щоб принести скриньку Сікс.

По дорозі до дверей Рейчел зупинилася перед високим, облямованим деревом дзеркалом. Їй було огидно дивитися на себе в дзеркало, противно бачити своє волосся, яке було знову обрубане Віолеттою. Коли раніше вона жила в замку, в минулому, коли вона була іграшкою принцеси Віолетти, Рейчел не дозволяла їй відрощувати волосся, тому що вона була ніким. Як тільки Віолетта роздобула Рейчел назад, перше, що вона зробила — вона взяла великі ножиці і обрізала довге, красиве і світле волосся Рейчел. Це була перша її можливість добре розгледіти себе, хоча й надто близько. Вона стерла сльози зі щік.

Чейз говорив їй, коли вона вперше йшла з ним, що якщо вона хоче бути його дочкою, вона повинна дозволити своєму волоссю відрости. Її волосся стало довгим і блискучим за останні роки, і вона почувала, ніби вона дійсно росте, як його дочка. Зараз вона не виглядала так само, як і в попередній раз, коли стояла в цій кімнаті і дивилася на себе в це ж дзеркало, коли вона допомогла Чарівникові Джіллеру вкрасти скриньку Одена. З'явилися відмінності. Вона більш подорослішала, стала… неприваблива.

Тепер вона вступила в незграбний перехідний вік, як називав його Чейз, перед тим, як одного разу, як Чейз обіцяв, вона розквітне красивою жінкою. Цей день здавався неймовірно далеким. Крім того, без Чейза, ніхто не буде дбати, щоб вона росла або оберігати її.

Чейз мертвий, а її волосся було обрізане знову. Віолетта не просто обрізала його, вона обрубала його клаптями. Після цього вона виглядала, як зла собака, яка спить біля купи гною. Але було ще щось, що Рейчел примітила в дзеркалі. Вона побачила жінку, якою вона стане одного разу, як і обіцяв Чейз. Що подумав би Чейз, якби побачив її зараз, з обкромсаним волоссям?

Рейчел відкинула свої думки і перекинула шкіряну сумку через плече. Вона злегка прочинила двері, щоб оглянути зал, потім відкрила побільше, щоб оглянути іншу сторону. Все було вільно. Вона поспішно вийшла в зал, закрила двері і замкнула її. Вона пам'ятала зали та проходи замку, так само, як вона пам'ятала вигин посмішки Чейза, коли їй вдавалося змусити його посміхнутися, коли він намагався не зробити цього. Найкраще це виходило, коли він сміявся, намагаючись бути сердитим на неї.

Вона скористалася сходами прислуги, щоб уникнути більшості стражників. В основному, вони стояли ближче до головних залів, таких, як цей. Люди чергували без перерв. І все ж, жоден з них ще не знав, що у них нова королева. Вона не знала, що люди подумають про цю новину. Рейчел знала, що люди ненавиділи Віолетту, але Сікс наводила на них жах.

Прачки, несучі зв'язки, повернулися до своєї балачок, після того як Рейчел пробігла повз них. Чоловіки, що несли провіант, не звертали на неї ніякої уваги. Рейчел ні з ким не зустрічалася очима, щоб вони не могли запитати її про що-небудь.

Вона дісталася до дверей з іншого боку залу, які вели до виходу з замку. Вона обігнула кут і вперлася обличчям в двох вартових. Вони були одягнені в червоні туніки під кольчугою і тримали піки з блискучими наконечниками. На поясах висіли мечі.

Рейчел відразу зрозуміла, що у них немає ні найменшого наміру дозволити їй пройти, не дізнавшись, що вона тут робить і куди збирається йти.

— Ви повинні зникнути! — Крикнула їм Рейчел. — Поспішайте! — Вона повернулася і вказала позаду себе. — Імперські війська Ордену входять в замок — тим шляхом!

Один з чоловіків стиснув піку обома руками і наліг на неї всією вагою.

— Нам нічого боятися цих людей. Вони — наші союзники.

— Вони мають намір стратити всіх вартових королеви! Я чула, як командувач роздавав накази! Страчуєте їх усіх — він сказав! Як можна більше — він сказав. Всі солдати витягли великі бойові сокири. Їм було сказано, що вони можуть робити все, що завгодно з засудженими до страти. Поспішайте! Вони вже йдуть! Рятуйтесь!

В обох стражників відвиснули щелепи.

— Цим шляхом! — Крикнула Рейчел, вказуючи на сходи прислуги. — Вони не здогадаються шукати там. Поспішайте! Я піду попереджати інших!

Чоловіки закивали в подяку і побігли до дверей на сходи прислуги. Коли вони зникли з виду, Рейчел знову почала швидко пробиратися до дверей, що вели із замку. Вона вибрала шлях, яким прислуга користувалася для походів в місто за різними речами для потреб замку. Солдати — вселяючі страх великі чоловіки, які патрулювали усюди, здавалося, не турбували прислугу, тому Рейчел приєдналася до декількох теслярів і пішла поруч з високим колесом їх ручного візка. Потімона сховалася позаду навантажених дощок. Солдати не звертали особливої уваги на прислугу, що виконувала свою роботу, в основному розглядали більш симпатичних жінок. Рейчел опустила голову і продовжувала йти. З її обрубаним волоссям вона виглядала, як прислуга, і жоден з солдат не зупинив її.

Далі, після великої кам'яної стіни, вона продовжувала йти разом з прислугою, поки вони не пройшли ділянку лісу, який підходив близько до дороги. Вона озирнулася через плече і не побачила, що б хто-небудь з солдат дивився їй услід. Швидко, як кішка, Рейчел ковзнула в ліс. Як тільки вона виявилася серед товстих кленів і сосен, вона побігла. Вона пробиралася оленячими стежками через ожину так, щоб будь-який переслідувач не міг виявити точно, пішла вона на захід чи на північ. Як тільки вона побігла, звідки не візьмись, з'явилася паніка і охопила її ноги. Все, про що вона могла думати — це бігти. Це був її шанс. Вона повинна бігти.

Якби солдати Імперського Ордена спіймали її тут — бути біді. Вона не була впевнена щодо того, що вони зроблять з нею, але вона досить ясно представляла картину. Чейз дав їй цей урок в одну темну ніч перед похідним багаттям. Він розповів їй дещо з того, що чоловіки зроблять з нею.

Він наказав їй не потрапляти на очі чоловікам, схожим на цих. Він говорив їй, що, якщо вона виявиться перед такими чоловіками і буде захоплена, то вона повинна буде боротися з ними всім тим, що буде здатна використовувати. Чейз говорив, що він не хоче лякати її, а навпаки, хоче застерегти. Однак вона розридалася, і відчула себе краще, тільки коли він обійняв її своєю величезною рукою.

Вона зрозуміла, що у неї немає нічого, чим вона змогла б боротися. Її ножі у неї відняли. Вона шкодувала, що не була більш кмітливою, і перш, ніж покинути замок, не окинула швидким поглядом кімнату Віолетти в пошуках будь-якого з її ножів. Вона так прагнула втекти, що не додумалася до цього. Принаймні, проходячи через кухню, коли була там, вона могла вхопити якийсь ніж. Вона настільки була поглинена своїм успішним трюком з ниткою, що пішла, так і не подумавши про необхідність мати зброю. Чейз, ймовірно, сердився б за таку її безпечність до свого життя. Її обличчя горіло від сорому.

Вона зупинилася, коли побачила міцну гілку, яка лежала на землі. Вона підняла її і перевірила на міцність. Вона здавалася міцною. Ударившись об ялину, гілка видала твердий звук. Це буде трохи важче, ніж їй хотілося б нести, але, принаймні, у неї буде хоч дещо.

Після бігу вона сповільнилася до швидкого кроку і продовжувала рухатися, намагаючись відійти на найбільшу відстань від замку, наскільки могла. Вона не знала, коли виявиться її зникнення, і вона не знала, чи може Сікс вистежити її. Рейчел мучило питання, чи могла Сікс вдивитися в чашу з водою і визначити, де Рейчел знаходиться. Ці думки змусили її знову побігти швидше.

До початку полудня вона натрапила на слід. Було схоже, що сліди вели приблизно на північ. Вона знала, що Ейдіндріл був десь на півночі. Вона не знала, чи знайде що-небудь так далеко, але не могла придумати чого-небудь іншого. Якби вона змогла повернутися в Замок Чарівників, назад до Зедда, то він допоміг би їй.

Вона настільки була поглинена думками, що навіть не помітила людини, поки майже не зіткнулася з ним. Подивившись, вона зрозуміла, що це був солдат Імперського Ордена.

— Так-так, що у нас тут?

Оскільки він почав наближатися до неї, Рейчел розмахнулася кийком і з усієї сили вдарила його поперек коліна. Мужик скрикнув і впав на землю, стискаючи своє коліно і викрикуючи прокльони на її адресу.

Рейчел стрімко пустілась бігти. Вона знову повернулася до оленячих стежок, оскільки раз вона була менша, то їй легше буде пробиратися через них, ніж для великих солдатів. По звуках погоні було схоже, що дюжина чоловіків почала продиратися за нею через кущі. Вона чула крики солдата далеко позаду, якого вона вдарила дрючком, що все ще збуджено лаявся і волав до своїх приятелів, щоб вони спіймали її.

Як тільки вона вискочила на розчищену, що обдувалася вітрами і практично відкриту ділянку, вона побачила, що спереду були солдати, які перегородили їй дорогу. Всі вони кинулися до неї.

Рейчел взяла вбік і побігла. Було схоже, що скрізь навколо були солдати. Її охопила паніка від нерозуміння, як втекти від них. Вона почула, як один з них впав. Вона не стала оглядатися назад і продовжувала бігти. Вона почула інше падіння і короткий зойк, потім знову все стихло. Вона сподівалася на диво, що при такій запаморочливій швидкості, переслідувачі будуть спотикатися на ямах або вивертати щиколотки об низьку виноградну лозу.

Ще один солдат замугикав. Цього разу Рейчел зупинилася і обернулася тільки для того, щоб швидко подивитися. Це не було падінням або переломом щиколотки. Це був передсмертний зойк. Очі Рейчел широко розчинилися, коли вона це побачила. Мужик волав так, як ніби з нього здирали шкіру.

Рейчел задалася питанням, що це за ліс в якому вона зараз перебуває, і які монстри водяться тут. Вона повернулась і побігла геть. У неї не буде ніяких шансів, якщо чоловіки доберуться до неї. Вона не знала того, що було ще таке навколо, але в першу чергу її не повинні спіймати, інакше вони переріжуть їй горло за отримані неприємності.

Раптово троє чоловіків, які продиралися крізь кущі, заревли в шаленстві. Вона скрикнула, і понеслася від страху з усіх ніг. У солдатів, тим не менш, ноги були довші і вони наздоганяли її.

Але несподівано один з них зупинився. Озирнувшись через плече, Рейчел побачила, що його спина вигнулася, немов у нападі страшного болю. Потім вона помітила, фут сталі, що стирчав з його грудей. Двоє інших повернулися до несподіваного нападу ззаду.

Солдат, проткнутий мечем на бігу, почав падати, і Рейчел була вражена тим, кого вона побачила позаду нього. Це був Чейз. Власною персоною. Це не піддавалося осмисленню.

Обидва мужини накинулися на нього. Чейз атакував швидкими, потужними ударами, розібравшись з ними так, як ніби відмахнувся від докучливих паразитів, але з-за дерев все більше і більше солдатів оточувало їх. Вона нарахувала, принаймні, півдюжини великих солдатів Імперського Ордена проти одного величезного Начальника прикордонної варти.

Рейчел підбігла, оскільки Чейз боровся з усіма солдатами відразу. Коли він убив одного солдата, солдат з іншого боку спробував скористатися цим. Але Рейчел сильно вдарила його під коліна. Його ноги підкосилися. Чейз розвернувся і проткнув його, але на нього продовжували жорстоко насідати все більше солдатів, всі вони стогнали від зусиль в спробі убити здорованя. Крізь зціплені зуби, вони гарчали в спробі відібрати зброю у Чейза, для того щоб інші змогли убити його. Рейчел била по них з усієї сили, але все марно.

Коли ще один із солдатів впав замертво, Рейчел вихопила клинок з піхов убитого і тут же полосонула по ногах солдата, заходив до Чейза зі спини. Він скрикнув і обернувся. Чейз тут же його розрубав.

Все раптово затихло, чути було тільки важке дихання Рейчел і Чейза.

Всі солдати лежали мертвими.

Рейчел стояла, втупившись на Чейза. Вона не могла повірити тому, що бачила, не могла повірити своїм очам. Вона боялася, що він зникне, як фантом. Він дивився на неї зверху вниз, і сама чудова посмішка була на його обличчі.

— Чейз, ти що тут робиш?

— Прийшов подивитися, чи все з тобою в порядку.

— Чи все в порядку? Та я була полонянкою в замку. Я думала, що ти помер. Я повинна була вирватися на свободу. Що затримувало тебе так надовго?

Він знизав плечима.

— Не хотів перешкоджати твоїм власним досягненням. Хіба не краще, що ти робила все самостійно?

— Ну, — сказала вона, трохи спантеличена, — я, можливо, скористалася б деякою допомогою.

— Це як? — Він вдавав, що нерозчулений її словами. — Ти ж впоралася.

— Але ти не знаєш як. Це було жахливо. Вони замкнули мене в скрині знову, і вони затискали мій язик, щоб я не могла говорити.

Чейз скоса подивився на неї.

— Я припускаю, що ти не захопила цей зажим з собою, адже так? Мені видається, це корисний пристрій.

Рейчел розсміялася і обняла його за талію. Коли вона вперше зустріла його, то могла обійняти його тільки за ногу, вище вона б не дотяглася. Вона насолоджувалася умиротворенням від того, що його величезна рука лежала на її спині. Вона відчула, що все в світі знову встало на свої місця.

— Я думала, що ти помер, — сказала вона і розплакалася.

Він роздратовано скуйовдив її волосся.

— Так я б не зміг поступити з тобою, малятко. Я обіцяв піклуватися про тебе і маю намір це робити.

— Я вважаю, що залишилася вашою дочкою. — Правильно думаєш. Твоє волосся знову понівечене. Тобі потрібно буде відростити його назад, якщо хочеш залишитися зі мною. Ти не повинна надалі так обстригати своє волосся, якщо хочеш бути моєю дочкою. Я тобі говорив уже про це.

Рейчел посміхалася крізь сльози. Чейз був живий. *** Кара, разом з наступаючою їй на п'яти Ніккі, пройшла через величезні оббиті міддю двері, покриті складними вигравіруваними символами. Мерехтливий спалах блискавки, що пройшов через дюжину вікон, розташованих по верхньому колу між високими колонами з червоного дерева, освітив полиці, що стояли ряд за рядом по периметру круглої кімнати. Вони встигли полагодити тільки серйозні пошкодження високих двоповерхових вікон, сподіваючись, що цього буде достатньо, щоб кімната могла і далі служити сховищем. Деякі з важких темно-зелених оксамитових драпіровок із золотою каймою промокли, оскільки дощ залітав в ще незасклені дірки від деяких найбільш сильних поривів вітру.

Згадавши, як одного разу тут все опинилось у воді і побачивши те, що плавало в центрі кімнати поверх великого столу, Ніккі сподівалася, що тільки зовсім очманілі краплі дощу зможуть тепер потрапити сюди через відсутні частини вікон. Кинувшись до неї, Зедд схопив її плечі. В його очах ясно читався відчай.

— Ви знайшли його? Він живий, адже так? З ним все добре?

Ніккі зітхнула.

— Зедд, він вижив після подій в Сильфіді, принаймні, я зрозуміла це так.

Сильфіда також сказала їм, що це так. Рікка чергувала там, коли Сильфіда несподівано повернулася. Вони були вражені тим, що Сильфіда взагалі повернулася, не кажучи про те, що вона розповіла їм про те, що відбулося.

Срібне створіння несподівано пристрасно розповіло в подробицях про те, що сталося з Річардом. Сильфіда зробила це не тому що хотіла розповісти, де вона була з одним з її мандрівників, а швидше тому, що Річард, її господар, попросив Сильфіду розповісти їм, що він в безпеки і куди він попрямував. Вона прагнула виконати його наказ.

На жаль, за природою своєю Сильфіда була скритною, і їм не вдавалося в більшості випадків отримати прямі відповіді від неї. Зедд сказав, що Сильфіда не вперта; вона просто не може допомогти іншим способом, окрім, як тим, який їй був даний при її створенні. Вірність — це її природа. Він сказав, що їм залишається тільки змиритися зі способом Сильфіди повідомляти інформацію та докласти всіх зусиль, щоб зрозуміти те, що вони отримають від неї.

Зедд також виявив в Сильфіді сліди, залишені відьмою. Тепер вони були точно впевнені, що це була Сікс. Вони не були впевнені в тому, для чого Сікс це зробила, але, принаймні, вони дізналися від Сильфіди, що Річард, так чи інакше, уникнув її кігтів.

— Але де він? Сильфіда перенесла вас туди? Потрапили ви туди, де, як вона сказала, вона залишила його?

— Так, вона перенесла, — Ніккі подивилася на Морд-Сіт і поклала руку на плече Зедда. — Після того, як ми дісталися до місця, куди доставила його Сильфіда, вона сказала нам, куди він пішов: до землі Мерехтливих в ночі. Нам довелося пройти невеликий шлях, щоб дістатися туди.

Зедд подивився здивовано.

— Мерехтливі в ночі?

— Так. Але Річарда там не виявилася.

— Принаймні, він живий. Схоже, він діяв по своїй власній волі, а не під примусом відьми, — сказав Зедд, вимовляючи це з полегшенням. — Що вони сказали? Що змогли розповісти вам Мерехтливі в ночі?

Ніккі зітхнула.

— Мені шкода, що ви не зможете поїхати туди, Зедд. Можливо, вам вони сказали б більше, ніж вони сказали нам. Вони навіть не дозволили нам вступити в той дивний, мертвий ліс.

— Мертвий ліс? Який мертвий ліс?

Ніккі відмахнулася.

— Я не знаю, Зедд. Я не знавець того, що лежить за межами міста. Це обширний простір, зарослий дубами, але всі дерева були мертві.

— Дубові дерева мертві? — Зедд нахилився ближче до неї. — Ти це серйозно? Мертві дуби?

Ніккі знизала плечима.

— Я лише припускаю що дерева були дубами. Річард пояснював мені, як виглядає дуб. Але вони всі були мертвими.

Зедд глянув в далечінь, і почухав брову.

— Чи були серед цих дубів кістки?

— Так, дійсно, — киваючи, сказала Кара. — Кістки, розкидані всюди серед тих мертвих дерев.

— Чур! — Видихнув прокляття Зедд.

— Чому? — Запитала Ніккі. — Що це означає?

Зедд озирнувся.

— Але ви поговорили з Мерехтливими в ночі?

Ніккі кивнула.

— Тарн — так він назвав своє ім'я.

Зедд тер підборіддя, поки обмірковував почуте.

— Тарн… ні, не знаю його.

— Ще був інший і назвався Жесс, — додала Ніккі.

Зедд скорчив гримасу, намагаючись пригадати ім'я.

— Боюся, його я не знаю теж.

— Жесс сказав, що Річард шукав жінку, яку Мерехтливі в ночі повинні були знати.

— Це напевно про Келен, — сказав Зедд і з розумінням кивнув.

— Те ж саме представили і ми, — сказала Кара.

— Але навіщо він пішов до Мерехтливих в ночі в її пошуках? — Запитав він швидше себе, аніж Ніккі, але вона все одно відповіла.

— Сильфіда не говорила нам ні про яке інше місце, тільки про те, куди вона доставила його. Очевидно, Річард не дав ніяких інших інструкцій Сильфіді, про те, у що ще можна нас посвятити. А сама вона не буде виходити за рамки явних вказівок. Як ти і підмітив, це — її природа.

— І Мерехтливі в ночі теж не сказали нам, навіщо він був там. Вони сказали, що у нього були на те свої причини для того, щоб бути там, і немає ніякої необхідності знати про це іншим. Вони сказали, що вони не можуть розкривати подібні речі, пов'язані з його ім'ям.

— Не для інших, але, але… — Її голос перервався в неспокійному бурмотіння.

Зедд глянув на них:

— Але хіба вони не розповіли вам нічого про те, що Річард робив там? Взагалі нічого? Ми повинні з'ясувати, навіщо він пішов до Мерехтливих в ночі. Його шлях проліг через них, а потім щось сталося, що для нього, можливо, виявилося сюрпризом під час його подорожі, можливо в це втрутилася Сікс, поки він ішов до Мерехтливих в ночі? Чому? Що вони йому сказали? Що сталося, поки він був там?

— Мені шкода, Зедд, — сказала Ніккі. — Як ми не намагалися, ми дійсно нічого не могли дізнатися. Сильфіда дійсно розповіла нам частину з того, що трапилося з Річардом, куди вона його доставила, і що він пішов до Мерехтливих в ночі, але вона або не знає більшого, або вона просто не хоче розповідати нам решту з деяких міркувань. Річард більше не повертався до Сильфіди, оскільки він більше не може подорожувати. Цілком можливо, що Сильфіда дійсно не знає більше нічого.

— Річард, ймовірно, пішов пішки. Я припускаю, що він направився сюди, до нас. Зрештою, саме сюди він прямував, коли щось пішло не так, як повинно було пройти в Сильфіді. З якихось міркувань він пішов до Мерехтливих в ночі, але це, можливо, більше відноситься до географії, ніж до чого-небудь ще, він був набагато ближче до них, ніж до нас, і тому, можливо, він вирішив зробити коротку зупинку там перед поверненням до нас. Йому нічого іншого не залишалося.

Що стосується Мерехтливих в ночі, вони не розкажуть нам нічого лишнього. Вони не дозволили нам вийти за межу мертвих дерев, в ті величезні, стародавні дерева, які були за ними. Але у всьому цьому є й деякі хороші новини. Ми, принаймні, знаємо напевно, що Річард живий, і що він пішов в країну Мерехтливих в ночі. Все це трапилося з Річардом, значить, він живий. Знаючи Річарда, можна передбачити, що він спробує знайти якомога швидше коня, і, ймовірно, з'явиться тут, перш ніж ми дізнаємося про це.

Зедд стиснув її руку.

— Ти права, моя дорога.

Це був жест, від якого Ніккі стало спокійніше, майже так само, як ніби це був зв'язок із самим Річардом. Так чинив і Річард в подібні моменти неспокою.

Зедд раптово спохмурнів.

— Ви сказали, що Мерехтливі в ночі не дозволили вам пройти у великі сосни?

Ніккі кивнула.

— Так і було. Вони не дозволили нам пройти хоч трохи далі лісу мертвих дубів і дозволити побачити інших Мерехтливих в ночі.

— Крім усього іншого, це має сенс. — Зедд водив пальцем по скроні в задумливості. — Мерехтливі в ночі — потайні істоти, і взагалі не дозволяють нікому пройти в їх землі, але це, як мені здається, виглядає дивно — при таких обставинах не запросити вас туди.

— Вони вмирають.

Очі Зедда вп'ялися в неї.

— Що?

— Тарн сказав, що Мерехтливі в ночі вмирають, і тому вони не хотіли, щоб ми увійшли. Він сказав, що зараз — час великої боротьби серед Мерехтливих в ночі, важкий час печалі і тривог. Вони не хочуть присутності незнайомців серед них зараз.

— Добрі духи, — прошепотів Зедд. — Річард був правий.

Всі нутрощі Ніккі напружилися в тривозі.

— Про що ви говорите? У чому Річард правий?

— Смерть дубів. Вони захищають землю Мерехтливих в ночі. Мерехтливі в ночі теж вмирають. Це — частина каскаду подій. Річард вже сказав нам, чому, у цій самій кімнаті. На відміну від нього, мені потрібно було більше доказів, щоб повірити йому.

— Більше доказів? Що ти цим хочеш сказати?

Він узяв Ніккі за лікоть і повернув її до мережі заклинання, яка плавала над столом.

— Подивися сюди.

— Зедд, — застережливо сказала Ніккі, — це — мережа для перевірки Вогняного ланцюга, і це підозріло схоже на внутрішню проекцію.

— Правильно.

— Я знаю, що я права. Питання в тому, що відбувається? Що ви зробили?

— Я знайшов спосіб активувати свого роду моделювання внутрішньої проекції без твоєї участі всередині. Це не те саме в усіх аспектах, — сказав він, вільно жестикулюючи, — але для тих цілей, які я переслідував, цього було достатньо.

Ніккі була здивована, що він в змозі виконати таке. Було тривожно знову бачити цю саму річ, яка майже відняла у неї життя. Але це було не те, що її стурбувало в черговий раз. — Чому їх там дві? — Запитала вона. — Є тільки одне заклинання Вогняного ланцюга. Чому тут дві мережі?

Обличчя Зедда освітилося скривленною посмішкою.

— Ах, тут є хитрість. Бачиш, Річард стверджував, що шими присутні в світі живих. Якщо б це було так, їх присутність забруднила б світ життя, забруднилося б і чарівництво. І все ж, жоден з нас не побачив ніякого свідчення цього. Це — парадокс такого забруднення; воно руйнує нашу здатність виявити його присутність. Я хотів знайти спосіб побачити, чи правий був Річард.

— Річард Рал правий.

Зедд знизав костистими плечами на її рішучу заяву.

— Але мені потрібно було переконатися, чи існує насправді хоч якесь підтвердження. Я нічого не зрозумів про дію символів, про які нескінченно повторював Річард. Я теж вірю йому, Ніккі, але я не розумію, як своїм способом він може зрозуміти мову символів, яким чином він прийшов до тих висновків, до яких він прийшов. Мені потрібно бачити доказ, який я зрозумію.

Склавши руки, Ніккі втупилася на здвоєну мережу заклинання.

— Припускаю, що знаю, як ви це з'ясували. Я вірю тому, що він відчуває, але я іноді відчуваю розгубленість, це коли, як новачок, здаєш екзамен з того, що пропустив на заняттях. Коли Річард…

Ніккі затихла і опустила руки.

— Зедд, ці дві проекції не однакові.

Його посмішка знову стала хитрою.

— Я знаю це.

Ніккі підійшла ближче до столу, і наблизилася до двом форм, витканих з палаючих ліній. Вона вивчила їх більш уважно. Вона вказала на одну.

— Ця — заклинання Вогняного ланцюга. Я розпізнала її. Інша ідентична, але вона — не те ж саме. Це дзеркальне відображення істинного заклинання.

— Я помітив, — він виглядав дуже гордий собою.

— Але це неможливо.

— Я подумав так само, але потім я згадав про книгу, що називається «Книга інверсій і дуплексів».

Ніккі повернулась до старого чарівника.

— Ти знаєш, де «Книга інверсій і дуплексів»?

Жести Зедда були невизначеними.

— Ну так, я зумів заволодіти копією.

Ніккі подивилася на нього з підозрою.

— Заволодіти копією?

Зедд прочистив горло.

— Справа в тому, — сказав він і, взявши її під руку, повернув до палаючих ліній і предмету під рукою, — що читаючи цю книгу багато-багато років назад, я згадав, що в ній говорилося про методи дуплексу у форм заклинання. У той час для мене це зовсім нічого не значило. Навіщо комусь знадобляться дуплексні форми заклинання? Але в ній було більше. Книга містила і інструкції про те, як інвертувати форму заклинання, яка спочатку була дуплексною. Сама чокнута річ, яку я коли-небудь чув. На деякий час я відкинув книгу і її невиразну методику. Для чого могла служити така річ? Кому знадобиться робити таке? Нікому, подумав я.

Він підняв палець.

— І потім, обдумуючи можливість забруднення, залишеного шимами, і пробуючи думати про спосіб довести теорію Річарда, я раптово згадав про те, що прочитав в тій книзі одного разу, і що вразило мене. Я зрозумів, навіщо комусь знадобиться дублювати і інвертувати форму заклинання.

Ніккі розгубилася.

— Гаразд, я здаюся. Так чому?

Зедд схвильовано зажестикулював на плаваючі дві форми заклинання.

— Ось чому. Дивись. Це — оригінал, дуже схожий на той, в якому ти була, але без деяких з найбільш складних і непостійних елементів. — Зедд махнув рукою, підкреслюючи, що це не відноситься до справи. — Які нам не потрібні для цього дослідження. А ось це — те ж саме заклинання, дубльоване, а потім Інвертоване. Це — копія.

— Здається, я зрозуміла, — сказала Ніккі, — але я все ще не зрозумію, до чого може послужитися виконання такого дивного аналізу.

Посміхаючись зі знанням справи, Зедд торкнувся пальцями її плеча.

— Пошкодження.

— Пошкодження? А як щодо… — Ніккі мало не задихнулася від осмислення. — Коли ти вивернув заклинання навиворіт і назад, пошкодження не інвертувалося!

— Саме так, — сказав Зедд, пустотливо підморгнувши, і повчально похитав пальцем. — Пошкодження не захочуть інвертуватися. Вони не зможуть. Форма заклинання — тільки демонстрація заклинання, замінник чогось реального. Тому ними можна маніпулювати і інвертувати їх. Це — не реальне заклинання; реальне заклинання не можна інвертувати. Але пошкодження не впливають на магію якось виразно або направлено. Пошкодження ж реальні. Пошкодження впливають на все.

Зедд став надзвичайно серйозним, поглинутий предметом проблеми.

— Коли форма заклинання активувалася, вона вже несла в собі пошкодження. Коли ти дублюєш форму заклинання, пошкодження дублюються разом з нею, але коли ти інвертуєш її, пошкодження не можуть інвертуватися, оскільки вони реальні, але реальні не там, де існує тільки форма заклинання. Не забудь, що забруднення було причиною того, що ще трохи і воно могло вбити тебе.

Ніккі перевела погляд від напружених горіхових очей Зедда на дві палаючі форми заклинання. Вони були дзеркальні. Вона почала вивчати структуру, розглядаючи кожну лінію, кожен елемент, порівнюючи з іншою формою заклинання, яка була такою ж, але перевернутою.

І раптом вона помітила.

— Там, — вона шепнула, показуючи, — Ця частина є тотожна у обох. Вона не перевернулася. Вона відображається не дзеркально, як все інше. У цієї частини лінії абсолютно співпадають, у той час, як все інше інвертоване.

— От-от, — тріумфально виголосив Зедд. — Отже, призначення «Книги інверсій і дуплексів» в тому, щоб виявити недоліки, які не можна помітити іншими способами.

Ніккі втупилася на старого, який постав у новому світлі. Вона знала про «Книгу інверсій і дуплексів», але, як і всі інші, хто вивчав її, вона ніколи не розуміла її призначення. Про це сперечалися, звичайно, але ніхто ніколи не зміг би запропонувати такий спосіб застосування цієї таємної книги магії. Теорія цієї книги кидала виклик традиційним знанням про призначення та застосування магії. У підсумку, після деякого часу, її відкинули, як просту дивину. По суті, її представляли на заняттях тільки як примху, реліквію давнини, марну, але, тим не менш, згадувану хоча б тому, що вона продовжувала існувати.

Зедд, як і Річард, ніколи не відкидав ніяких крихт знання. Як і всі зібрані знання, він фіксував їх десь у куточках своєї свідомості, на випадок якщо вони зможуть стати в нагоді. Коли було важко знайти відповідь, він звертався до своєї пам'яті про забуті речі, ніби перебираючи каталог в якомусь курному кутку своєї пам'яті.

Річард поступав так само. Знання, одного разу придбане, залишалося в його арсеналі. Це дозволяло йому використовувати речі новими способами, придумувати дивовижні рішення, які часто кидали виклик старим, загальноприйнятим методам чарівництва. Багато людей приходили до такого способу мислення, особливо коли це мало відношення до магії, що межує з єрессю.

Ніккі ж бачила його справжню цінність. Правильні відповіді на проблеми були отримані саме завдяки такому методу думки, логіки, і розсудливості, повністю використовувати все, що знаєш. Це була сутність Шукача, основа того, як він шукав правду. Це теж була одна з основних якостей Річарда, який так зачарував Ніккі. Він був учнем без формального навчання, який інтуїтивно знаходив вихід із найскладніших ситуацій способом, яким ніхто б більше не зміг.

Зедд пригнувся, потягнувши Ніккі за собою.

— Подивися сюди. Бачиш це? Можеш розпізнати це? Цю частину, яка не інвертувалася?

Ніккі струснула головою.

— Ні. А що це?

— Це — забруднення, залишене шимами. Ось так я його і розпізнав. Це — павук в павутині магії.

Ніккі випросталась.

— Це лише доводить, що Річард тоді був правий.

— Хлопчик зрозумів це інтуїтивно, — погодився Зедд. — Хоч я дійсно не розумію, як, але він був абсолютно правий. Як тільки воно виділилося, я розпізнав забруднення, залишене шимами, так само, як впізнав би червонувато-коричневий осад іржі. Він був здатний бачити це на мові ліній, і він був правий. Заклинання забруднено; і джерелом цього забруднення були шими. Це — механізм, яким шими стирають і руйнують чарівництво. Так само, як і це заклинання, вони могли заразити і інші магічні потоки.

— Це те, що вбиває Мерехтливих в ночі? — Запитала Кара.

— Боюся, так і є, — відповів Зедд. — Дуби навколо їх житла також наділені захисним чарами. І те, що і дуби, і Мерехтливі в ночі вмирають разом, особливо примітно.

Ніккі пішла до вікон, спостерігаючи неясні спалахи блискавок через непрозоре скло.

— Чарівні істоти вимруть. Те, що і говорив нам Річард.

Приступ туги за ним защемів у серці так сильно, що ця біль пройшла через неї, як тінь смерті, що віднімає душу. Вона відчувала, що висохне і помре, якщо вони не знайдуть його скоро. Вона відчувала, що не зможе вижити, якщо ніколи не отримає шанс побачити його знову, побачити життя в його сірих очах.

— Зедд, як ти думаєш, він правий і відносно всього іншого? Ти думаєш, що ми насправді билися на драконах, і що ми забудемо про те, що подібні речі існували в світі? Ти думаєш, що Річард виявиться правий, і світ який ми знаємо, перетвориться з реального в царство легенд?

Зедд зітхнув.

— Я не знаю, моя дорога, я дійсно не знаю. Хотів би думати, що хлопчик неправий по більшій частині, але я навчений давним-давно не тримати парі проти Річарда.

Ніккі посміхнулася про себе. Цієї ж самої речі вона була навчена теж.

— Ніккі, — сказав Зедд, невизначено жестикулюючи, намагаючись підібрати слова, — ти… добре, що хтось, відноситься до Річарда так само, як і я, і відчуває подібну пристрасність і лояльність до нього. З якого боку не глянь, ти чи не єдина, яка йому підходить… — Він скинув руки вгору і ляснув ними по боках. — Ну, я не знаю.

— Зедд — ти, Кара, я — ми всі любимо Річарда, якщо це те, що ти пробуєш висловити.

— Я вважаю, що це і є сама суть. У мене немає ніяких спогадів про Келен, але мені бачиться, що якщо уявляти її такою ж, як можна було б представити тебе в цій ролі, то я повинен думати про неї більше ніж про його соратницю, що розділила з ним ту ж боротьбу.

Ніккі відчула себе так, ніби її тільки що пронизала блискавка. Вона не наважилася дозволити собі навіть почати оцінювати емоційний заряд його слів. З величезним зусиллям вона змогла утримати своє самовладання і на довершення просто смикнула бровою і сказала:

— Що ти маєш на увазі?

— Так само, як Кара і Річард, я прийшов до висновку про твою величезну роль в що відбувається, особливо враховуючи те, що я думав про тебе спочатку. Я почав довіряти тобі, як дружині мого онука.

Ніккі сковтнула, але не відповіла поглядом на його пильний погляд.

— Дякую тобі, Зедд. Беручи до уваги те, звідки я прийшла, і те, що являла собою спочатку, сказане тобою значить для мене набагато більше, ніж ти можеш уявити. Сприймати людей такими, які вони є, тобто, щиро…

Вона прочистила горло і, нарешті, подивилася на нього. Незважаючи на те, наскільки вона була вражена його словами, вона подумала, що ці слова не значили чогось іншого, як просто були передмовою до чогось важливого.

— Ти хочеш мені щось сказати?

Він кивнув.

— Я дізнався дещо ще. Вкрай тривожне. Про це я б не сказав нікому, але, ну, в загальному, крім самого Річарда немає нікого, кому б я довіряв більше ніж тобі і Карі. Ви обидві стали більше, ніж друзями в повному розумінні цього слова. Я тільки пробую знайти спосіб виразити вам наскільки…

Коли його слова затихли, він дивився кудись убік. Ніккі м'яко поклала руку на його плече.

— Ми повернемо його, Зедд, я обіцяю тобі це. Але ти правий в тому, що ми відчуваємо до нього. Річард повністю змінив моє життя. Якщо є щось, про що ти повинен сказати, мені хотілося б думати, що ти можеш довіряти Карі і мені так само, як зміг би довіритися Річарду. Мені здається, ти це мав на увазі? Всі ми відчуваємо одне й теж по відношенню до нього, і наші відносини… Я… ну, — вона стулила кінчики пальців разом, — загалом, ти знаєш, що я маю на увазі.

Боячись, що вже сказала занадто багато, Ніккі відчувала, як її обличчя почервоніло. — Що я намагаюся вимовити, — сказав Зедд, нарешті, — так це те, що мені потрібна ваша допомога, і я хочу, щоб ви знали, що ви обидві значите для мене — що тепер мені ці речі не здаються безтурботними або примхливими. Все своє життя я зберігав таємниці, оскільки їх потрібно було зберігати. Це не найлегша річ, яку можна виконати, але так було потрібно. Ситуація змінилися, тому я більше не можу тримати певні знання тільки в собі. Зараз зав'язалося докупи стільки всього, як ніколи раніше.

Ніккі кивнула, і всю свою увагу звернула на чарівника.

— Я розумію. Я зроблю все, що зможу, щоб виявитися гідною твоєї довіри.

Зедд стиснув губи.

— Та книга, «Книга інверсії і дуплексів», була прихована в місці, про яке ніхто крім мене не знає, і не здогадується, що воно взагалі існує. Це місце в підземеллях Замку Чарівників.

Ніккі і Кара перезирнулися.

— Зедд, — запитала вона, — ти хочеш сказати, що є кістки і під Замком? І там є книжки?

Зедд кивнув.

— Багато книжок. Якраз там я і знайшов «Книгу інверсії і дуплексів».

Він зробив кілька кроків убік, щоб подивитися на вікна, мерехтячі від спалахів грози, бушуючої зовні.

— Ніхто не здогадувався про те, що я знаю, що місце кісток є також там внизу. Я знайшов його, коли був ще хлопчиком. Я зрозумів, що ніхто не ступав туди впродовж цілої вічності. Ні один слід не торкав пил на тих поверхах впродовж тисячоліть. Я був першим, хто залишив слід в тому віковому пилу. Мені не було потрібно пояснення значимості цього факту.

Оскільки я був хлопчиськом, я сильно злякався, увійшовши в те древнє підземелля. Я і так був наляканий, оскільки потрапив туди, намагаючись знайти дорогу назад в Замок. Коли я знайшов підземеллч, я інстинктивно відчув, що це місце не було б заховано, не будь на те серйозних підстав, тому, наскільки це було можливо до цієї пори, я ніколи нікому не розповідав про це. І ще я відчув, наче це місце само дозволило мені увійти, натомість вимагаючи зберегти його таємницю.

Я не тільки поставився до цієї відповідальності серйозно, я відчув себе під захистом цього недослідженого місця. Крім того, там спочивали останки дуже багатьох людей — можливо навіть моїх власних предків. Я знав, що були завжди ті, хто неодмінно скористається такою знахідкою, і я не хотів, щоб це трапилося з цим місцем, яке приховали ті, хто дбайливо намагався зберегти священне місце в спокої.

До цього можна лише додати, що я відчував себе дуже винуватим через те, що порушив спокій цього місця поховання з нікчемної причини — прокрастися назад в замок, щоб, в першу чергу, уникнути неприємностей через те, що пішов без дозволу. Я вислизнув з Замку, щоб піти на ринок в Ейдіндріл і передивитися всі захоплюючі дрібнички, які розпродавалися там. Це заняття було набагато більш захоплююче, ніж нудні заняття, яким я повинен був присвячувати свій час.

Після мого випадкового відкриття, я став обережно задавати завуальовані питання і з'ясував, що навіть старі чарівники, яких я знав, не мали жодного уявлення про це місце під Замком чарівноїика. Через довгий час, я прийшов до висновку — ніхто не підозрював про існування такого місця, не було навіть чуток про нього.

У ті хлоп'ячі роки у мене було багато занять, які займали майже весь мій час. В ті часи в Замку жило ще багато людей, і з моїм навчанням у мене ніколи не з'являлося можливості провести в підземеллі — за весь цей час — більше декількох годин. Я швидко виявив, що багато таких же самих книг були і нагорі в Замку, і так як я був хлопчиськом, я прийшов до висновку, що вважати, що це була важлива знахідка, було неправильно.

Він відсторонено посміхнувся.

— Я уявляв себе великим дослідником, який виявив стародавні скарби. Але цими скарбами, головним чином, виявилися кістки і книги. Була нескінченна кількість старих книг в Замку, по яких я повинен був вчитися, і більшість з них не були такими, які представлялися в захоплюючих душу мріях книгами про складання заклинань, одягненими в обкладинки з бурштином або інкрустовані дорогоцінними каменями книги проклять. Але там не було нічого подібного. Тільки розкришені кістки і такі ж старі книги.

Є зали під залами внизу в підземеллі, заповнені запиленими старими книгами. У мене ніколи не було багато часу, щоб досліджувати ті кімнати. Я не можу навіть висловити припущення про ту кількість книг, що поховані там. Ніколи не було часу, більше ніж окинути поглядом невелику вибірку. Як я сказав, багато з них я бачив у бібліотеках замку, були і такі, які мені не зустрічалися, і в такому молодому віці жодна з них не справила на мене належного враження для того, щоб запам'ятати її, за винятком тих небагатьох, на зразок «Книги інверсії і дуплексів».

Коли я підріс, я закохався в саму чудову жінку, і незабаром вона стала моєю дружиною. Народження дочки відкрило мені новий світ мого життя, і ця дочка виросла, щоб потім стати матір'ю Річарда. Роботи для молодого чарівника в Замку, було завжди більше, ніж годин, відведених дню. Не було ніякої можливості викроїти час, щоб провести його внизу серед старих кісток.

А потім світ був кинутий у жахливу війну з Д'харою. Це був похмурий час жахливої боротьби. Я став Першим Чарівником. Битви були жахливі, наскільки бій сам по собі може таким бути. Я повинен був посилати чоловіків на смерть. Я повинен був дивитися в очі чарівників, молодих і старих, які не будуть оскаржувати рішення йти в битву і я знав це, і говорив їм докладати всіх зусиль, хоча знав, що це не принесе відчутної користі, і вони, ймовірно, помруть від непомірних зусиль. Серцем я відчував, що були речі, які, якщо б я зробив безпосередньо сам, то вони могли б спрацювати, але були й багато інших завдань, які ніхто крім мене зробити не міг.

Час від часу я приходив до висновку, що відповідальність, знання, і дар були моїм прокляттям. Дивитися на всіх невинних людей, які розраховували на мене, як на Першого Чарівника, і знати, що, якщо я зазнаю невдачі, вони помруть, було трохи більше, ніж я міг винести. В цьому відношенні я точно знаю, що доводиться переносити Річарду. Я був на його місці. Я тримав світ на своїх плечах.

Зедд зробив жест, і відвів погляд, повний смутку від предмета під рукою.

— Так чи інакше, з усіма моїми іншими обов'язками, катакомби лежать головним чином забутими. У мене просто не було ніякого часу, щоб вивчити те, що могло знаходитися там. Після моїх хлоп'ячих нетривалих оглядів, в мені зміцнилася думка, що нічого там не знайти більш суттєвого, ніж старі і порівняно незначні книги, що поховані поряд із забутими кістками. Тоді мені здавалося, що було дуже багато інших більш нагальних справ життя і смерті.

Щодо мене, я вважав найважливішим достоїнством підземелля, що воно дозволяло мені потай як увійти, так і вийти з Замку. Той прохід надав нам неоціненну допомогу, коли Сестри Тьми захопили Замок Чарівників.

Повертаючись до тих часів, коли я був молодший, після війни, в якій загинула моя дружина, Рада і я провели запеклу суперечку по скриньках Одена. А потім… Даркен Рал згвалтував мою дочку. Тому я покинув Серединні Землі — з благородною метою — відвезти свою дочку з собою за кордон у Вестланд. Вона означала для мене все, і мене турбувало тільки її життя. Я думав, що я проживу залишок моїх днів за кордоном в Вестланді.

Потім народився Річард. Я спостерігав, як він ріс. Моя дочка так пишалася ним!

Потай, я переживав з приводу того, що у нього міг бути дар, і хвилювався, що сили з-за кордону одного разу прийдуть за ним. Через якийсь час трапилася пожежа, і раптово моя дочка, мати Річарда, пішла з мого життя, з життя Річарда.

Я присвятив себе Річарду, щоб хоч якось втішитися. Я дав йому все, що здатний був дати, щоб це допомогло йому бути тим, ким він міг стати. Це були одні з кращих днів мого життя з ним.

Без мого відома, поки я докладав усіх зусиль, щоб забути зовнішній світ, Енн і Натан, спонукувані пророцтвом, допомогли Джорджу Сайферу захопити «Книгу Зниклих Тіней» з Замку Чарівників. Вона зберігалася в особистому анклаві Першого Чарівника, де я залишив її для збереження.

— Хвилинку, — сказала Ніккі, перериваючи його розповідь. — Ти хочеш сказати, що «Книга Зниклих Тіней», одна із самих найважливіших книг, існувала, тільки розташовувалася в районі Башти? — Ну, — сказав він, — не зовсім «розташовувалася в районі». Як я сказав, вона перебувала в анклаві Першого Чарівника. Це місце більш безпечне, ніж сама Вежа в цілому і точно нелегке місце, щоб в нього зайти.

— Якщо це настільки безпечно, — Ніккі вирішила нагадати йому, — тоді як Енн з Натаном і Джорджем Сайфером увійшли, щоб узяти книгу?

Зедд зітхнув і подивився на неї з-під густих брів.

— Це-то і стало причиною мого неспокою — єдина копія книги, що була дуже важливою, була вразлива…

— Саме про неї Річард збирався сказати тобі, — сказала Ніккі, раптово осяяна розумінням. — Саме тому він поспішав повернути мене сюди — він сказав, що повинен терміново зустрітися з тобою. Саме з цієї причини!

Зедд насупився.

— Про що це ти?

Вона ступила ближче до чарівника й витягнула маленьку книжку з кишені.

— Це книга, яку Даркен Рал використовував, щоб впустити шкатулки Одена…

— Що-що?! — Це книга, яку Даркен Рал використовував для введення шкатулок Одена в гру, — повторила вона враженому чарівникові. — Ми знайшли це у Народному Палаці. Я пообіцяла Річарду, що вивчу її і постараюся знайти, чи є спосіб відвернути те, що створила Сестра Юлія і чи є можливість вивести шкатулки Одена назад з гри. Я намагалася пояснити Річарду, що магія не діє подібним чином, але ти знаєш Річарда, так легко він не здасться по причині, що щось не може бути зроблено.

Зедд втупився на книгу, яку вона тримала, наче це була гадюка, яка могла вкусити кого-небудь.

— Цей хлопчик має звичай перевернути гори з метою знайти неприємності.

— Зедд, тут є попередження, що для того, щоб використати цю книгу, потрібен ключ. В іншому випадку, без ключа, все, що було раніше, а також все, що буде використано з цієї книги, буде не тільки безплідним, а виявиться фатальним. Тут йдеться, що протягом одного, повного року потрібно встигнути скористатися ключем, щоб довершити те, що було викликано за допомогою цієї книги.

— Ключ, — прошепотів Зедд так, як ніби це був кінець світу. — Скриньки повинні бути відкриті протягом одного року після того, як введуться в гру. Потрібна «Книга Зниклих Тіней», щоб відкрити шкатулки. Ця книга і повинна бути ключем.

— Я теж думаю так, — сказала Ніккі.

— Суть у тому, що ми отримали відомості в кінці Великої війни, в яких говорилося, що деякі чарівники зробили п'ять копій книги, яка ніколи не повинна була бути скопійована.

— І ти думаєш, що — книга, яка ніколи не повинна бути скопійована — і є «Книга Зниклих Тіней»!

— Так. Є книга пророцтв, яка говорить, що «Вони будуть тремтіти в жаху від того, що вони зробили і кинули тінь ключа серед кісток».

Зедд витріщився на неї так, як ніби його власний світ обрушився. — Добрі духи. Звучить так, ніби це — з книги «Байки Янклі». — Точно. Так і є, — сказала Ніккі, — всі, крім однієї, були помилковими копіями. П'ять копій — чотири хибних, одна істинна копія. Зедд притиснув руку до чола. Ніккі помітила, що його дихання стало частіше звичайного. Вона помітила, що він був на краю загибелі.

— Зедд, та що з тобою?

Його пальці тремтіли.

— Чи знаєш ти, що означає сказане тобою про «Книгу Зниклих Тіней», фраза — «занадто легко, щоб бути вкраденою»? Я завжди думав про це, але не знайшов нічого, за що б зміг зачепитися. Це була ще одна річ, яка лежала десь серед моїх думок, але ніколи повністю не спливала на поверхню.

— Так, — сказала Ніккі, терпляче чекаючи, поки він продовжить.

— Так от, коли я згадав про «Книгу інверсії і дуплексів», я, нарешті, згадав, де я бачив її будучи хлопчиськом: у підземеллі. Вона знадобилася мені, щоб перевірити заклинання, і коли ви попрямували з Річардом в Народний Палац, я спустився в підземелля для того, щоб знайти «Книгу інверсії і дуплексів».

Ніккі знала, що він скаже це ще до того, як він це сказав.

— І поки я шукав «Книгу інверсії і дуплексів», я знайшов копію «Книги Зниклих Тіней».

— Вони будуть тремтіти від жаху від того, що вони зробили і кинули тінь ключа серед кісток, — процитувала Ніккі знову.

Зедд кивнув.

— Протягом всього свого життя я ніколи не здогадувався, що там була копія цієї книги. Мене вчили, що не було ніяких інших копій. Мене вчили, що була тільки одна копія. Наодинці мені пояснили, наскільки важливою була ця книга. Але якщо це настільки важливо, тоді чому її не зберігали в більш безпечному місці? Це питання завжди було за межами мого розуміння. Це була одна з причин, через яку я був розсерджений на Раду, яка вирішив роздати шкатулки Одена, як вдячність за заступництво. Я знав, наскільки небезпечними були ті шкатулки, але ніхто не вірив мені. Вони всі думали, що речі, про які я розповідав, були всього лише древнім марновірством чи дитячими казками. Частково, причиною того, що ніхто не вірив в істинну небезпеку, яку представляли шкатулки, було те, що книгу, необхідну, щоб ввести шкатулки в гру, ще ніхто і ніколи не знаходив. Без книги шкатулки були тільки химерною казкою. — Він показав на книгу в руці Ніккі. — Фактично, ніхто і ніколи навіть не знав назви цієї книги. Назва, схоже, написано на древнєд'харіанській мові. Нам потрібен хтось, хто зможе її перевести.

— Я можу читати древнєд'харіанською, — сказала Ніккі.

— Звичайно, ти можеш, — відповів Зедд так, немов його більше ніщо не могло здивувати. — Тоді, як вона називається?

— «Книга Життя».

Зедд став майже таким же блідим, як його хвилясте волосся. Очевидно, він ще не оговтався від шоку.

— «Книга Життя», — повторив він і втомлено протер рукою поперек обличчя.

— Яка відповідна моменту назва, — сказав він. — Влада Одена породжена безпосередньо життям. Відкрий правильну шкатулку і отримаєш владу Одена — сутність самого життя, владу над усім живим і мертвим. Отримаєш безмежну владу. Відкрий невірну шкатулку, і магія покличе до себе — мертвим. Але відкрий іншу невірну шкатулку, і будь-яка жива істота, яка існувала, провалится в небуття. Це стане кінцем всього життя.

Магія Одена — близнюк магії сутності життя і смерті, як частини всього, що живе, тому магія Одена пов'язана як зі смертю, так і з життям. І ключ — це знання, яка шкатулка потрібна. Той, хто відкриє їх, буде ризикувати, але він буде дурнем, якщо буде діяти, не отримавши спочатку ключ, щоб переконатися, яку з них потрібно відкрити.

— Дурень, — сказала Ніккі, — подібний Сестрам Тьми, яких не особливо хвилює небуття, і відкриють вони чи ні неправильну шкатулку? Зедд тільки й міг, що дивився на неї.

— Отже, ти говорив, що знайшов одну з копій, — сказала, нарешті, Кара, коли Зедд затих на якийсь час поглинений роздумами.

Ніккі була вдячна, що Кара спробувала відірвати його від роздумів, в той час, як він виглядав настільки враженим осмисленням подій, настільки жахливих, що вона, ймовірно, не змогла б навіть уявити їх. — Я боюся, що це не найстрашніше, — сказав він. — Бачиш, Річард переніс вміст «Книги Зниклих Тіней» до себе в пам'ять ще в дитинстві. Джордж Сайфер боявся, що книга потрапить у злі руки, але він був достатньо мудрий, і не посмів знищити вміст книги, тому він зробив так, щоб Річард запам'ятав її. Після того, як Річард визубрив кожне слово, він і Джордж Сайфер, прийомний батько, який виховав його і кого Річард вважав своїм справжнім батьком, спалили «Книгу Зниклих Тіней».

Коли Даркен Рал захопив Річарда, і збирався відкрити шкатулки, він змусив Річарда прочитати вголос вказівки з «Книги Зниклих Тіней». Я не пам'ятаю, як це було, — ймовірно, позначається дія заклинання Вогняного ланцюга.

Примітно те, що я там був. Цю частину я пам'ятаю дуже добре, оскільки був сильно вражений двома обставинами. По-перше, розумінням того, що украдена книга з анклаву моєї Вежі була вивчена напам'ять Річардом, а по-друге, що у Річарда був дар, і тільки завдяки цьому Річард зміг запам'ятати і вимовити слова з книги.

Коли я знайшов копію «Книги Зниклих Тіней» внизу в підземеллі, я був глибоко вражений. Я читав її, і досить добре впевнився, що слово в слово це було те, що запам'ятав Річард.

Ніккі підняла голову.

— Це було те ж саме? Ви впевнені?

— Упевнений, — сказав Зедд рішуче. — І те й інше — ідентичне.

Ніккі почала відчувати в собі слабкість.

— Це може означати тільки одне з двох. Або книга була оригіналом, а інша істинною копією цього ключа, або, навпаки, вони обидві були помилковими ключами, фальшивими копіями.

— Ні, вони не могли бути помилковими, — наполягав Зедд. — Коли Річард читав книгу вголос, він не дочитав важливий елемент в самому кінці. Саме, не зачитавши цю частину книги, він і переміг Дарка Рала. Він, по суті, перетворив її в помилкову копію, і таким чином зміг перемогти, перехитривши Даркена Рала. Саме так, як я часто говорив Річарду, — що іноді хитрість — краще чарівництво.

Ніккі поклала книгу на стіл.

— Але не обов'язково це може означати, що це — справжній ключ, а не помилковий. Подивіться сюди, — вона розкрила «Книгу Життя» і вибрала сторінку на самому початку, з однією єдиною річчю на сторінці, немов підкреслюючою, наскільки вона важлива, наскільки центральна вона є.

— Це — початкова формула «Книги Життя». Я вже перевела її. Це — попередження будь-кому, хто прочитає цю книгу.

— Звучить це так: «Ті, хто прийде сюди з ненавистю, повинні піти зараз, оскільки в своїй ненависті вони тільки видадуть себе». Зедд скоса подивився на весь текст сторінки, написаної древнєд'харіанською мовою.

— То ти кажеш, що… так значить Даркен Рал, який звернувся до шкатулок Одена, перебуваючи в ненависті, був би знищений істинною «Книгою Зниклих Тіней «точно так само, як і помилковою?

— Можливо і так, — сказала Ніккі.

Зедд струсив головою.

— Не можу повірити, що це так. Деяка магія в стані діяти, розпізнаючи намір. Меч Істини, наприклад, діє саме так. Люди, які ненавидять, зазвичай не визнають, що знаходяться під впливом підлості. Вони вивергають свою ненависть, як праведну. Ця порочність і змушує їх здійснювати зло і тому це так небезпечно. Вони в змозі зробити самі мерзенні речі, але вважають себе героями, і пишаються тим, що ними скоєно.

— Тоді тобі доведеться сказати мені, що ти віриш, ніби вони однакові, і волею провидіння вони обидві єдині справжні ключі? І вони, по якійсь випадковості, знайшлися близько одна до одної? Ви думаєте, що чарівники, які зробили копії, розсилаючи їх у далекі приховані місця, залишили одну справжню поруч з іншою єдино істинною копією ключа? Який сенс був не розосереджувати копії?

Зедд потер підборіддя кінчиками пальців, обдумуючи сказане.

— Я розумію, що ти маєш на увазі.

— Для книг, подібних цим, повинен бути спосіб перевірити копії — щоб утвердитися в істинності.

— Це так, — відповів їй Зедд. — На початку «Книги Зниклих Тіней» говориться: Якщо той, хто володіє шкатулками, не прочитав цих слів сам, а почув їх з вуст іншої людини, в істинності переданого знання він може переконатися лише за допомогою сповідниці.

— Копія стверджує — якщо почув з вуст іншого, — сказав він. — По суті, людина, яка зробила копію, говорить про це. Той, хто читає, фактично не знає, чи читає оригінал. Якщо це не оригінал, і якщо книгу читає той, хто ввів у гру шкатулки, це попередження про необхідність перевірки.

— Келен, — сказала Ніккі.

Кара і Зедд подивилися на неї і по виразу їх облич було ясно, що вони зрозуміли її.

— Зедд, — нарешті запитала Ніккі в новому мовчанні, — Жоден з нас не пам'ятає Келен. Якщо б ми змогли знайти її, і якщо змогли б так чи інакше розібратися з цим заклинанням Вогняного ланцюга, або щось… це не було б способом тут же відновити її в пам'яті?

Пильний погляд Зедда блукав по палаючих лініях форми заклинання над столом.

— Ні.

Ніккі не очікувала такї впевненої відповіді.

— Ти впевнений?

— Упевнений більше того, чим можу. Заклинання руйнує пам'ять. Воно не приховує чи блокує її, воно руйнує. Воно не змушує людей забути, воно просто стирає пам'ять. Людина, на яку була накинута така жахлива мережа, просто стирається з пам'яті.

— Але повинен бути якийсь спосіб, — наполягала Кара, — якесь чарівництво, таке чи інакше, яке відновить пам'ять про неї.

— Відновить що? Чого жоден з нас не може пригадати? Пам'ять — матеріал життя. Магія діє певними способами, так само, як і всі речі, які існують. Магія — це не якесь суперінтеллектуальна свідомість за завісою, яке знає, чого ми хочемо добитися і може виштовхнути всю пам'ять людини — все його життя — з якогось мішка і повернути її тільки тому, що ми побажали цього.

Кара не виглядала переконаною.

— Але не може…

— Подивися на це ось таким чином. Якщо я попхну цю книгу зі столу, то вона впаде на підлогу. Невидима сила тяжіння змушує це статися. Так діє сила тяжіння. Я не можу махнути руками, щоб по моєму бажанню здійснилася команда силі тяжіння зробити мені обід. Те ж саме з магією і пам'яттю. Заклинання Вогняного ланцюга зруйнувало пам'ять про неї. Це не зможе повернутися. Ти не зможеш відновити те, чого там вже немає. Ти просто не можеш цього зробити. Що пішло, то пішло.

Кара опустила руку вниз по її довгій білявій косі.

— Звучить так, що, схоже, у нас суцільні біди.

— Справді, біди, — визнав чарівник.

Ніккі хотіла сказати, що у самого Річарда бід було побільше, але вона не наважувалась вимовити подібну річ вголос. Вона відчувала себе пригніченою за нього через те, з чим він одного разу повинен буде зіткнутися. Але вона не хотіла бути тією, хто вимовить це.

— Тоді, якщо Річард знайде її, — запитала Ніккі ослабших голосом, — що йому потрібно буде зробити?

Зедд, затиснувши руки за спиною, глянув на неї і відвів погляд убік.

— Є інший спосіб підтвердити істинність копії, — сказала Кара.

Обидва, Зедд і Ніккі, насупившись, налаштувалися почути хибне припущення.

— Вам тільки потрібно знайти інші копії, — сказала вона, — і порівняти їх.

Тієї, яка була в пам'яті у Річарда, вже немає. Якщо знайти інші, їх можна буде порівняти. Та, яка буде відрізнятися, і повинна бути єдино вірною копією. Всі чотири інші, які будуть однаковими, будуть помилковими ключами.

Зедд вигнув брову.

— А що якщо люди, які зробили помилкові ключі, уявили, що одного разу одна розумна Морд-Сіт додумається до цього і тому всі копії зробили відмінними одна від одної так, щоб їх не можна було порівняти?

Кара зніяковіла.

— Ох.

Ніккі підняла руки. — Навіть якщо й так, як їх знайти? Я маю на увазі те, що вони були заховані три тисячі років тому!

— Ну, не тільки це, — вимовив Зедд, — Натан говорив, що були підвали і під Палацом Пророків, але це місце було зруйновано. Я знаю це, тому що я сам встановив руйнуюче заклинання. Нічого не залишилося, і навіть якщо так чи інакше якась частина підземелля збереглася, палац був побудований на острові. Після того, як острів був зруйнований, вода затопила б будь-яке підземне сховище, яке не зруйнувалося.

Та книга, що можливо знаходилася там, уже знищена. А якщо вона була там, то це був справжній чи помилковий ключ? А що, якщо, за весь цей час, інші були теж знищені? Залишається питання, як з'ясувати, що та, що в пам'яті у Річарда, і та, яку я знайшов, обидві є єдиними істинними ключами.

Ніккі подивилася в сторону.

— Боюся, вони можуть виявитися помилковими копіями — та, що в пам'яті Річарда і та, яку знайшов ти внизу в підземеллі.

Зедд почав крокувати. — Я не бачу ніякого способу переконатися в цьому.

— Є два шляхи, — сказала вона. — Перший. Правда, не можу заприсягтися. Хоча я тільки почала перекладати «Книгу Життя», але знайшла відомості, що мають відношення до згадки про використання ключа. Говориться, що, якщо людина, який ввела шкатулки в гру, буде не в змозі використати ключ належним чином, шкатулки знищаться разом з тим, хто ввів в їх у гру.

— Використовуй ключ належним чином… — Сказав Зедд в глибокій задумі.

— Як мені здається, що якщо Даркен Рал був би не в змозі використовувати істинний ключ правильно, то в той момент, коли він здійснив свою останню вирішальну дію над скриньками, слідуючи вказівкам Річарда, то разом з ним зруйнувались би і шкатулки Одена. Але, як ми знаємо, шкатулки Одена не зруйнувалися, і я б припустила, що Річард дуже добре виклав помилковий ключ, і Даркен Рал просто відкрив неправильну шкатулку і це знищило тільки його.

Але це не означає, що шкатулки зруйнуються, якщо буде використовуватися помилковий ключ, оскільки в той час, коли ця книга була написана, не було ніяких помилкових ключів, так що, ця ситуація не враховувалася, коли описувалися всі ці відомості.

Зедд насупився в задумі.

— Ти впевнена щодо цього?

— Ні, — зізналася Ніккі. — Все це складно, а я тільки почала переклад. Я переглянула цю частину, оскільки вона стосувалася використання ключа для виконання необхідних послідовностей. Тут є формули, які повинні бути прийняті до уваги. Я довела до вас лише початкове попередження.

Ніккі стояла біля столу, і запустивши пальці однієї руки в волосся, а іншою рукою упираючись у стегно, схилилася над відкритою книгою.

— Бачите, що я маю на увазі? — Вона жестом вказала на книгу. — Якщо Річард спотворив істинний ключ, змушуючи Даркена Рала вибрати невірну шкатулку, схоже на те, що шкатулки повинні були знищитися слідом за Даркеном Ралом. Скидається на те, що у Річарда в пам'яті помилковий ключ.

— Можливо. Але все ж, ти говориш про це невпевнено, — крокуючи, Зедд потер шию. — Давай не будемо робити помилки, перескакуючи до висновків.

Ніккі кивнула.

— Ти говориш, ніби є дещо ще, над чим ти продовжуєш міркувати? — Запитав Зедд.

Ніккі кивнула і процитувала головне пророцтво, то, яке було повідано їм Натаном.

«У році цикад, коли захисник принижених і страждаючих під прапором Світла і людяності, нарешті, розколе зграю, це послужить знаком того, що пророцтво пробуджено і вирішальна заключна битва близька. Будьте обережні, всі істинні вилки та їх похідні в цьому корені переплутані. Істинним є тільки основний стовбур цього пророцтва. Якщо fuer grissa ost drauka не очолить цей фінальний бій, світ, який вже стоїть на краю тіні, впаде в жахливу темряву».

— Бачите? — Запитала Нікі, — захисник принижених і страждаючих під прапором Світла і людяності — це — Джеган і Імперія Ордена. Наступні слова говорять, що те, коли він нарешті, розколе зграю, це послужить знаком того, що пророцтво пробуджено і вирішальна заключна битва близька. Він розколов свою армію. Половина утримує проходи, в той час, як інша половина пішла в обхід, щоб увійти в Д'хару з півдня. І кажуть, «вирішальна заключна битва близька».

Ніби на підтвердження сказаного нею, за вікнами блиснула блискавка і від грому, що супроводжував її, здригнулася підлога під ногами.

Зедд насупився.

— Я не встигаю за твоїми міркуваннями.

— По-перше, чому Енн і Натан викрали книгу для Річарда? Тому, що вони невірно витлумачили пророцтво — вони думали, що заключний бій буде з Даркеном Ралом. Вони вирішили, що Річарду знадобиться «Книга Зниклих Тіней» для перемоги над Даркеном Ралом у заключній битві. Вони вирішили, що знайшли єдину існуючу копію.

Хіба ви не бачите? Це все занадто легко. Річард народився, щоб битися в цій битві, тій, що йде зараз, з Джеганем і з тим, що здійснили Сестри Тьми, намагаючись ввести в гру шкатулки Одена. Ця битва, що йде зараз, продовження тієї ж самої заключної битви, розпочатої ще Даркеном Ралом.

Я думаю, що пророцтва натякають, що Річард вивчив невірний ключ: «Будьте обережні, всі істинні вилки та їх похідні в цьому корені поплутані». Всі справжні вилки — справжні ключі? — Знаходяться на пророчому корені цієї заключного битви. Це означає, що інші вилки помилкові. Можливо, інші вилки містять неправдиві ключі.

Чи не говорить це, що бій проти Даркена Рала був помилковою вилкою? Енн і Натан не володіли достатніми відомостями в той час — багато подій ще не розгорнулися, тому вони пішли по тій вилці, готуючи Річарда до боротьби з Даркеном Ралом, а не з Джеганем. Але це пророцтво говорить: «Якщо fuer grissa ost drauka не очолить цю фінальну битву, світ, який вже стоїть на краю тіні, впаде в жахливу темряву».

Та жахлива тінь — влада магії Одена, запущена Сестрами Тьми. Вони хочуть ввергнути світ життя в морок. Енн, Натан, і Річард готувалися до неправильного бою. Він призначений для битви в цій битві.

Зедд крокував, його обличчя було в сум'ятті роздумів. Нарешті він зупинився і повернувся до неї.

— Можливо, Ніккі. Можливо. Ти провела набагато більше часу, вивчаючи пророцтво, ніж я. Можливо в тому, що ти говориш, є сенс. Але тоді, можливо, його немає в твоїх висновках. Пророцтво, як роз'яснював Натан, не можна досліджувати так, як роз'яснила ти. Пророцтва — засіб зв'язку між пророками. Не обов'язково, що пророцтво може вивчити, проаналізувати, чи зрозуміти той, у кого немає дару пророцтва. Точно так само, як Енн і Натан, можливо, прийшли до висновків без достатніх відомостей, я думаю, що і для тебе ще занадто рано, щоб робити такі висновки.

Ніккі кивнула, визнаючи його аргумент.

— Сподіваюся, що ти правий, Зедд — я дійсно хочу, щоб було так. Це не той довід, у якому мені хочеться опинитися правою. Я завела цю розмову, оскільки вважаю, що нам потрібно обдумати всі можливості.

Він кивнув.

— Є дещо ще, що потрібно розглянути. Річард не рахується з пророцтвами. Він прихильник вільного волевиявлення і пророцтву потрібно знайти спосіб розкритися, перш ніж Річард зможе примиритися з ним. У випадку з Даркеном Ралом, можливо Даркен Рал був помилковою вилкою, але є пророчі коріння, які віщували перемогу над ним. Прихильники пророцтв вказали б на них, щоб утвердитися, що події з Даркеном Ралом вказують на істинність кореня. Ми і самі можемо тепер опинитися на одній з таких гілок, але вона буде помилковою. Можна помітити, що будь-яке переконання можна підкріпити пророцтвом.

— Я не знаю, — сказала Ніккі, пальцями зачісуючи волосся назад, — можливо ти правий.

Вона втомилася. Їй потрібно було трохи сну; можливо після цього вона змогла б мислити більш ясно. Може статися так, що занепокоєння змусить її помчати в хибному напрямку.

— Немає ніякого способу, яким, на даний момент, ми можемо визначити істинність або хибність копії «Книги Зниклих Тіней», ні тієї, яку знайшов я, ні тієї, що в пам'яті у Річарда.

— Так що ми будемо робити? — Запитала вона.

Зедд припинив крокувати і зупинився перед нею.

— Ми збираємося повернути Річарда, і він, у свою чергу, повинен буде знайти спосіб зупинити цю загрозу.

Ніккі посміхнулася. Він завжди міг знайти спосіб підняти її настрій в найпохмуріші моменти — так само, як це робив Річард.

— Але хочу повідати вам одну річ, — сказав Зедд. — Перш, ніж настане цей час, ми повинні дізнатися — ключ, який у нього в пам'яті, істинний чи помилковий.

Ніккі закрила обкладинку «Книги Життя» і підняла її, затиснувши її між складених рук.

— Мені потрібно вивчити цю книгу цілком, від початку до кінця. Потрібно зрозуміти, чи є спосіб зробити те, що Річард просив мене — вивести шкатулки назад з гри і, так чи інакше, усунути загрозу.

У разі невдачі, я повинна знати всі внутрішні і зовнішні сторони, щоб я могла сподіватися бути корисною для Річарда в наданні відповідей.

Зедд оцінював її очі.

— Потрібно проробити велику роботу. Це займе багато часу — щоб повністю зрозуміти книгу такої складності, можуть піти місяці. Я можу тільки сподіватися, що у нас буде в розпорядженні стільки часу. Повинен сказати, тим не менш, що згоден з тобою. Пропоную тобі зайнятися цим негайно.

Книга ковзнула в кишеню сукні Ніккі.

— Спробую зробити все, на що здатна. Тут можуть виявитися книги, які могли б допомогти. Якщо мені знадобиться яка-небудь, або я зустріну згадку про неї, я повідомлю. З того, що я поки бачила, тут технічні деталі, по деяких з них, можливо, мені знадобиться допомога. Якщо я застрягну на чомусь, у мене буде можливість отримати допомогу Першого Чарівника.

Зедд посміхнувся.

— Звичайно буде, моя дорога.

Вона вказала на нього пальцем.

— Але якщо ти придумаєш спосіб знайти Річарда, ти повинен будеш сказати мені про це раніше, ніж встигнеш закінчити цю думку!

Посмішка Зедда стала ще ширше.

— Домовилися.

— А що, якщо ми не знайдемо лорда Рала? — Запитала Кара.

Зедд і Ніккі витріщилися на неї. У віддаленій долині гуркотів грім. Наполегливі краплі дощу барабанили по вікнах.

— Ми його повернемо, — ствердно сказала Ніккі, відхиляючи саму неймовірність цього.

— Нічого немає простіше, — пробурмотів Зедд.

* * *

Незважаючи на те, наскільки вона була стомлена поїздкою, Келен була сповнена благовійного трепету від виду, який відкрився вдалині. За темним припливом солдатів Імперського Ордена, поперек фіолетово-сірих тіней, що влаштувалися на поверхні великої рівнини, височіло величезне плато, окреслене останніми золотими променями призахідного сонця.

По всій ширині цього плато простягалося місто. Високі зовнішні стіни палали у вечірніх променях заходу. Білий мармур, штукатурка і камінь, в обширній низці безлічі будівель в нескінченному розмаїтті розмірів, форм і висот мерехтіли рожевим відтінком затухаючого денного світла. Дахи захищали місто від холоду прибуваючої ночі, і сезону смертей, як ніби збираючи все доступне під захисним подолом.

Це було схоже на споглядання чогось хорошого, чогось благородного, чогось гарного, в кінці кінців, все, що вона бачила в безкінечних тижнях подорожі, — були похмурі і брудні солдати, предметом занепокоєння для яких був лише спосіб виразити їх мерзенну природу.

Келен відчувала це так, як ніби лягала тінь осквернення, що наносилася цими мужланами на величні простори. Вона відчувала сором, що знаходилася серед цієї ганебної юрби, що зібралася біля підніжжя такого блискучого досягнення людства, яке гордо підносилося перед ними. Всього лише погляд на ці простори якимсь чином примусив її серце співати. Хоча вона і не могла згадати, що колись бачила це раніше, вона відчувала, що вже бачила.

Простір навколо заповнювали крикливі солдати, що управляли мулами, фиркаючі коні, скрипучі фургони, і брязкіт броні і зброї — звуки наступаючого бидла, що прийшло вбити все, що було хорошим. Сморід походив на отруйну хмару, яка завжди супроводжувала їх, щоб служити нагадуванням тому з ким вони зіткнуться, наскільки мерзенні ці селюки. Наче хтось потребував ще додаткового роз'яснення.

З усіх боків Келен супроводжували спеціальні охоронці, які протягом останніх багатьох тижнів не спускали з неї обережних очей. Їх тепер було сорок три. Келен перерахувала всіх, щоб була можливість відслідковувати кожного. Поки вони здійснювали похід, вона присвятила себе заняттю запам'ятовувати їх обличчя, вивчати їх звички. Вона вже знала, які були незграбними, які були дурними, в яких були проблиски розуму, і тих, які добре володіли зброєю. Це було, як гра в дорозі одного нескінченного дняпісля іншого нескінченного дня, в якій вона вивчала їх сили і слабкості, плануючи і подумки уявляючи, як вона зможе вбити кожного наступного з них.

Поки що вона не вбила нікого. Вона вирішила, що її кращий шанс, в кінцевому рахунку, полягає в тому, щоб поки що текти за течією, робити те, що їй говорили робити, бути поступливішою, бути покірною. Всі солдати були попереджені, що вона належить Джегану, і вони не повинні торкатися її навіть пальцем, виключаючи випадок запобігання втечі.

Келен хотіла розчинитися в монотонності повсякденного життя, заколисати пильність солдатів, що охороняли її і змусити їх думати про неї, як про нешкідливу, безпечну, і навіть залякану Джеганем, щоб задача охороняти її перетворилася для них на ще одну тяжку рутинну роботу. Їй безліч разів представлялася можливість вбити кількох солдатів. Але вона не користувалася цією можливістю, незалежно від того наскільки це було легко, натомість даючи їм можливість відчувати себе зручно, безпечно, і, навіть, нудьгуюче з нею. Така неувага до небезпеки, яку вона представляє, послужить їй колись краще, ніж марні напади, якими вона поки що дійсно не досягне нічого. Це не допомогло б її порятунку, і тільки змусило б Джегана використовувати нашийник — якщо не свої руки — щоб заподіяти їй біль. Поки він не бачив ніякого приводу заподіювати біль, вона не бачила сенсу надавати йому такий привід.

Джеган залишався єдиним, хто виявився не заколисаний її байдужістю і недбалістю. Він не недооцінював її саму або її прагнення. Він, здавалося, любив спостерігати її тактику, навіть тактику настільки нецікаву, як навмисну бездіяльність. Як і у неї, в його арсеналі було приховано терпіння. Він залишався єдиним, хто ні на мить не зменшував пильності, коли знаходився поруч. Келен була впевнена, що він знав, чого вона намагалася домогтися. Вона намагалася ігнорувати його; вона розсудила так: навіть якщо він розумів, що вона робить, тим не менше, коли нічого не відбувалося, ступінь настороженості все одно зменшувалася, хоч і зберігалася. Очікування чогось, що повинно відбутися, але ніколи не відбувається, притуплювало пильність, навіть якщо знати, що це неминуче. Навіть якщо він усвідомлює, що вона, в кінцевому рахунку, спробує щось придумати, то тижні і тижні її лагідної поведінки повинні окупити елемент раптовості, нехай це навіть виявиться тільки коротким моментом несподіванки. Цей момент переваги може стати всім, що дасть ця перевага, коли прийде її час.

Однак були випадки, коли вона не могла ігнорувати його. Коли він був в огидному настрої і вона його злила — зазвичай просто своєю присутністю або своєю бездіяльністю — він бив її до крові. Двічі їй довелося бути вилікуваною Сестрою, щоб вона не сплила кров'ю до смерті. Коли він був одержимий однією з дійсно мерзенних примх, то це, зазвичай, закінчувалося набагато гірше ніж просте побиття. Він був дуже винахідливою людиною, коли він придумував спосіб, як образити жінку. Коли він був у жорстокому настрої, здавалося, що не просто біль, а саме образа зачаровувала його. Придбавши жорстокий досвід, вона зрозуміла, що він не зупиниться, поки, нарешті, тим або іншим способом не вирве з неї крику.

Але вона кричала тільки при одній обставині — коли у неї зовсім не залишалося сил стримуватися, коли її пронизувала до такої глибини отримувана біль, або приниження, або відчай, що вона просто не могла стриматися від крику. І як тільки він це отримував, Джеган насолоджувався цим. Вона починала кричати не тому, що він після цього припиняв тортури, але тільки лише тому, що вона була на тій стадії, коли вже не могла контролювати себе. І саме це він любив бачити.

Траплялося, що він затягував жінок до себе в намет, в той час, як Келен повинна була залишатися на килимі біля ліжка, де її завжди змушували спати, ніби вона була його собакою. Він зазвичай приводив чимось засмучених, полонених жінок, які менше всього бажали цього. Здавалося, він вишукував полонянок, які більше за інших боялися привернути його увагу, і потім, в своєму ліжку з усією своєю жорстокістю давав їм зрозуміти, що вони рабині імператора. Коли він засинав, Келен, обіймаючи якось жінку, що перенесла цей кошмар, сказала їй, що одного разу прийде день, коли стане краще і намагалася заспокоїти настільки, наскільки могла.

Швидше за все, він робив це тому, що насолоджувався такими речами, але це було лише додатковим розвагою. Реальна мета, яку він переслідував, полягала в тому, щоб постійно нагадувати Келен, що трапиться з нею, як тільки повернеться її пам'ять. Малося на увазі, що та Келен ніколи не повернеться. Її пам'ять була зіпсована.

Тепер, коли вони дісталися до місця призначення, у них буде більше часу для ігор Джа-Ла. Келен знала, що будуть влаштовані турніри. Вона сподівалася, що увага Джегана переключиться на ігри. Вона повинна буде супроводжувати його — вона повинна залишатися поблизу, але це краще ніж бути з ним наодинці.

Як тільки вони дісталися до наметів імператора, спочатку вона була трохи спантеличена особливістю, з якою поставили намети, а також як розбитий табір в цілому. Спантеличувала відстань, на якій все було встановлено від мети їх походу. Дуже близько. Було схоже, що година-друга шляху і вони будуть там.

Келен не стала питати, чому вони різко зупинилися, але скоро вона це зрозуміла, коли офіцери прибули для нічного брифінгу.

— Я хочу, щоб всі Сестри до однієї були напоготові сьогодні ввечері, — сказав їм Джеган. — Ми близько і немає ніякої необхідності говорити, яку силу зла ворог зі своєї висоти може скинути на нас.

Келен помітила, що Сестри Юлія і Ерміна теж були звільнені і стояли неподалік, щоб слухати ці розпорядження. Це значило, що їх не відправлять розважати солдатів. Обидві виглядали як в похилому віці, — на всьому протязі тижнів маршу, майже кожну ніч їх відправляли до наметів в покарання за їх провини проти Джегана.

Вони як і раніше залишалися досить привабливими жінками, але не більше того. Обидві втратили всю красу, якою володіли колись. Їх очі, обтяжені темними мішками, були досить запалими і відстороненими. Очі кольору небесної синяви Сестри Ерміни, здавалося, висловлювали застигле здивування від того, ніби вона досі не могла повірити своїй долі. На їхніх обличчях проступили зморшки, надаючи їх очам важкий, висохлий, пригнічений погляд. Вони завжди були брудними, волосся на них постійно були сплутаними, а одяг — розірваним. Їх часто вранці можна було зустріти зі страшними синцями.

Келен не подобалося бачити, як хтось страждає, але їй не вдавалося відчути ніякої симпатії до цих двох. Якщо б не вони, вона ніколи б не опинилася в лещатах людини, який тільки й робила, що відраховувала миті до того моменту, як до неї повернеться пам'ять, коли він зможе всерйоз почати змушувати її переносити те, що він обіцяв зробити нестерпною мукою, як фізичною, так і моральною. Не раз він обіцяв їй, що збирається запліднити її, як тільки пам'ять повернеться до неї, і що вона народить йому дитину — чоловіка, як він завжди підкреслював. Він завжди загадково додавав що, як тільки вона поверне собі пам'ять, то до неї повернеться і розуміння того, що за монстр буде цей хлопчик.

Що б Джеган не робив з цими двома жінками, це не так турбувало Келен, як ця таємничість.

Зібравши воєдино почуті уривки і шматки, Келен зрозуміла суть того, що вони зробили з нею, в чому полягала їхня змова і що ті дві планували зробити з усіма решту. Тільки через це вони не заслуговували навіть жорстокого поводження. Якби вибір був за Келен, вона просто стратила б їх. Келен не бачила ніякої користі від тортур; вона просто вважала, що у них немає ні найменшого права продовжувати жити. Вони втратили право на життя і через зло, яке вже заподіяли іншим, і через те, що вони планували зробити, щоб відняти життя абсолютно у кожної живої істоти. І за цією міркою, вся ця армія заслужила смерті. Джегану Келен бажала саме такої долі.

— Принаймні, їх армія втекла, — сказав один з високопоставлених офіцерів Джегана, як тільки повели геть коня імператора. Інший взяв під вуздечку кобилу Келен.

У офіцера була зрізана половина лівого вуха. Воно давно зажило рубцями, перетворившись на потворність, яку було важко ігнорувати. І ті солдати, яким не вдавалося проігнорувати цю потворність, іноді втрачали і своє вухо.

— У них не залишилося ніяких захисників, — сказав інший офіцер.

— Я впевнений, що у них залишилися там люди, що володіють Даром, — сказав Джеган, — але вони не являють собою перешкоду, яка може зупинити нас.

— У повідомленнях від розвідників та шпигунів говориться, що дорога, яка веде наверх — вузька — занадто вузька для будь-якого варіанту масованої атаки. І що на шляху є розвідний міст, який був піднятий. Доставити будівельні матеріали, щоб зробити дорогу і оборонятися поки буде йти будівництво переходу через прірву, буде дуже важко. Що стосується величезних воріт, які перегороджують прохід до внутрішньої дорозі на плато, то вони закриті. Ні в кого немає ніякої віри в те, що ці ворота можна зруйнувати. Протягом тисяч років воно витримувало будь-який напад. Крім того, наші люди з Даром кажуть, що їхні сили слабнуть поблизу Палацу.

Джеган посміхнувся.

— У мене є деякі ідеї. Офіцер, у якого була відрізана частина вуха, схилив голову.

— Так, Ваше Превосходительство.

Поки Джеган і його офіцери розмовляли, Келен помітила маленьку групу солдатів на віддалі, які мчали з запаморочливою швидкістю через табір. Вони прибули ззаду, з півдня. На кожному кільці оборони солдати призупиняли своїх коней і, зісковзнувши з них, швидко перемовлялися з вартовими, після чого швидко супроводжувалися далі через пости.

Джеган теж помітив наїзників. Його бесіда з офіцерами припинилася, і незабаром всі вони спостерігали разом з імператором, як наїзники добралися до внутрішнього оборонного кола, супроводжувані хмарою пилу. Вони чекали у останнього сталевого кільця оборони дозволу увійти в коло захисту імператора.

Як тільки Джеган подав сигнал, солдати рушили вперед. Вони спішно йшли, незважаючи на те, що виглядали дуже втомлено.

Старший, який очолював їх, був міцним хлопцем, постарше інших, з твердим поглядом темних очей. Він відсалютував.

— Ну, — сказав Джеган, — в чому терміновість такого поспіху?

— Ваше Превосходительство, міста Старого Світу атакуються.

— Ну і що з того, — Джеган нетерпляче зітхнув. — Це — заколотники, в основному з Алтур-Рангу. Хіба їх досі не подавили?

— Ні, Ваше Превосходительство, це не бунтівники, хоча і ті теж продовжують доставляти неприємності, очолювані людиною, яку називають ковалем. Занадто багато місць піддалося нападу, щоб це могли зробити заколотники.

Джеган підозріло втупився на солдата.

— Які місця були атаковані?

Солдат витягнув згорток із внутрішньої частини курної сорочки.

— Ось — список тих місць, про які ми поки що знаємо.

— Поки що? — Запитав Джеган, вигинаючи брову і почав розгортати сувій.

— Так, Ваше Превосходительство. Є відомості, що це хвиля розгрому, що несеться поперек землі. Джеган проглянув довгий перелік місць на сувої. Келен намагалася не привернути увагу тим, що краєм ока дивилася на донесення. Вона побачила список у дві колонки міст і центрів. Було перераховано більше ніж тридцять п'ять або сорок місць, зазначених у свиті.

— Я не розумію, що ти маєш на увазі під «несеться поперек землі» — загарчав Джеган. — Всі ці місця випадкові. Вони не розташовані в лінію, або групою, або в одній області Старого Світу. Вони — всюди.

Солдат прочистив горло.

— Так, Ваше Превосходительство. Так було сказано в посланні.

— Частина цього явно перебільшена, — щоб зробити наголос на цьому, Джеган ткнув жирним пальцем у папір. Срібло, яке зазвеніло на кожному пальці, освітилося в променях заходу. — Така-Мар, наприклад. Така-Мар зазнав нападу? Атака б не виявилася ефективною для незадоволеного натовпу дурнів, надумай вони напасти на таке місце. Там гарнізони військ. Це перевалочна база для обозів постачання. У цього місця цілком достатня обороноздатність. Там навіть є Брати Ордена, що відповідають за місто. Вони не дозволили б якомусь натовпу направити свій шлях у Така-Мар. Цей рапорт цілком скидається на перебільшення порушених дурнів, які бояться власних тіней.

Солдат схилився і вимовив перепрошуючи:

— Ваше Превосходительство, Така-Мар був одним з місць, які я бачив своїми власними очима.

— Що-о-о? — Заревів Джеган. — Що тоді ти бачив? Я хочу знати все! — Дороги, що йдуть в місто з кожного напрямку, утикані списами з нанизаними на них обвугленими черепами, — почав солдат.

— Скільки черепів? — Відкинувшись, хитнувся Джеган. — Кількість? Цілих сто?

— Ваше Превосходительство, порахувати було неможливо, я припинив рахунок, коли перевалило за кілька тисяч, оскільки це не давало поняття про повне число. Міста, як такого, більше немає.

— Більше немає? — Джеган закліпав в замішанні. — Що ти маєш на увазі під «більше немає»? Таке неможливо.

— Воно спалене дощенту, Ваше Превосходительство. Не залишилося жодної будівлі, яка залишилася б стояти. Пожежі були настільки інтенсивні, що жодна стіна не вціліла. Сади по всій дорозі в пагорби повністю знищені. Поля з дозрілим врожаєм на довгі милі і милі в кожному напрямку випалені. Всю землю засипали сіллю. Ніщо там ще довго не буде рости. Те, що було родючим місцем, тепер ніколи не зародить так знову. Схоже, що сам Володар зруйнував ті краї.

— Ну, а куди поділися солдати! Чим вони займалися під час всього цього!

— Черепи на піках належали солдатам того гарнізону. Боюся, кожен череп належав їм.

Джеган кинув погляд на Келен, як ніби вона була, так чи інакше, відповідальна за катастрофу. Його зблиснулий погляд підказав їй, що він, так чи інакше, пов'язав цю неприємність з нею. Він зім'яв папір в кулаці і знову звернув свою увагу до посильних.

— Що ти можеш сказати про Братів Ордена? Вони розповіли, що трапилося і чому вони не були в змозі зупинити це?

— Було шість Братів, прикріплених до Така-Мар, Ваше Превосходительство. Вони були насаджені на палі на постах, розміщених всередині різних доріг в місто. З кожного була здерта шкіра від шиї до низу. Капюшон служителя був одягнений на голову кожного так, щоб всі могли здогадатися, ким вони були.

Маси людей, що втекли з міста, кажуть, що напад почався вночі. Вони були настільки налякані, що як ми не старалися, ми виявилися не в змозі отримати достатньо корисних відомостей від них, окрім тієї, що солдати, які напали на них, були воїнами Д'харіанської Імперії. Всі були абсолютно впевнені щодо цього. Кожен з цих людей втратив свій дім.

Нападники не зробили жодного руху, щоб різати втікаючих біженців, якщо вони не робили якогось збройного опору, але вони явно і ясно давали зрозуміти втікаючим людям, що вони мають намір пройти і убити кожного по всьому Старому Світу, хто буде підтримувати Імперський Орден.

Ці солдати сказали людям, що Орден і вірні його проповідям вчинили таку війну на їх Батьківщині і що Орден — це той, хто розоряє їх землі. Солдати присягнули, що вони будуть переслідувати людей Старого Світу та запроторять їх в могили в найтемніших кутках їх злочинного світу, якщо вони не виженуть геть вчення Ордена і його шлях агресії, який виникає від цього вчення.

Келен зрозуміла, що вона посміхалася, лише тоді, коли Джеган обернувся до неї і збив її з ніг важким ударом тильної сторони руки. Вона вже знала, що він буде бити її до крові цієї ночі.

Її це не турбувало. Вона цілком готова була заплатити таку ціну за те, щоб почути те, що вона тільки що почула. Вона не в силах була стримати посмішку.

* * *

Ніккі пощільніше закутала плащ навколо себе і притулилась одним плечем до великого кам'яного зубця. Вона подивилася вниз через амбразуру на дорогу, що йшла вдалину, спостерігаючи за чотирма вершниками, що пробивалися в гору до Замку. Вони все ще були на значній відстані, але вона вирішила, що правильно зрозуміла, ким вони були.

Ніккі позіхнула і оглянула лежачий внизу Ейдіндріл і обширні килими лісів, які оточували місто. Яскраві кольори осені починали зникати. Споглядання дерев, ростучих по схилах найближчих гір, і те, як вони так сміливо оголосили про зміну сезону, змусило її подумати про Річарда. Він любив дерева. Ніккі прийшла до розуміння того, що любить їх теж, і ще тому, що вони нагадували їй про нього.

Дерева постали перед нею в новому світлі, і на те було кілька причин. Вони відзначили поворот часу, проводжаючи сезон року, міняючи візерунок, який тепер був частиною і її світу, через їх зв'язок з усіма речами, які вона вивчила в «Книзі Життя». Все було хитромудро взаємопов'язано — як працювала сила Одена, і як ця влада діяла за допомогою її зв'язку зі світом життя. Світ, пори року, зірки, положення місяця, — були частинами рівняння, усіма частинами того, що внесло свій внесок і управляло міццю Одена. Чим більше вона вчилася і чим більше дізнавалася, тим більше вона могла відчути цей пульс часу і життя, який оточував її з усіх боків.

Ще вона змогла з повною визначеністю з'ясувати, що у Річарда в пам'яті був помилковий ключ. Вона ще не говорила про це Зедду. Поки що це здавалося незначним. Але нелегко було прийти до такого висновку. Чіткого визначення в «Книзі Життя» не давалося, але говорилося, як це можна зробити. Книга була на іншій мові, і справа була не тільки в древнєд'харіанському тексті. Хоча все було написано на цій древній мові, істинний смисл книги полягав у взаємозв'язку сил, що виникав через магію. Формули, періоди, і методика були тільки одним з аспектів.

Багато які з цих напрямків-зв'язків нагадували їй ті, що вже були так переконливо були розказані їм Річардом під час розмови про мову знаків і символів. Вона прийшла до свого власного розуміння того, що він трактував своїм баченням, всього викладеного в «Книзі Життя». Вона змогла зрозуміти мову ліній і кутів у певних формулах, як і свою власну. Вона дійсно почала розуміти те, що мав на увазі Річард.

«Книга Життя» донесла до неї розуміння, яке змусило Ніккі подивитися на світ життя новим способом — способом, який дуже нагадав їй про спосіб Річарда, — завжди дивився на світ через призму хвилювання, подиву і любові до життя. Це був шлях глибокого пізнання точної природи речей, визначення того, для чого потрібні ці речі, а не того, що люди уявляли про них.

В якійсь мірі так виходило тому, що «Книга Життя» володіла не тільки магією Приросту, але і магією Збитку, подібно до того, що смерть була частиною процесу життя. Все було одним цілим. З цієї причини Ніккі не змогла б пояснити це Зедду; він не мав здатності використовувати магію Збитку. Без цієї здатності, без цієї складової, зрозуміти «Книгу Життя» не представлялося можливим. Вона могла б пояснити йому формули, викласти методи, продемонструвати йому заклинання; більшу частину з усього цього він навіть зміг би сприйняти, але через фільтр його обмеження здібностей. В той час як він міг осмислено лише зрозуміти смисл, він не міг на практиці залучити в дію необхідні складові.

Це було подібно відмінності між тим, як чути про любов, до глибини розуміти такі почуття, схоплювати, як це зачіпає людей, але ніколи на ділі не випробовувати їх. Без цього досвіду все це залишалося б тільки академічним, безплідним. Поки не відчуєш магію, не впізнаєш її.

Саме завдяки цьому почуттю Ніккі прийшла до розуміння, що Річард запам'ятав помилковий ключ. Вона виявилася права в тому, що якщо людина, яка введе шкатулки в гру, буде не в змозі використати ключ належним чином, шкатулки знищаться разом з тим, хто ввів їх в гру. Але це було більше, ніж просте твердження. Була задіяна ціла складна природа процесів, зв'язаних в використанням шкатулок, які демонстрували цю концепцію способами, які словами можна було уявити тільки у спрощеній, стислій формі.

Вивчаючи механізми, викладені в книзі, вона освітилася розумінням, як діяла ця сила. Розумінням її функціонування на глибокому рівні. Вона змогла побачити, що для залученої магії потрібно використовувати ключ для завершення. Вхопивши цей момент, вона змогла зрозуміти, що якщо ключ використати неналежним чином, самі шкатулки будуть неминуче зруйновані, разом з людиною, що здійснить цю фатальну помилку. Магія просто не дозволила б такого порушення її основ.

Це, як якщо б підкинути скелю і не докладаючи жодних зовнішніх впливів або іншого втручання, змусити її не звалитися назад на землю, а залишатися підвішеною в повітрі. Такого би просто не відбулося. Точно так само магія Одена мала свої особливі закони. Тим способом, яким вона діяла у відповідності зі своїми особливими законами, вона повинна буде зруйнувати шкатулки, якщо ключ не буде використовуватися належним чином. Скеля повинна впасти.

Коли Річард викладав з своєї пам'яті нібито, як він вірив, істинну «Книгу Зниклих Тіней», він змінив її, хитрістю змусивши Даркена Рала вибрати невірну шкатулку. Але це виявилася просто шкатулка, зазначена в спритній імітації, яка, як здавалося, має відношення до «Книги Життя». На ділі ця книга виявилася тільки бездоганною фальшивкою, помилковим ключем. Якби вона була правильною, але неправильно застосована, то шкатулки б більше не існували.

Помилковий ключ, його майстерна підробка, просто не змогла закликати владу Одена, яка зруйнувала б шкатулки, але реальний ключ, якщо хтось спробував би використати його з тою ж помилкою, як це зробив Даркен Рал, змусив би всю структурузаклинання самознищитися, при цьому тягнучи шкатулки за собою.

Скриньки Одена, врешті-решт, були створені заради протистояння заклинанню Вогняного ланцюга. Неправильне використання ключа означало, що хтось без належного наміру і знання пробував отримати доступ до влади Одена, явно намірюючись використовувати її з іншою метою, а не тією, для якої вони, власне, і були створені. «Книга Життя» внесла ясність також і в структуру форми заклинання, гарантуючи, що якби все не було зроблено правильно, а саме, в точності певним, обумовленим ключем манером, — формули і заклинання самоліквідувалися би абсолютно відмінним способом від того, яким Річард відключав контрольну перевірочну мережу, згортаючи її для порятунку Ніккі.

У Річарда в пам'яті був помилковий ключ, і це була правда.

— Що це? — Почувся голос Зедда.

Ніккі озирнулася назад через плече, і побачила старого чарівника, який йшов через великий вал. Вона вирішила, що їй потрібно поки що відкласти в сторону думки, в які вона так заглибилася. Якщо розповісти Зедду про помилковий ключ зараз, то це тільки змусить його вчинити суперечку. А спроба довести доводи до свідомості Зедда не принесла б ніякої користі. Тільки Річард був тим, кому дійсно потрібно було знати, що ключ, яким він володіє, був хибним.

— Чотири вершники, — сказала йому Ніккі.

Зедд зупинився біля стіни. Він подивився вниз на дорогу і крякнув, даючи зрозуміти, що побачив їх.

— Мені здається, що це Том і Фрідріх, — сказала Кара. — Вони, напевно, знайшли якихось шпигунів, що нишпорять по окрузі.

— Я так не думаю, — вимовила Ніккі. — Вони не змахують на бранців. Я бачу відблиск сталі. У чоловіка є зброя. Том роззброїв би будь-кого, запідозривши загрозу. Крім того, останній наїзник схожий на маленьку дівчинку.

— Рейчел? — Запитав Зедд, хмурячись і нахилившись подалі, намагаючись краще розгледіти дорогу між деревами далеко внизу. Не так багато днів залишалося до моменту, коли золотисто-коричневі листя опаде разом з відходом цієї пори року. — Ти дійсно думаєш, що це може бути вона?

— Гадаю, так, — відповіла Ніккі.

Він повернувся, критично оцінюючи її.

— Ти виглядаєш жахливо.

— Спасибі, — сказала вона. — Це саме те, що любить почути жінка на свою адресу від джентльмена.

Він роздратовано засоромився через свою грубість.

— Коли в останній раз ти хоч трохи спала?

Ніккі знову позіхнула.

— Не пам'ятаю. Минулого літа, коли я повернулася з цією книгою з Народного Палацу?

Він скорчив гримасу від її досить слабкої спроби пожартувати. Вона не знала, чому завжди намагалася бути забавною з ним. Зедд міг змусити людей сміятися навіть своїм кректанням. Всякий раз, коли вона вимовляла що-небудь, як вона вважала, досить кумедне, люди у відповідь дивилися на неї так, як зазвичай це робила Кара.

— Як успіхи? — Запитав він.

Ніккі зрозуміла, що він має на увазі. Вона відкинула ту частину волосся, що впало на її обличчя, і утримала його від поривів вітру.

— Я могла б скористатися твоєю допомогою і деякими картами зоряного неба і кутовими обчисленнями. Можливо, це прискорило б деякі речі, якщо б не та обставина, що я повинна зробити все самостійно. Я продовжую працювати над деякими іншими перекладами і проблемами.

Зедд м'яко доклав руку до її спини і ніжно погладжуючи, передав їй власну заспокійливу теплоту.

— За однієї умови.

— Що за умова? — Запитала вона і позіхнула знову.

— Ти трохи поспиш.

Ніккі посміхнулася і кивнула.

— Гаразд, Зедд.

Вона зробила жест підборіддям: — Думаю, спочатку ми повинні зійти вниз, щоб побачити, хто наші гості. Як тільки вони вийшли за великі двері Замку для бічного входу, де був загін, як вершники в'їхали через арку в стіні.

Том і Фрідріх супроводжували Чейза і Рейчел. Волосся Рейчел було грубо обрізане, і було набагато коротше того, яке було в неї раніше, а Чейз виглядав дивно здоровим для людини, якого поранили Мечем Істини.

— Чейз! — Ахнув Зедд. — Ти живий!

— Ну так, адже важкувато було б їхати верхи сторч, коли ти мертвий.

Кара хихикнула. Ніккі глянула на неї, задаючись питанням, з чого це раптом у неї з'явилося здатність сприймати гумор.

— Я застав їх на дорозі, — сказав Том. — Перші люди, яких ми зустріли за останні місяці.

— Було здорово побачити повернення Рейчел, — сказав Фрідріх. Людина постарше глянула на дівчинку з посмішкою, показуючи, наскільки він дійсно хотів це бачити.

Зедд зловив Рейчел, коли вона зісковзнула з сідла, в той час, як Кара взяла повідок коня. — Ого, та ти стала важкою, — сказав їй Зедд.

— Чейз звільнив мене, — сказала Рейчел. — Він був таким хоробрим! Ви б бачили його! Він один вбив сто солдатів!

— Сто! Ось це так! Який розмах.

— Ти підкосила ноги в одного, підставивши його для мене, — сказав Чейз, зіскочивши з сідла. — Виходить, я розібрався тільки з дев'яносто дев'ятьма.

Рейчел збрикнула ногами, охоплена бажанням опинитися на землі.

— Зедд, я привезла дещо важливе з собою.

Опинившись на землі, вона розв'язала шкіряну сумку, що висіла прямо позаду її сідла. Вона донесла її до гранітних східців і опустила сумку на них, після чого розпустила шнурок.

Коли вона спустила шкіряний покрив, тьма вирвалася на свіже світло дня пізньої осені. Ніккі відчула себе так, ніби вона побачила чорнильний морок очей Джегана.

— Рейчел, — вимовив уражений Зедд, — де ти це взяла?

— Самуель, у якого тепер меч Річарда. Він проткнув Чейза мечем і потягнув мене за собою. Потім він віддав це відьмі по імені Сікс і Віолетті, королеві Тамаранга, хоча, як я зрозуміла, вона — більше не королева. Ви не повірите, яка зла ця Сікс!

— Здається, я можу уявити, — сказав їй Зедд.

З неприємним осадом після почутої історії, він відсунув шкіру сумки трохи назад, щоб краще роздивитися вміст.

Втупившись на одну з скриньок Одена, що стояла в одному кроці перед нею, Ніккі відчула, ніби її серце підступило до горла. Після тижнів і тижнів вивчення книги, яка була присвячена скринькам, побачити наяву одну з них було справжнім потрясінням. Одна справа теорія, але реально дивитися на неї, знаючи, що являла собою шкатулка, було абсолютно чимось іншим.

— Я не могла дозволити їм мати це, — сказала Рейчел Зедду. — І коли мені представився шанс втекти, я викрала її і забрала з собою.

Зедд скуйовдив її обкромсане світле волосся.

— Ти поступила мудро, малятко. Я завжди знав, що ти — особлива.

Рейчел обняла чарівника навколо шиї.

— Сікс змусила Віолетту малювати картини з Річардом. Я страшенно була налякана тим, що бачила те, що вони робили.

— У печері? — Запитав Зедд. Коли Рейчел кивнула, він подивився на Ніккі. — Це багато що пояснює.

Ніккі зробила крок ближче.

— Річард був там? Ти бачила його?

Рейчел злегка крутила головою.

— Ні. Сікс відлучилася на цілий день одного разу. Коли вона, нарешті, повернулася, вона сказала Віолетті, що вона вела його за собою, але Імперський Орден перехопив його.

— Імперський Орден… — Сказав Зедд.

Ніккі спробувала уявити, що може виявитися для Річарда гірше: відьма, яка затиснула Річарда в своїх пазурах, або ж Імперський Орден, який захопив його.

Вона припустила, що найгіршим для Річарда було те, що він, позбавлений свого меча, знаходиться в руках Ордена.

* * *

Келен, тугіше затягнувши плащ, йшла близько імператора як його постійна, слухняна рабиня. Звичайно, це не був її добровільний вибір, — силою, коли явно, коли маючи на увазі ще більше принизити її, вони примушували її це виконувати. Вночі вона спала на килимі біля його ліжка, як постійне нагадування про те, де вона закінчить. Протягом дня вона завжди залишалася під його боком, як собака на прив'язі. Її справжнім повідком, тим не менше, був нашийник, за допомогою якого він міг у будь-який момент приструнити її.

Вона не могла уявити, що могло породити таку ненависть до неї. Щоб вона не скоїла раніше, щоб викликати його ненависть, вона не заслуговувала цього.

Келен сховала обличчя в капюшон плаща, коли сильний порив крижаного морозного вітру промайнув по табору. Солдати відвертали обличчя від струменів піску, що мчав з вітром. На місце стрімко відходячої осені швидкими кроками насувалася зима. Келен думала, що це виявиться значною неприємністю на відкритій рівнині плато, що оточувала Народний Палац, але була впевнена, що, незважаючи на цю обставину, Джеган не дозволить будь-кому зупинити його. Він був би нічим, якщо б не його завзятість. Повинна була бути інша копія «Книги Зниклих Тіней», захована в якомусь місці цього плато, і Джеган збирався отримати її.

По всій рівнині Азеріта тривала метушня. Вона тривала впродовж всієї осені, і вона знала, що продовжиться і взимку, на протязі всієї зими, якщо буде потрібно, поки не буде завершена дорога. Могло статися так, що земля незабаром повністю промерзне. Келен підозрювала, що якщо це відбудеться, то і на це у нього знайдеться засіб — наприклад, використовувати при необхідності вогонь, щоб розтопити бруд. Або, вона припустила, що якщо буде сухо, землю будуть рити, навіть замерзлу.

Не існувало ніякого способу зруйнувати великі двері, що вели всередину плато, а дорога, що вела наверх із зовнішнього боку, швидко показала марність спроб нападу великим числом солдат.

Джеган знайшов вихід із глухого скрутного становища. Він мав намір побудувати велику похилу дорогу, яка дозволить його армії промарширувати прямо до стін Палацу, розташованого наверху на плато. Він повідомив офіцерам, що, як тільки вони досягнуть стін, можна буде використовувати облогові знаряддя, щоб пробити діри в стінах для проходу. Але спочатку, тим не менше, їх там потрібно встановити.

Для завершення всього цього, по всій протяжності розташування табору, ближче до плато, армія будувала схил. Ширина схилу приголомшувала. Їм була потрібна така велика ширина по двох причинах, і обидві були однаково важливі. Схил повинен бути достатньо широким, щоб, кінець кінцем, підтримати масовий напад, достатньо масовий, якому захисники не зможуть протистояти. Друга причина була не менш важлива — плато височіло вище Рівнини Азеріт. Щоб схил зміг досягти такої висоти, основа повинна була бути монументальна, щоб все це не зруйнувалося. Фактично, їм потрібно було побудувати невелику гору навпроти плато, щоб добратися до його рівня. Ось де була справжня завзятість.

Відстань до їх мети від того місця, звідки вони почали, просто бентежила. Для подолання такої висоти до самих стін Народного Палацу було потрібно побудувати дорогу великої протяжності, щоб солдати могли, тягнучи знаряддя, зрештою пройти насипом, чи, відповідно, докотитися.

Спочатку це здавалося божевільною ідеєю, нереальним планом. Але нічого не буде дивного в тому, якщо це буде звершено мільйонами солдатів, у яких не було ніяких інших спонукань, крім як задовольнити свого імператора, якого нічого не турбувало, тільки їх добробут. Вночі теж горіло світло, іноді вогонь смолоскипів висвітлював довгу повзучу колону солдатів, коли ті несли ємності, заповнені землею і камінням до краю постійно зростаючого схилу. Інші солдати рили землю і робили великі насипи для подальшого перенесення. Великі камені розбивалися на дрібніші, щоб схил був більш стійкими. Ще інші солдати просто трамбували свіжовивалений грунт.

Практично всі солдати в таборі були зайняті в цьому підприємстві. Хоча задача була страхітливою за обсягом, дії, повторювані такою масою солдатів, були безперервними. Непомітний спочатку, штучний пагорб продовжував рости. Звичайно, чим вищим він ставав, тим повільніше ріс, оскільки на це було потрібно відповідно більшу кількість матеріалу.

Келен подумала, як це характерно для цих солдатів — будувати напад з бруду на прекрасну споруду з мармуру. Це личило філософії Ордена — повалити в бруд найпрекрасніші творіння людини.

Келен не могла уявити скільки потрібно часу, щоб закінчити такий проект, але Джеган не мав ніякого наміру відмовитися від свого плану, поки він не доб'ється наміченого. Перемога близько, про це він часто нагадував своїм офіцерам, і він вимагав повної відданості і жертовності від кожного в їх благородній меті. Він був непримиренний у своєму намірі повалити останній оплот опору Д'хари.

Стоячи на краю резиденції імператора і спостерігаючи за будівництвом, Келен помітила, як під'їхав верхи посильний. На півдні вона побачила довге перо пилу, підняте піходячим обозом постачання. Вона зазначила, що кілька годин знадобилося лише на те, щоб вони дісталися ближче, і тільки тепер перші фургони починали в'їжджати в табір.

Джегана не було, тому він не бачив, що обоз постачання, нарешті, прибув. Армія, настільки велика, як ця, постійно потребувала постачання всім, але головним залишалося продовольство. На рівнинах Азеріта не було місць, звідки армія могла б здобути їжу; не було ніяких ферм, ніяких посівів, ніякої худоби. Вимагалося постійне поповнення запасів із Старого Світу, щоб підтримувати армію і зводити імператорський п'єдестал в небо.

Спішившись, посильний застиг в терплячому очікуванні. Нарешті Джеган подав сигнал декільком офіцерам перепровадити прибулу людину до нього. Людина вклонилася.

— Ваше Превосходительство, я прибув із запасами, які послали хороші люди з нашої батьківщини. Багато тих, що принесли пожертви, хочуть простежити, щоб наші відважні війська були забезпечені всім необхідним, щоб вони змогли перемогти ворога.

— Ми будемо використовувати запаси, ніяких сумнівів в цьому. Всі солдати наполегливо трудяться і мені потрібно підтримувати їх силу.

— Наші обози також доставили кілька команд Джа-Ла, які бажають приєднатися до турніру в надії в один прекрасний день отримати шанс провести гру з прославленою командою Його Високоповажності.

— Що це за команди? — Запитав Джеган неуважно, так як він переглядав донесення, вручене йому посильним.

— Здебільшого це команди, що складаються з наших солдатів з різних частин. Одна з команд належить командувачу нашого обозу постачання. Щоб поповнити команду своїми власними гравцями, він зібрав чоловіків з півночі Нового Світу під час нашої поїздки. Він думає, що, з такими чоловіками з Нового Світу в його команді, він зможе забезпечити справжнє видовище для задоволення Його Високоповажності.

Джеган кивнув, продовжуючи читати донесення.

— Це змусить цих відступників бути поступливішими, щоб осмислити наш шлях. Джа-Ла — хороший спосіб внести в інші народи нашу культуру і звичаї. Це змусить прості уми відмовитися від бажання безплідного існування в їх безглуздому житті, яке всі ми викорінюємо.

Людина вклонився.

— Так, Ваше Превосходительство.

Джеган, нарешті, закінчив читання і підняв погляд.

— До мене дійшли чутки. Чи правда, що ця команда така хороша насправді, як я про неї чув?

— Вони, виглядають грізно, Ваше Превосходительство. Вони перемагали, в той час як ніхто і не думав, що вони взагалі зможуть битися. Спочатку думали, що це було простою удачею. Тепер же ні в кого не залишилося думки, що це була удача. У них є ключовий гравець, який, як кажуть, є найкращим з усіх коли-небудь бачених.

Джеган скептично пробурмотів.

— Кращі — в моїй команді.

Людина схилився в вибаченні.

— Так, Ваше Превосходительство. Звичайно, Ви праві.

— Які вісті ти доніс нам з нашої Батьківщини?

Людина завагалася.

— Ваше Превосходительство, боюся, що повинен повідомити про деякі тривожні новини. Наступний обоз постачання, укомплектований в Старому Світі, який повинен був слідувати слідом за нами, як з'ясувалося, знищений. Всі новобранці, хто відправився разом з обозом на північ, щоб зміцнити нашу армію… е-е-е, ну, я боюся, Ваше Превосходительство, що вони всі до одного вбиті. Їх голови залишили на кілках вздовж дороги. Лінія цих кілків простягалася від одного міста до наступного — і обидва міста спалені дощенту. Безліч міст, поряд з лісами і орними угіддями, горять у полум'ї. Пожежі інтенсивні і, коли вітер був праворуч, ми могли відчувати запах диму, навіть перебуваючи так далеко на півночі. Важко уявити точно, що відбувається, за винятком того, що, як повідомляють надійні джерела, всі нападаючі — воїни Нового Світу.

Джеган подивився на Келен. Вона запідозрила, що він сподівався побачити її усміхненою, як і в попередній раз. Але їй вже не було необхідності посміхатися. Вона могла, з кам'яним виразом обличчя, радіти всередині себе. Вона відчувала бажання вигукувати вітання на адресу тих невідомих далеких воїнів, які починали докучати Джегану тією шкодою, яку вони вчиняли.

Не меншої шкоди, ніж ці воїни, завдавали чутки, що лунали по табору. Напади на їх батьківщині вибивали солдатів з колії, — вони завжди вважали Старий Світ не тільки невразливим до подібного нападу, вони вважали свої землі недоторканими. Оскільки чутки поширювалися, вони охоплювали все більше і більше солдатів. Джеган вже стратив багато солдатів за те, що вони поширювали подібні чутки. Так як у неї не було ніякої можливості контактувати з солдатами — вона не знала, чи було придушено поширення чуток, але, так чи інакше, вона сумнівалася в успіху подібної затії. Якщо такі чутки тривожили навіть солдатів, то Келен могла тільки уявити, які страхи почали охоплювати Старий Світ. У той час, як їхня армія була далеко і займалася завоюванням, вона уявляла, що відчувають люди, які залишилися значною мірою беззахисні.

— Так само, надходять донесення, Ваше Превосходительство, що ці мародери руйнують все, що зустрічають на своєму шляху. Вони палять посіви, вбивають домашню худобу, руйнують млини, проривають греблі, руйнують кожне ремесло, що виробляє їжу і майно, які необхідні нашій благородній справі поширення слова Ордена.

Особливо важкі удари припадають на тих, хто надає підтримку нашим людям, які проповідують шлях Ордена — на тих, хто прищеплює потребу пожертвування за наші зусилля по знищенню варварів на півночі.

Джеган зовні лишався спокійним, але Келен, так само, як і офіцери, що давно служили поряд, знала, що всередині себе він скаженів у гніві.

— Є якісь ідеї, хто переслідує наших проповідників, наших лідерів? З якими особливостями цей ворог?

Людина в черговий раз винувато вклонився.

— Ваше Превосходительство, мені скорботно повідомити, що всі наші Проповідники і Брати, які були вбиті в спробах донести шляхи Творця і Ордена, ну, е-е-е… кожен з їхніх трупів, який знаходили, був позбавлений правого вуха.

Обличчя Джегана стало червоним від гніву. Келен могла бачити, як проступали його м'язи на щелепі і скронях коли він стискав зуби.

— Ви думаєте, що це могли бути ті ж самі солдати, які докучали нам по дорозі в Серединні землі, Ваше Превосходительство? — Запитав один з офіцерів.

— Звичайно ж це вони! — Заревів Джеган. — Я дещо хочу зробити з цим, — сказав він, даючи розпорядження офіцерам. — Ви розумієте?

— Так, Ваше Превосходительство, — всі, як один, дружно відповіли вони, схиливши голови і так і залишивши їх схиленими.

— Я хочу покласти край цій неприємності. Нам потрібні обози постачання, щоб продовжити наступ. Ми близькі до закінчення цієї війни і великої перемоги. Я не дозволю нашим зусиллям потерпіти невдачу. Ви зрозуміли?!

— Так, Ваше Превосходительство, — в черговий раз дружно сказали вони, кланяючись ще глибше.

— Тоді негайно приступайте — ви всі!

Як тільки всі солдати відбули, спантеличені отриманими наказами, Джеган вирішив зробити похід за межі своєї резиденції. Келен відчула спалах болю від нашийника, який змушував її не відставати від нього. Озброєні солдати, як завжди, зробили кільце навколо Джегана, як його королівський ескорт і охорона.

Річард дивився крізь грати, що закривали маленьке вікно з його боку в металевому візку, коли фургон підстрибував на вибоїнах вздовж довжелезної табірної стоянки.

— Рубен, ти подивися на це, — сказав Джонрок. Вхопившись за прути решітки, він посміхався, страшенно задоволений від того, що він бачив.

Річард озирнувся навкруги всередині свого каземату.

— Справді, видовищно, — погодився він.

— Думаєш, що тут є хтось, хто зміг би побити нас?

— Гадаю, ми дізнаємося про це, рано чи пізно, — сказав Річард.

— Скажу тобі, Рубен, хотів би я побачити тріскаючі і проломлені хоч деякі голови у команді імператора, — сусід скосив погляд на Річарда. — Як ти думаєш, якщо ми розіб'ємо команду імператора, вони дозволять нам повернутися додому?

— Ти це серйозно?

Сусід вибухнув сміхом.

— Це був жарт, Рубен.

— Бідолаха, — сказав Річард.

— Хочу сподіватися, — сказав Джонрок зітхнувши, — проте, вони кажуть, що команда імператора краща. Мені не хотілося б знову відчути той батіг.

— Одного разу він і мені дістався.

Вони обидва давно ділили цю залізну клітку з тих пір, як Річард був захоплений в Тамаранзі. Джонрок був бранцем, захопленим ще перед Річардом. Він був великим чоловіком, мірошником, з півдня Серединних земель. Прямо перед тим, як обоз постачання проїхав через його невелике село, туди в'їхав патруль, командири якого подумав, що через його розміри Джонрок міг би стати гарним доповненням до команди.

Річард не знав справжнього імені Джонрока. Кожного він просив називати його просто Джонроком через його розміри і фортецю його м'язів, накачаних від перетягування мішків із зерном. У свою чергу, Річарда він знав, як Рубена Рибника. Незважаючи на те, що Джонрок був таким же полоненим, Річард не вважав безпечним будь-кому говорити своє справжнє ім'я.

Джонрок сказав Річарду, що він переламав руки трьом солдатам під час спроби захопити його, перед тим, як вони змогли полонити його. Річард же обмежився розповіддю, що на нього були направлені стріли, і тому він здався. Джонрок трохи зніяковів від цього пояснення, оскільки він бачив, як це не відповідає характеру Річарда.

Незважаючи на його досить критичну, криву посмішку, яку він часто носив і, незважаючи на його прихованість, Джонрок мав швидке дотепний і аналітичний склад розуму. Йому подобався Річард, тому що він був єдиним, хто не допускав думки, що він був дурний і ніколи не вважав його таким. Джонрок був зовсім не дурний.

У кінцевому ж рахунку, він прийшов до висновку, що він був неправий в тому, що Річарду бракувало хоробрості, і попросив його стати його веденим в іграх Джа-Ла. У веденого була досить невдячна позиція, яка піддавалася атакам і ударам з боку супротивників. Для Джонрока ця позиція представляла цінність, оскільки вона дозволяла йому ламати голови солдатів Ордена, і притому за це його винагороджували бурхливими оваціями. Навіть притому, що він був величезним, Джонрок був швидкий — таке поєднання зробило його прекрасним гравцем з правого флангу від Річарда. Він любив бути близько до Річарда протягом гри, і таким чином він міг бачити, як Річард висловлював свій гнів на полі Джа-Ла — таким способом, якого ніяк не очікували інші команди. Разом, удвох їх дует представляв собою грізну пару на полі. Це ніколи не озвучувалося, але вони обидва знали, що це була гідна можливість виплеснути хоч небагато помсти на тих, хто захопив їх.

Табір за залізними гратами, здавалося, тягнувся нескінченно. У Річарда викликало відразу розуміння того, що вони були на рівнині Азеріта навколо Народного Палацу. Він не хотів більше бачити все це і всівся, притулившись до іншої сторони клітки, поклавши зап'ястя на коліна, в той час, як фургон продовжував розгойдуватися і підстрибувати, проїжджаючи крізь нескінченну орду.

Йому було легше на душі від того, що війська Д'хари пішли далеко, інакше до цього часу вони б пропали ні за що. Замість цього ці воїни тепер володіють достатнім часом і можливостями, щоб трощити Старий Світ. Вони, ймовірно, вже зрівнювали з пустелею ті місця.

Річард сподівався, що вони дотримувалися плану — швидко і жорстоко нападати, наносити розрізнені удари всюди у Старому Світі, нічого не щадячи. Він не хотів, щоб хто-небудь в Старому Світі відчував себе в безпеці. Вони повинні були отримати гіркі уроки від тих дій, які виникали з їх вірувань.

Багато солдатів спостерігали за рухом фургона, що проїжджав крізь табір. Виглядало так, ніби це була довгоочікувана подія, така ж, як надходження продовольства. Річард смакував, що вони своє отримають. Знаючи розпорядження, які він дав, це, ймовірно, буде один з останніх обозів постачання, який зумів провезти Старий Світ. Відрізані від поставок армії на рівнині Азеріта, з зимою, що спуститься на них, почнуть переживати важкі часи.

Майже всі солдати, біля яких вони проїжджали близько, пильно роздивлялися клітку Річарда, намагаючись отримати уявлення про нього. Він припускав, що вже були чутки, що поширилися по табору про нього і його команду Джа-Ла. Він зрозумів, що їх репутація випереджала їх, коли вони зупинялися для командних ігор на армійських таборах по шляху. Ці солдати були уболівальниками гри і з нетерпінням чекали турнірів, але, без всяких сумнівів, після того, як неофіційно стало відомо про прибуття команди Річарда — чи команди Рубена, особливо підвищений інтерес був до них. Команда в дійсності належала командеру зі зміїним обличчям. Це була ще одна невелика надбавка до розваги цих солдатів, крім як полоненими жінками. Річард намагався не думати про це, оскільки це тільки дратувало його, тому що не було нічого, що б він міг зробити, перебуваючи в клітці.

Одного разу, після того, як відбулася особливо запекла гра, яку вони все ж таки виграли, Джонрок зізнався Річарду, що здивований тим, чому Річард дозволив так легко захопити себе. Тоді Річард повністю повідав йому правду про те, що сталося. Джонрок спочатку не повірив йому. Тоді Річард попросив його розпитати про це зміїну морду. Той так і вчинив і зрозумів, що Річард говорив правду. Джонрок дуже цінував свободу і вважав, що за цю цінність варто боротися. Це було, коли Джонрок попросив Річарда бути правим веденим.

Куди Річард одного разу направив свій гнів через Меч Істини, тепер він направляв його через броц і гру Джа-Ла. Навіть його власна команда, настільки, наскільки вони любили свого веденого, в такій же мірі і боялася його. Крім Джонрока. Джонрок не боявся Річарда. Він розділив спосіб гри Річарда — наче гра була життям-чи-смертю.

Це було продемонстровано на деяких з їхніх супротивників зі складу військ Імперського Ордена, які були про себе надто високої думки. Зовсім нічого незвичайного не було в тому, що гравці, особливо противники команди Річарда, можуть бути серйозно поранені, або більше того, бути убитими протягом змагання. Один з людей команди Річарда загинув під час гри. Йому в голову вдарили важким броцем, коли він дивився в іншу сторону. Удар зламав його шию.

Річард пам'ятав прогулянки з Келен по вулицях Ейдіндріла, коли вони спостерігали гру дітей в Джа-Ла. Він видавав офіційні м'ячі, і вони обмінювали свої важкі броці на більш легкі, які були придумані Річардом. Він не хотів, щоб вони ранились, граючи в цю гру. Тепер всі ті діти втекли з Ейдіндріла.

— Схоже, це буде поганим місцем для нас, Рубен, — вимовив тихим голосом Джонрок, роздивляючись велетенський табір через невелике вікно. Його голос прозвучав нехарактерно похмуро. — Дуже погане місце для нас, як для рабів.

— Якщо ти думаєш, що ти — раб, тоді ти — раб, — сказав Річард.

Джонрок озирнувся і дивився на Річарда довгі хвилини.

— Тоді я — теж не раб, Рубен.

Річард кивнув.

— До твоїх послуг, Джонрок.

Людина повернулася до спостереження нескінченно протяжного табору перед очима. Він, ймовірно, ніколи не бачив нічогоподібного цьому у своєму житті. Річард пам'ятав своє власне здивування, коли він у перший раз покинув свій Хартлендський ліс, щоб відкрити для себе те, що знаходилося за його межами.

— Подивися на це, — пробасив Джонрок низьким голосом, втупившись крізь прути.

Річард не відчував бажання дивитися.

— А що там?

— Багато чоловіків — солдат — але не таких, як інша частина солдатів. Вони всі виглядають однаково. Краще озброєні, більш організовані. Побільше. Виглядають люто. Їм кожен намагається звільнити дорогу.

Джонрок озирнувся назад через плече на Річарда.

— Готовий тримати парі, що це — імператор, прийшов подивитися на нас проїздом, прийшов подивитися, які претенденти проти його команди прибувають на турнір. Як з чуток, тримаю парі, що тип, що охороняється усіма тими великими охоронцями в кольчузі — Джеган власною персоною.

Річард повернувся до маленького отвору, щоб поглянути. Він схопився за прути і ткнувся в них обличчям, щоб розгледіти краще, оскільки вони прої'жджали близько від охоронців і їх підопічного.

— Схоже, ймовірно він і є Імператор Джеган, точно, — сказав Річард Джонроку.

Імператор дивився в іншу сторону, розглядав деякі з інших команд Джа-Ла із числа Імперських солдатів Ордена. Вони не були замкнені в фургони, оббиті залізом. Джеган спостерігав за їх гордим маршем в шеренгах, супроводжуваним знаменами їх команд.

А потім — він побачив її.

— Келен!

Вона обернулася на його голос, не розуміючи, звідки він пролунав; Річард схопився за прути щосили так, що вони мало не зігнулися. Незважаючи на те, що вона не була далеко, він зрозумів, що вона, ймовірно, не може почути його у всьому цьому шумі. Всі солдати навколо вітали парад прибуваючих команд.

Її довге волосся розсипалися по її плащу. Річард подумав, що його серце розірветься, — так сильно воно билося в його грудях.

— Келен!

Вона ще більше повернулась у його бік.

Їх очі зустрілися. Він дивився прямо в її зелені очі.

Коли Джеган почав обертатися, вона тут же відвернулася, дивлячись туди, куди й він. Він повернувся разом з нею. А потім вона пішла, сховавшись позаду солдатів, фургонів, коней, і наметів, що розчинялися вдалині.

Річард сповз по стіні, задихаючись.

Джонрок сів біля нього.

— Рубен — щось не так? Ти виглядаєш так, ніби побачив примару, що гуляє серед усіх тих солдатів.

Річард зміг тільки з болем поглянути на нього, його очі розширилися від того, що він задихався.

— Це була моя дружина.

У Джонрока вивільнився безрозсудний сміх.

— Ти маєш на увазі, що бачив жінку, яку ти захочеш, коли ми переможемо? Коммандер говорить, що, якщо ми поб'ємо команду імператора, ми зможемо добратися до того, щоб робити подібний вибір. Ти бачив ту, яку ти хочеш?

— Це була вона…

— Рубен, ти схожий на людину, яка тільки що закохалася.

Річард зрозумів, що його посмішка, ймовірно, зможе розірвати його обличчя.

— Це була вона. Жива. Джонрок, мені шкода, що ти не можеш бачити її. Вона жива. Вона виглядає точно так само. Добрі духи, це була Келен. Це була вона.

— Я думаю, що ти б краще притримав своє дихання, Рубен, або ти ризикуєш втратити свідомість перш, ніж ми отримаємо шанс зламати деякі голови.

— Ми будемо грати з командою імператора, Джонрок.

— Нам доведеться виграти багато ігор для початку, щоб мати такий шанс.

Річард ледь чув його. Він тріумфально сміявся, будучи нездатним зупинити себе.

— Це була вона. Вона жива. — Річард перекинув свої руки навколо Джонрока, сильно обнявши його. — Вона жива!

— Як скажеш, Рубен.

* * *

Келен обережно стежила за диханням, пробуючи змусити своє гупаюче серце сповільнитися. Вона не могла зрозуміти, чому вона була настільки вражена. Вона не знала тієї людини в клітці. Вона тільки мигцем побачила його обличчя, поки фургон котився повз, але з якихось причин це пробрало її до самої душі.

Коли вдруге людина викрикнув її ім'я, Джеган відреагував так, ніби подумав, що почув дещо. Келен встигла обернутися назад так, щоб він нічого не запідозрив. Вона не розуміла, чому це здавалося їй таким відчайдушно важливим. Це було б невірно. І вона дійсно знала, чому. Людина сиділа в клітці. Якщо він знав її, Джеган, можливо, захотів би побачити його, а потім би напевно убив.

Але це було ще не все. Той чоловік знав її. Мабуть, він був пов'язаний з нею в минулому. Минулому, яке вона хотіла забути. Але коли вона подивилася в його сірі очі, все змінилося в один удар її серця. Її рішення заціпеніти провалилося. Більше вона не хотіла, щоб її минуле було поховане. Їй раптом захотілося дізнатися все.

Погляд цих очей був настільки глибоко потужним — настільки заповнений чимось важливим, чимось життєвим — наскільки могло бути важливе її власне життя. Спіймавши погляд його сірих очей, Келен зрозуміла, що вона зобов'язана дізнатися, ким вона була. Незважаючи на наслідки, незважаючи на ціну, їй потрібно дізнатися правду. Вона повинна повернути своє життя собі. Правда — єдиний шлях.

Загрози Джегана з приводу того, що він зробить з нею, могли б бути цілком реальними наслідками, але вона раптово зрозуміла, що реальна небезпека полягала в тому, що він залякував її, щоб вона зреклася життя, бажань, свого існування… щоб вона перейшла під його контроль. Своїми погрозами того, що він зробить з нею, як тільки вона знову дізнається, ким вона була, він намагався розпорядитися її життям, поневолити її. Якби вона погодилася з його бажанням, то це сталося б тільки тому, що вона інстинктивно вже здалася.

Вона не могла дозволити собі так мислити. Її життя означало щось більше ніж це. Вона може бути його полоненою, але вона не була його рабинею. Раб — це стан розуму. Вона не була рабом. Вона не здасть йому свою волю. Вона поверне своє життя назад. Її життя належить тільки їй, і вона поверне його собі. Нічого Джеган не зможе зробити, нічим він не зможе загрожувати їй, щоб це відняти в неї.

Келен відчула сповзаючу сльозу радості вниз по її щоці. Той чоловік, якого вона навіть не пам'ятала, тільки що подарував їй волю повернути своє життя, розпалив вогонь пристрасті, щоб жити. Вона відчула себе, як ніби вперше реально вдихнула повітря, з тих пір, як вона втратила свою пам'ять. У неї залишилося тільки одне бажання — подякувати йому.

* * *

Ніккі пройшла через величезний зал Народного Палацу, замикаючи групу з Кари, Натана, і натовпу охоронців. Кожен раз, коли хтось називав Натана «лордом Ралом», її нерви натягалися мов струна. Вона знала, що це було необхідно, але в її серці єдиним лордом Ралом був Річард.

Вона б усе віддала, щоб побачити його сірі очі знову. Перебуваючи в палаці, у неї складалося враження, що вона майже могла відчути його присутність у всьому оточуючому її. Вона передбачала, що у всій будові Палацу була магія. Палац був побудований у формі заклинання для лорда Рала. Річард був лордом Ралом. По крайній мірі, в її думках.

Справедливості ради, вона знала, що були й інші — Кара, наприклад — хто відчував те ж саме. Коли вона залишалася наодинці з Карою, а це бувало часто, обидві вони, здавалося, розуміли одна одну без слів. Обидві поділяли однакову біль і тугу. Обидві хотіли повернути Річарда.

Кара вийшла вперед, очолюючи хід процесії крізь мережу маленьких службових приміщень до залізних сходів, ведучих вгору до темного тунелю. Діставшись до вершини, вона одним рухом відчинила двері. Вони були вітально зустрінуті люмінесцентним освітленням, коли вийшли на оглядову веранду. Відчуття, коли стоїш на самому краю зовнішньої стіни, на краю плато, були такі, немов стоїш на краю світу.

Нижче, біля основи плато, поширившись до самого горизонту подібно чорній інфекції, стояла армія Імперського Ордена.

— Тепер бачиш, що я мав на увазі? — Сказав Натан, підійшовши до неї, і показав на будівництво вдалині. Спочатку було важко помітити, але потім вона розгледіла.

— Ви маєте рацію, — сказала вона. — Це дійсно схоже на будівництво схилу. Ви думаєте, що вони зможуть насправді добудувати схил досюди?

Натан пильно подивився в той бік, витративши хвилину на вивчення.

— Я не знаю, але повинен сказати, що, якщо Джеган вплутався у всю цю неприємну затію, то тільки з одним настроєм — добитися цього.

— Якщо вони добудують досюда схил такої ширини, — сказала Кара, — то ми в біді.

— Більше того — мерці, — додав Натан.

Ніккі досліджувала, що споруджували солдати Ордена і відстань до місця робіт.

— Натан, Ви — Рал. Це місце підсилює вашу силу. Ви більш ніж в стані наслати якусь магічну вогненну кулю туди і цим ударом рознести все на шматки.

— У мене теж була така думка, — сказав він. — Але підозрюю, що вони за допомогою Сестер встановили там щити, щоб запобігти будь-яким подібним атакам з нашої сторони. Тому я поки не дослідив їх обороноздатність і ще нічого не робив. Я хочу вичекати, дати їм можливість перебувати в спокої трохи довше, щоб змусити їх відчути самозадоволення. Потім, коли вони ще трохи добудують і будуть ближче, тоді я, нарешті, завдам по ним удар і мої шанси на успіх будуть трохи кращими, щоб нанести деякі справжні пошкодження. Якщо мені вдасться зруйнувати це зараз, вони дуже постараються більше не програвати. Краще почекати, поки вони не вкладуть у це набагато більше часу і зусиль.

Ніккі насупилася на високого пророка.

— Натан, Ви дуже хитрий чоловік.

Він посміхнувся посмішкою Рала.

— Я волію, щоб про мене думали, як про винахідливого чоловіка. Ніккі повернулась до вивчення табору за межами ділянки будівництва. Правда він знаходився дуже далеко, і буде потрібно маса часу, щоб отримати оцінку їх здібностям реагувати на напад. Ніккі провела достатньо часу з армією Джегана і багато знала про способи їх мислення. Вона знала всі круги обороноздатності, яку офіцери Джегана і люди з Даром створять навколо армії. І деякі з людей, наділених Даром, були Сестрами Тьми.

— Подивіться на це, — сказала вона показуючи. — Це схоже на прибуття обозу постачання.

Натан кивнув.

— Дуже скоро настане зима. Схоже, для армії, яка не рухається нікуди, буде потрібно більший обсяг запасів, щоб підтримувати всіх тих солдатів взимку ситими.

Ніккі, осмислюючи, що можна було б зробити, нарешті вирішила, що з того місця де вони стояли, видно дуже небагато.

— Між іншим, добре, що Річард відправив нашу армію в Старий Світ, щоб нападати на їх обози постачання. Будемо сподіватися, що така тактика виявиться ефективною і воїни зможуть впоратися із завданням. Якщо всі ці солдати помруть з голоду, то це вирішить нашу проблему. Тим часом, я займуся роздумами з приводу того, що ми в змозі зробити, щоб допомогти їм померти.

Вона відвернулася від пригнічуючого виду табірної стоянки та обозу постачання, призначеного для всіх тих солдатів, що стояли внизу табором і осаджували плато.

— Ходімо, — сказала вона Натану. — Мені треба повертатися, але чому б не подивитися на те, що ти хотів показати мені до від'їзду.

Натан провів їх назад до палацу через маленькі службові проходи, а не просторі зали. Це був швидкий спуск через кам'яні проходи палацу, що заводив їх все нижче, в темні, внутрішні області нижче палацу, які більшість людей ніколи і не бачило. Навіть у цих секретних місцях були витончені зали, хоча і зроблені з простого каменю. Без складного художнього оформлення, вони були зроблені з полірованого каменю в одних місцях, і з добротного дерева в інших. Це були особисті коридори, призначені для лорда Рала і його службовців.

Ніккі прибула в Народний Палац, щоб відвідати Сад Життя. А потім вона затрималася з Бердіною, щоб подивитися які у неї успіхи в пошуку відомостей і як поживав Натан. Вони хотіли розповісти їй про тонкощі їх труднощів; вона дійсно хотіла поквапитися, але змусила себе з терпінням вислухати їх.

Після того, як вона знову побачила місце, де лежали скриньки Одена, вона занадто відволіклася, щоб дійсно бути в змозі зосередитися на тому, що вони їй говорили. На цей раз вона бачила пустельний Сад Життя по-іншому, повна переживань того, що це було місце, де розташовувалися шкатулки, відкриті Даркеном Ралом. Вона вивчила розташування кімнати, кути падіння світла, кути по відношенню до різних відомих карт зоряного неба на додаток до того, як сонце і місяць перетинали це місце і область, де була зосереджена магія.

Після перекладу «Книги Життя», Ніккі дивилася на Сад Життя вже іншими очима. Вона дивилася на нього в контексті магії Одена і того, як це місце використовувалося. Це дало їй цінну можливість проникнутись цим останнім місцем, де були використані шкатулки. Таке практичне пізнання відповіло на деякі запитання, які були у неї, і підтвердило деякі з висновків, до яких вона прийшла до того.

Нарешті, Натан досяг ряду подвійних дверей з охоронцями, які стояли перед ними. Він зробив жест, і чоловіки розчинили пару білих дверей. По іншу сторону була стіна з білого каменю, яка виглядала так, ніби була частково розплавлена.

— Ви там були? — Запитала вона пророка.

— Ні, — зізнався він. — У моєму віці я намагаюся триматися подалі від гробниць.

Ніккі переступила через низький виступ і тут же пірнула в низький отвір.

— Чекай тут, — сказала вона Карі, яка зібралася було піти за нею.

— Ти впевнена?

— У це залучена магія.

Кара, зморщила ніс, ніби учула запах прокислого молока і залишилася чекати зовні разом із пророком.

Ніккі іскрою свого Хань спробувала запалити факел в стороні. Пройшло вже достатньо часу, а він все ще міг запалитися. Після цього вона побачила, що величезна склепінчаста кімната була побудована з рожевого граніту. Підлога з білого мармуру. Всі стіни навколо були усіяні безліччю і безліччю золотих ваз, кожна з яких понизу доповнювалася вбудованим в стіну факелом. Ніккі неуважно порахувала їх. П'ятдесят сім. Їй здалося, що це число мало значення. Ймовірно, вази і факели представляли вік людини в труні в центрі кімнати.

Місце турбувало, і не тільки через те, що це був склеп. Вона провела пальцями по символах, вирізаних в гранітній стіні трохи нижче ваз. Слова, які бігли навколо всієї кімнати і навколо золотої могили, були на древнєд'харіанській мові. Написи були знаннями, що переходили від батька до сина для здійснення переходу в Світ мертвих і назад.

Такі заклинання мали в собі Магію Збитку. Саме це змушувало стіни плавитися. Те, що стіни містили ці заклинання і було причиною. чому вони плавилися, — спеціальний камінь сильно уповільнював процес, але не зупиняв повністю.

— Ну? — Запитав Натан, просунувши голову через зяючий отвір. — Є які-небудь ідеї?

Ніккі вийшла, струшуючи руками.

— Я не знаю. Не думаю, що є якась неминуча небезпека, але в це залучені темні сторони таким способом, що є шанси, що я можу виявитися неправою. Думаю, що було б краще відгородитися заклинанням трійок.

Натан кивнув у задумі.

— Ти хочеш зробити це? Створити кокон за допомогою магії Збитку?

— Було б краще, якщо б це зробили ви. Ви — Рал. Це було б більш ефективно. Навіть якщо я використаю Магію Збитку, вона перемішається з тією, що вже тут була і була призвана Ралом. Така сила може порушити будь-яке заклинання, яке я спробую тут створити, адже я обмежена захисним заклинанням Палацу.

Він задумався тільки на мить.

— Я відразу ж це побачу, — Натан кинув погляд назад в усипальницю. — Є якась ідея? Що змушує просочуватися це заклинання?

— Раніше з самим авторитетним виглядом я б сказала, що воно було приведено в дія однією з шкатулок Одена, відкритою в Саду Життя. Я підозрюю, що вона створила відповідну реакцію деякого виду. Що до мене, то вона ще не достатньо активна, щоб можна було сказати про призначення елемента магії Збитку, але слова, надписані на труні і стінах вказують, що цей елемент, включений у структуру, призначений, щоб використовуватися при здобутті влади, схованої в шкатулках Одена, таким чином, що вони будуть діяти в гармонійному взаємозв'язку після того, як наблизяться до тієї особливої сили.

Натан задумливо кивнув.

— Добре. Я створю заклинання трійок і буду його тримати під наглядом.

— Мені треба повертатися. Я пориюсь серед старих книг, потім загляну дізнатися чи є що-небудь від Річарда і подивитися, як там поживає Орден.

— Скажи Зедду, що я тримаю все під контролем і, що я оточив ворога.

Ніккі посміхнулася.

— Я передам йому.

По дорозі через просторі зали Палацу разом з Карою, Ніккі знову пішла в свої роздуми. Вона не була повністю впевнена в тому, що робити далі. Турбували проблеми, що насуваються з усіх боків. Здебільшого вони відчувалися похмурими і болючими. Не було нікого, з ким вона могла б дійсно обговорити всі ті речі, що проходили через її думки. Зедд міг допомогти по частині з них, в той час, як Кара була хороша, щоб обговорити інші речі.

Але Річард був єдиним, хто був би в змозі оцінити шляхи, якими вона починала вивчати фундаментальні проблеми. Річард, фактично, був тим, хто зміг би зрозуміти її концепцію творчої магії. Вона все ще чудово пам'ятала ту розмову з ним однієї ночі в криївці. Це був один з багатьох характерних моментів спілкування з Річардом.

Були також речі, які Річард повинен був знати. Були моменти, які торкалися його і шкатулок Одена, які, м'яко кажучи, спантеличували. В деякому розумінні, він розпалив вогонь під інгредієнтами, які були не просто небезпечними, але починали пузиритися і кипіти, і мали здатність об'єднуватися самостійно найбільш підступними способами, якщо не вжити жодних додаткових дій.

Були пророцтва, впливаючі на це, але, будучи не пророком, вона не довіряла собі настільки, щоб осмислювати їх. Були й інші пророцтва, про які вона починала думати, що зрозуміла їх занадто добре і не могла уникнути того, щоб не приймати їх до уваги.

Первинним серед них було пророцтво, яке говорило: «У році цикад — той рік, що йшов зараз, — коли захисник принижених і страждаючих під прапором Світла і людяності, нарешті, розколе зграю — це зробив Джеган — це послужить знаком того, що пророцтво пробуджено і вирішальна заключна битва близька. Будьте обережні, всі істинні вилки та їх похідні в цьому корені поплутані. Істинним є тільки основний стовбур цього пророцтва».

Зараз і був той час, перемогти або програти, все або нічого, переломний момент, який назавжди встановить курс для майбутнього. «Якщо fuer grissa ost drauka не очолить цей фінальний бій, світ, який вже стоїть на краю тіні, впаде в жахливу темряву».

Вона почала бачити, що це пророцтво було хитромудро переплетено зі скриньками Одена, але вона не могла повністю осмислити, яким чином. Час від часу вона відчувала себе на грані прозріння, але вона ніколи не могла подолати невидиму перешкоду. Було щось трохи нижче поверхні цього пророцтва, яке вона знала, і це було ключовим моментом.

У той же самий час вона відчувала, як події відбуваються випадковим чином, і вона повинна була зробити щось перш, ніж ті події стануть неконтрольованими. Вона бачила, як з кожним йдуть днем можливі варіанти продовжують танути один за іншим. Сестри Тьми, що запустили шкатулки в гру, вже відрізані від можливості використати владу Одена для ними ж наміченої мети: протидіяти поширенню безпам'ятства від дії заклинання Вогняного ланцюга. З Вогняним ланцюгом, забрудненим шимами, вони швидко втратили здатність використовувати цей подарунок для того щоб виправити пошкодження.

Ніхто не міг сказати, як довго кожен з них буде мати достатній контроль над їх подарунком, який необхідний для використання при подоланні будь-якої з перешкод, перед якими вони опинилися.

У той же час «Книга Життя» дала їй розуміння, яке, можливо, вона не змогла б навіть уявити. Також вона вивчила кілька дуже неясних книг, які знайшов Зедд для неї з теорії Одена. Вони також додали глибину до її розуміння, але всі вони, здавалося, тільки відкривали черговий простір до ще більших питань.

Вражена, Ніккі зупинилася і подивилася.

— Що це було?

— Дзвін молитовного дзвону, — сказала Кара, виглядаючи трохи здивованою реакцією Ніккі.

Ніккі спостерігала, як люди почали збиратися перед найближчою площею з басейном в центрі. Басейн, з великою темною скелею в центрі, був під відкритим небом.

— Напевно нам треба піти помолитися, — сказала Кара. — Іноді це допомагає, коли гризе неспокій, я хочу сказати тобі, що ти виразно стурбована.

Ніккі, насупившись, подивилася на Морд-Сіт, дивуючись з того, як це вона дізналася, що дещо її турбує. Вона припустила, що Карі дійсно зовсім неважко було визначити і сказати їй про це.

— У мене немає часу, щоб піти помолитися, — сказала Ніккі. — Мені потрібно повернутися і осмислити все.

Не було схоже, що Кара вважала це хорошою ідеєю. Вона простягла руку в сторону площі.

— Подумки виявитися разом з лордом Ралом може допомогти.

— Не буде ніякого пуття від того, що подумки я буду з Натаном. Мене не дуже-то турбує, що кожен думає, що Натан — Лорд Рал. Річард — Лорд Рал.

Кара посміхнулася.

— Я знаю. Точно так само вважаю і я, — вона взяла руку Ніккі, тягнучи її до басейну. — Ходімо.

Ніккі втупилася на жінку, ведучу її, а потім сказала.

— Припускаю, що нам не зашкодить затриматися на короткий час, щоб подумати про Річарда.

Кивнувши, Кара виглядала чомусь дуже мудрою в той момент. Люди шанобливо давали дорогу Морд-Сіт, коли вона прямувала до місця близько басейну. Ніккі побачила, як риби плавно рухалися в темній воді. Перед тим, як дізнатися про це, вона опустилася на коліна разом з Карою, потім вона торкнулася підлоги лобом.

— Магістр Рал веде нас, — натовп почав співати в унісон, — Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Голос Ніккі приєднався до голосів інших, і разом вони віддавалися луною в залах Палацу. Слова «Магістр Рал» і Річард виглядали нерозрізненими для неї. Вони означали одне й те ж.

Майже проти її бажання, бурхливі думки Ніккі заспокоювалися, коли вона м'яко наспівувала слова поряд з усім рештою.

— Магістр Рал веде нас, Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Вона розчинилася в словах. Сонячні промені зігрівали її спину. Наступний день був першим днем зими, але всередині Палацу лорда Рала сонце було теплим, точно так само, як і в Саду Життя. Здавалося дивним те, що Даркен Рал і його батько, Паніз, який був лордом Ралом до нього, намагалися зробити це місце вмістилищем зла.

Вона зрозуміла, тим не менш, що місце залишалося місцем. Людина — ось що мало значення. Людина створювала відмінності у визначеннях. Людина задавала загальну атмосферу, якою слідували інші — або правильно, або неправильно. У певному сенсі, відданість була формальним затвердженням тієї концепції.

— Магістр Рал веде нас, Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Ці слова відбивалися в думках Ніккі. Вона дуже сумувала за Річардом. Оскільки його серце належало іншій, вона тужила про те, щоб побачити його, побачити його усмішку, поговорити з ним. Якщо це все, на що вона може коли-небудь розраховувати, то і цим вона буде задоволена. Тільки його дружба, його цінність в її житті, і його в ній самій.

Лише б Річард був щасливий, був живим, був… Річардом.

«Наші життя належать тобі».

Ніккі різко скочила на коліна. Вона зрозуміла.

Спантеличена Кара насупилася на неї, в той час, як інші продовжували наспівувати.

— Що трапилося?

«Наші життя належать тобі».

Вона зрозуміла, що повинна зробити. Ніккі стрімко понеслася.

— За мною. Я повинна повернутися в Вежу.

Оскільки вони разом бігли через зали, Ніккі чула нашіптуючий звук голосів, що розповсюджуювалися разом, відбиваючись у шанобливій луні крізь незліченні коридори.

— Магістр Рал веде нас, Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Ніккі відчувала себе розчиненою в цих словах, які раптово отримали зміст для неї, такий, якого ніколи не мали раніше. Вона зрозуміла, як все переплетене разом і, нарешті, знала те, що вона повинна зробити.

* * *

Зедд піднявся зі стільця з-за столу в невеликій кімнаті, коли він помітив Ніккі, що стояла в дверному отворі. Штучне освітлення пом'якшило його знайоме обличчя.

— Ніккі, ти повернулася! Як там справи в Народному Палаці?

Ніккі ледь почула його запитання. Думками вона була десь далеко, щоб давати відповіді. Зедд підійшов ближче, в його горіхових очах читалося занепокоєння.

— Ніккі, що трапилося? Ти схожа на привид, блукаючий по замку.

Вона примусила себе говорити.

— Ви довіритеся Річарду?

Брову Зедда сіпнулася.

— Про що ти хочеш запитати таким питанням?

— Ви довірите Річарду своє життя?

Зедд зробив жест однією рукою.

— Звичайно. А до чого це ти?

— Ви довірите Річарду життя кожного?

Зедд м'яко взяв її руку.

— Ніккі, я люблю цього хлопчика.

— Будь ласка, Зедд, Ви довірите Річарду життя кожної людини?

Занепокоєння з його очей поширилося по всьому обличчю, роблячи зморшки глибше. Нарешті він кивнув. — Звичайно, довірю. Якщо коли-небудь був би хтось, кому я довірився б своїм життям чи життям будь-кого, так це тільки Річарду. Врешті решт, я той, хто назвав його Шукачем.

Ніккі кивнула й повернулася.

— Спасибі, Зедд.

Він злегка підняв свою мантію, коли поспішив за нею.

— Чи потрібно допомогти тобі чим-небудь, Ніккі?

— Ні, — відповіла вона. — Спасибі. Я в порядку.

Зедд наостанок кивнув, прийнявши сказане нею і повернувся до книги, яку він вивчав.

Ніккі йшла через зали Замку, не помічаючи їх. Вона рухалася, ніби слідуючи невидимій палаючій лінії до її мети шляхом, який Річард називав, що він може слідувати за палаючими лініями форми заклинання.

— Куди ми йдемо? — Запитала Кара, їдучи, щоб встигати за нею слідом.

— Ти довіряєш Річарду? Довіриш йому своє життя?

— Звичайно, — сказала Кара, жодної секунди не вагаючись.

Ніккі кивнула на ходу. Вона проходила коридори, відгалуження, кімнати та сходи, абсолютно не помічаючи їх. Охоплена задумом, вона, нарешті, досягла укріпленої області Замку й головної кімнати, де контрольна мережа майже відняла її життя. Вона б померла, не виявися поруч Річарда. Він тоді клопотався над тим, щоб знайти спосіб врятувати її, коли ніхто більше не вірив, що це може бути зроблено.

Вона тоді довірила Річарду своє життя, а її життя стало великою коштовністю для неї завдяки йому. У двостулкових дверях Ніккі повернулася до Кари.

— Мені треба залишитися одній.

— Але я…

— У це залучена магія.

— Ох, — сказала Кара. — Ну що ж, гаразд. Тільки я буду чекати тут в залі на випадок, якщо знадоблюся тобі.

— Спасибі, Кара. Ти — справжній друг.

— У мене ніколи не було справжніх друзів — дійсно цінних друзів — поки не з'явився лорд Рал.

Ніккі злегка посміхнулася.

— Я ніколи взагалі не мала нічого вартого в житті, поки не з'явився Річард.

Ніккі закрила двостулкові двері. Позаду неї двоповерхові вікна знову мерехтіли від спалахів блискавок. Ніккі не пам'ятала випадку, коли б вона була в цій кімнаті, і не було б грози. Тепер весь світ був охоплений грозою.

Коли зблиснула блискавка, кімната освітилася різким яскравим світлом. Але все ж була одна річ в кімнаті, яка не відзначила на собі контакт навіть такого сильного світла. Вона вичікувала, як сама смерть.

Ніккі розкрила «Книгу Життя», поклавши її на стіл перед чорною, як смола, шкатулкою Одена, встановленої по центру стола. Здавалося, що кожен раз, як блискавка намагалася спалахнути, чорна скринька поглинала світло ще до того, як дійсно зблисне спалах. Вдивлятися в неї — це було все одно, що вдивлятися у вічність.

Ніккі промовила перші заклинання, викликаючи назовні темряву, таку ж неможливо чорну, як і у зловісної шкатулки, встановленої перед нею. Вона нагадала собі про те, що у Народному Палаці був чоловік, який проробляв це. Разом з гуркотом грому сила магії заповнила кімнату, двері заблокувалася. Ніхто не міг увійти. Простору, огородженого вікнами, більше не існувало. Вона викликала заклинання ще більш потужне. Кімната була безмовною і чорною, як смола. Ніккі отримала магічний зір від сил, які вона закликала.

Вона вимовляла слова, написані на наступній сторінці, закликаючи наступну магію, яка відкрила стежку для ключових формул. Вона застосувала розщеплення Магії Збитку для знищення бритвенно-тонкої частини плоті на кінці свого пальця і використала кров, що почала сочитися, щоб почати малювати потрібні діаграми перед скринькою Одена. Продовжуючою бігти кров'ю з відкритої ранки вона промалювала область стримування безпосередньо навколо шкатулки. Це було трохи схоже на захисний простір кімнати, але в набагато більш значущому масштабі. Будучи не обмеженою з самого початку, така міць, звільнена з шкатулки Одена, може ненавмисно порушити завісу, але будучи замкненою в обмеженому просторі, вб'є тільки людину, що почала цю спробу, чого і намагалася добитися Ніккі.

Майже не потребуючи читання книги, яку вона вивчала, як їй здавалося, половину свого життя, вона перейшла до рівнянь, що використовували пору року: перший день зими.

Як тільки це було закінчено, вона намалювала кров'ю два протистоячі символи і з'єднання вершин належних діаграм.

Так тривало і протягом наступної години, одна важлива формула за іншою, з обчисленнями, які ясно показували на що випливає шар магії, який буде охоплений наступним кроком. Кожен вузол у книзі вимагав застосування тільки відповідного рівня сили. Після кожного такого місця, Ніккі безстрашно продовжувала далі. Не було ніякого іншого шляху.

Так само, як і ніч, повільно тяглися лінії заклинання, нарощені навколо шкатулки — в якійсь мірі схожі на контрольну мережу Вогняного Ланцюга, тільки ті лінії палали зеленим світлом. Але були й інші — чисто білі, в той час, як всі ж інші були побудовані з елементів магії Збитку і вони були більш чорні, ніж чорне, не схожими ні на що інше, як порожнечу світу, куди і вели лінії, немов щілини в світ Темряви.

Коли Ніккі закінчила останню магічну формулу, вона, нарешті, почула шепіт самого Одена, на підтвердження того, що вона все зробила належним чином. Все ж це був не стільки голос, скільки сила, яка формувала поняття в її думках.

«Сила випущена», вона шепотіла крізь темряву словами, які відчувалися, як тріск льоду.

— Я закликаю цей час, це місце, цей світ ввести в гру шкатулки.

«Назвіть гравця».

Ніккі поклала руки на мертву чорну скриньку перед нею.

— Гравець — Річард Рал, — сказала вона. — Шануйте його волю. Виконуйте його розпорядження, якщо він виявиться гідним, убийте його, якщо ні, знищіть нас усіх, якщо він підведе нас.

«Прийнято. З цього моменту і надалі влада Одена введена в гру Річардом Ралом». Пророцтво говорить: «Якщо fuer grissa ost drauka не очолить цей фінальний бій, світ, що вже стоїть на краю тіні, впаде в жахливу темряву».

Ніккі прийшла до розуміння, що якщо Річард повинен був перемогти, він єдиний, хто повинен бути тим, хто поведе їх у цю заключну битву. Був єдиний спосіб для нього очолити битву — ввести шкатулки в гру. Тільки цим шляхом він дійсно звершить пророцтво: fuer grissa ost drauka — несучий смерть.

Пророцтво говорило, що вони повинні слідувати за Річардом, але це було більше ніж пророкування. Пророцтво тільки формально виражало те, як зрозуміла Ніккі, що Річард втілив цінності, які продожували життя. Він дійсно не слідував за пророцтвом — пророцтво слідувало за Річардом.

Воно невідступно слідувало за Річардом, послідує і в тому, що він зробить зі скриньками Одена, в тому, що він сам зробить з життям і смертю. Це буде остаточним випробуванням того, ким він був, ким він буде, ким він міг бути.

Річард сам озвучив умови бою, коли він говорив з військами Д'хари, пояснюючи їм, що з цього моменту війна буде вестися так: все або нічого. Іншого було не дано. І тепер дійсно було все або нічого.

Юлія та її Сестри Тьми аналогічно відкрили ворота до влади Одена. Боротьба була тепер дійсно в балансі. Якщо Ніккі була права щодо Річарда, а вона знала, що була права, то дві сили тепер правильно були зайняті в боротьбі, яка вирішить все це.

«Якщо fuer grissa ost drauka не очолить цей фінальний бій, світ, що вже стоїть на краю тіні, впаде в жахливу темряву». Вони повинні були ввірити Річарду цю боротьбу. З цієї причини Ніккі повинна була ввести шкатулки Одена в гру від імені Річарда. Сестри Тьми більше не були винятковими володарями влади Одена. У цьому сенсі Ніккі тільки що ввела Річарда в гру, даючи йому можливість перемогти в цій боротьбі.

Без того що вона тільки що зробила, він не зміг би перемогти, тим більше, вижити. Ніккі, здавалося, дрейфувала в якомусь віддаленому світі. Коли вона, нарешті, відкрила очі, гроза закінчилася. Перші промені світла тільки-тільки торкнулися вікон. Був світанок, світанок першого дня зими.

У Річарда був один рік, щоб відкрити правильну шкатулку. Життя кожного було тепер в його руках. Ніккі ввірена Річарду своїм життям. Вона тільки що передала йому життя кожного з людей. Якби вона не вірила в Річарда, то життя не коштувало того, щоб жити.

Content

Гудкайнд Террі Десяте Правило Чарівника, або Фантом

Террі Гудкайнд ДЕСЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА, або ФАНТОМ