Гудкайнд Террі

Одинадцяте Правило Чарівника, або Сповідниця

Террі Гудкайнд

ОДИНАДЦЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА,

або

СПОВІДНИЦЯ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

Другий раз за ніч жінка здійснила удар кинджалом по Річарду. Повністю прийшовши до тями після шоку від болю, він тут же схопив її за костисте зап'ястя, перешкоджаючи їй розірвати йому стегно.

Замурзана сукня, повністю застебнута до самого горла, облягала її кістляву фігуру. У тьмяному світлі віддалених похідних багать Річард бачив, що квадратний жмут тканини поверх її голови, зав'язаний під її кістлявою щелепою був з відірваного шматка старої мішковини.

Незважаючи на її тендітну будову, впалі щоки і сутулість, в ній явно вгадувався виражений хижак. Інша жінка, яка тицьнула в нього ножем раніше цієї ж ночі, була крупніша і більш сильна. І точно так само її очі горіли ненавистю.

І тонкий клинок, яким орудувала ця жінка, теж був меншого розміру. Однак болюча рана могла мати набагато гірші наслідки.

Судячи з того, як вона тримала в руці ніж, вона явно мала намір розсікти м'язи стегна поперек волокон. Армія Імперського Ордена не потрудиться потурбуватися про покаліченого раба; його просто уб'ють. Ймовірно, це і було її основною метою.

Зі скреготом в зубах і спалахнулим гнівом, затиснувши, як в лещата, зап'ястя брикаючої жінки, Річард вивернув їй руку, намагаючись розтиснути її кулак з побілілими від напруги кісточками пальців і витягти лезо з ноги. Краплі крові капали з кінчика ножа.

Він легко скрутив руку і взяв ситуацію під свій контроль. Вона не була професійним вбивцею, як здалася йому спочатку. І все ж її бажання, намір, її жага були настільки ж порочними, як у будь-кого з тієї орди, за якою вона слідувала.

Задихаючись і охаючи від болю, з кожним видихом вона випускала пару, яка розчинялася в холодному нічному повітрі. Річард знав, що якщо дати їй послаблення, то це тільки дасть їй чергову можливість довершити задумане.

Звільнити її та отримати ще раз такий сюрприз — він не настільки дурний, щоб надати їй другий шанс. Продовжуючи жорстко утримувати її зап'ястя, він вивільнив ніж з її руки.

Він не послаблював захват її руки до тих пір, поки не заволодів її зброєю. Швидше за все, він зламав їй руку, але вона не заслужила меншого, та й було не до місця і не до часу переживати з цього приводу. Він просто хотів, щоб вона забралася подалі від нього. Як тільки він її роззброїв, він штовхнув її в спину.

Спіткнувшись, вона нарешті зупинилася і плюнула в нього.

— Ти ніколи не будеш битися з командою великого і чудового Імператора Джегана. Ти покидьок, так само, як і всі ви! Всі ви тут з Нового Світу — язичники і дикуни!

Річард вп'явся в неї поглядом, спостерігаючи за тим, щоб вона не витягла інший ніж і не відновила напад. Він подивився по сторонах у пошуках спільників.

Хоча неподалік були солдати прямо за огорожею обозу постачання, всі вони були стурбовані своїми власними справами. Здається, разом з жінкою нікого не було.

Коли вона спробувала плюнути на нього знову, Річард зробив випад в її сторону. Сахнувсь назад, вона захлинулася від переляку.

Втративши хоробрість для поножовщини з людиною, яка, навіть коли спить, в стані захистити себе, вона кинула наостанок на нього виразний, ненависний погляд, після чого розвернулася і розчинилася в ночі.

Річард чудово розумів, що довжина важкого ланцюга, що пристебнута до нашийника навколо його шиї не була достатньою, щоб дати йому можливість дістатися до неї, але вона про це не знала, бо ривок у її бік був достатньо переконливою загрозою, щоб її відлякати.

Навіть посеред ночі обширна армійська табірна стоянка, в якій вона загубилася, була безперервно чимось зайнята. Збоку виглядало, ніби величезний збаламучений звір поглинув її.

В той час як багато хто з солдатів спали, інші, здавалося, завжди були зайняті справами: ремонтували спорядження, займалися зброєю, готували їжу, їли або пиячили навколо багать і бурхливо обговорювали як часи минулі, так і майбутні, в яких їм випаде можливість вбивати, гвалтувати та грабувати.

Здавалося всю ніч безперервно ця солдатня мірилась силою один проти одного, коли мускулами, коли ножами. Час від часу збиралися невеликі натовпи, щоб подивитися на ці суперечки і зробити ставки на переможця.

Патрулюючі табір охоронці в пошуках якихось ознак серйозної неприємності, блукаючі солдати у пошуках розваг і бродяги, які живилися табором, вимолюючи милостиню, бродили по табірній стоянці протягом всієї ночі.

Іноді солдати забрідали оцінити Річарда і його побратима по полону.

У проміжках між фургонами Річард міг бачити деяких з волоцюг, що живили надію добути їжу або навіть кілька дрібних монет, переходячи від групи до групи, які пропонували зіграти на флейті і заспівати для солдатів.

Інші пропонували поголити солдатів, попрати і полагодити їх одяг, чи нанести татуювання. Безліч темних постатей, після коротких переговорів, зникали в наметах з цими чоловіками.

Інші блукали по табору, виглядаючи, що можна вкрасти. І кілька з цих поплічників ночі були одержимі вбивством.

У центрі всього цього безладу, на тюремному острові, облямованому кільцем фургонів постачання, прикутий ланцюгом, був і Річард разом з іншими полоненими, доставленими для гри Джа-Лайдін.

Більшість його команди складали солдати з регулярних військ Імперського Ордена, але вони спали не тут, а у своїх власних наметах.

Рідко яке місто, що було під правлінням Ордена, не мало команди з Джа-Ла. Як і діти, ці солдати грали в неї майже з того моменту, як навчилися ходити.

Всі вони очікували, що після того, як війна закінчиться, вони всі присвятять себе Джа-Ла. Для багатьох солдатів Ордена Джа-Лайдін — Гра Життя, якраз і була безпосереднім питанням життя і смерті, і була майже прирівняна до самої ідеї Ордена.

Навіть для кістлявої баби, що слідувала за своїм імператором у війні, і жила за рахунок недоїдків з його завоювань, вбивство було цілком підходящим засобом для того, щоб допомогти її привілейованій команді перемогти.

Наявність команди-переможця Джа-Ла було джерелом величезної гордості для армійського підрозділу, так само, як і для будь-якого міста. Коммандер Карго, офіцер, відповідальний за команду Річарда, був також сповнений рішучості перемогти.

Команда-переможець могла принести набагато більше матеріальних вигод посереднім учасникам, ніж проста слава. Ті, хто керував головними командами, ставали впливовими людьми.

Одержуючі перемогу гравці Джа-Ла ставали героями, винагороджувалися багатством будь-якого виду, включаючи легіони жінок, яким не терпілося усамітнитися з ними.

Вночі ж Річард був прикутий до фургона з кліткою, в подібних клітках перевозили його та інших бранців, але в іграх, що влаштовувалися по дорозі, він був ключовим учасником команди, якому довірили втілення амбіцій коммандера Карго тріумфувати на турнірах в головній табірній стоянці Імператора Джегана.

Життя Річарда залежало від того, як добре він робив свою роботу. До теперішнього часу він був винагороджений тим, що командер Карго вірив йому.

З самого початку у Річарда був вибір або приєднатися до зусилль коммандера Карго, або загинути найжахливішим чином.

У Річарда, тим не менш, були інші причини стати «добровольцем». Ці причини були набагато більш важливі для нього, ніж що-небудь ще.

Він озирнувся навколо і помітив, що Джонрок, прикутий до того ж самого транспортного фургона, лежав на спині і міцно спав. Чоловік — торговець борошном — був простий як дуб.

На відміну від ключових гравців інших команд, Річард наполягав на нескінченних тренуваннях всякий раз, коли вони не рухалися. Не кожен з його команди любив це, але вони слідували його вказівкам.

Навіть в їх клітці, під час їх поїздки до головних сил Імперського Ордена, Річард і Джонрок аналізували можливості, як їм домогтися більшого успіху, винаходили і фіксували систему правил гри, і нескінченно робили зарядку і інші вправи для нарощування сили.

Видно втома перемогла шум і суєту табору і Джонрок спав мирно, як дитина, не усвідомлюючи, що їх репутація спонукала до дій бродяг ночі, які мали намір зруйнувати їх команду ще до того, як вони дійдуть до турнірів.

Незважаючи на те, що Річард був стомлений не менше інших, йому вдавалося тільки подрімати час від часу. Йому було важко заснути. Щось було неправильно, дещо не в'язалося у всіх незліченних неприємностях, які кружляли навколо нього.

Причому це ніяк не було пов'язано з життєвими небезпеками бранця. Щось інше, дещо всередині нього, дещо затаєне дуже глибоко в ньому. Чимось це нагадувало ті часи, коли він був хворий лихоманкою, і все ж, це було чимось зовсім іншим. І як би ретельно він не намагався проаналізувати свій стан, природа цього відчуття залишалася за межами його розуміння. Він був настільки спантеличений незбагненністю цього відчуття всередині, що його ні на мить не залишало якесь настирливе неспокійне передчуття.

Крім того, він був дуже заклопотаний думками про Келен, щоб бути в стані заснути. Будучи безпосередньо полонянкою самого Імператора Джегана, вона була зовсім неподалік.

Іноді, коли він залишався наодинці з Ніккі пізніми ночами перед багаттям, Ніккі дивилася на язики полум'я і відверто говорила з ним про те, які жорстокості учиняв над нею Джегань. Ці історії тепер роздирали душу Річарда.

У нього не було можливості побачити резиденцію імператора, але коли вони до цього перетинали розтягнувся табір в той день, він помітив великі командні намети.

Відчуття від погляду в зелені очі Келен після всього пережитого, навіть протягом скороминущої миті, переповнило його радістю і полегшенням. Він таки врешті-решт знайшов її, і вона була жива! Тепер йому потрібно знайти спосіб визволити її.

Остаточно переконавшись, що жінка, яка завдала йому удару ножем, не ховається в тіні для чергової спроби, Річард нарешті відняв руку від стегна, щоб оглянути рану.

Виявилося, що все не так погано, як могло б бути. Якби він спав так само міцно, як Джонрок, то, швидше за все, зараз все виглядало б набагато гірше.

Він подумав, що болючі переживання, які не давали йому спокою, фактично зробили йому гарну послугу. Та гостра біль, що спочатку пронизала ногу, вже затихла.

Те, що він сильно затиснув рану долонею, змогло зупинити кровотечу. Рана, що була отримана раніше цієї ночі теж була болючою, але, також виявилася не такою страшною, як могла б бути. Вістря ножа жінка натрапило на лопатку і та перешкодила спробі вбити його.

Двічі за цю ніч смерть навідувалася до нього, але пішла ні з чим. Річард пам'ятав старий вислів, що біду породили третім дитям. Він сподівався не зустріти третє дитя.

Варто було йому лягти на бік і спробувати ще раз трохи подрімати, як раптом він помітив тінь, що ковзнула серед фургонів. Тим не менш, хтось підходив швидше впевнено, ніж крадучись. Річард сів, коли командер Карго зупинився перед ним. У тьмяному світлі Річард міг явно розгледіти лускате татуювання, яке вкривало праву сторону його обличчя.

Оскільки командер був без шкіряних наплічників і нагрудників, які він зазвичай носив і був навіть без сорочки, Річард відмітив, що татуювання з кусочками луски тягнулося по плечу і навіть покривало частину його грудей.

Татуювання підкреслено надавало йому вигляд рептилії. Між собою Річард і Джонрок іменували коммандера «Зміїна морда». Ім'я, яке більше за всі інші відповідало йому.

— Рубен, як ти думаєш, чим ти зараз зайнятий?

Як Рубена Рибника знали Річарда Джонрок і всі інші гравці з його команди. Так представив себе Річард коли його захопили в полон. Якщо й існували місця, в яких його негайно убили би, знаючи його справжнє ім'я, то в самому епіцентрі одного такого місця і знаходився Річард зараз.

— Намагаюся трохи поспати.

— У тебе немає ніяких прав, щоб змушувати жінку лягти з тобою, — Коммандер Карго викривально вказав пальцем. — Вона прибігла до мене і розповіла мені все про те, що ти намагався з нею створити.

Річард повів бровою:

— Взагалі-то, хотіла вона.

— Раніше я тебе попереджав, що якщо ви поб'єте команду імператора — і тільки після того, як ви поб'єте їх, тільки тоді ви отримаєте можливість вибрати жінок. Але до цього часу у вас немає ніякої подібної розкоші. Я не допущу будь-якої непокори моїм подібним наказам, тим більше, з вашого боку.

— Поняття не маю, що вона наговорила вам, командер, але вона пробралася сюди з наміром вбити мене. Вона хотіла бути впевненою, що команда імператора не програє нам.

Коммандер присів навпочіпки, спершись ліктями на коліна, і витріщився на ключового гравця своєї команди Джа-Ла. Вигляд у нього був такий, наче він був готовий вбити Річарда своїми руками.

— Нікчемна брехня, Рубен.

Ніж, який зовсім недавно він відняв у жінки, був затиснутий з внутрішньої боку долоні Річарда. З такої відстані він, швидше за все, розпотрошив би коммандера перш, ніж той зрозумів би, що сталося.

Але це було не на часі і не до місця. І ніяк не допомогло б Річарду повернути Келен.

Не відриваючи свого пильного погляду від очей коммандера, Річард переметнув ніж через пальці і зупинив його точно між першим і великим пальцями. Володіння ножем у руці, будь-яким ножем, навіть маленьким, надавало впевненості в собі. Він простягнув ніж ручкою коммандеру.

— З цієї причини моя нога кровоточить. Вона тицьнула в мене ним. Як, по-вашому, де-небудь ще я зміг би роздобути ножа?

Багатозначність погляду і небезпека від ножа в руках Річарда не залишилося без уваги коммандера. Він оглянув рану на стегні Річарда, після чого забрав ніж.

— Якщо ви хочете, щоб ми виграли цей турнір, — сказав Річард з передбачливою обережністю, — то в мене має бути можливість трохи відпочити. І було б набагато легше отримати таку можливість, якби до нас були приставлені охоронці.

Досить однієї кістлявої баби, яка ймовірно робить ставки на команду імператора, і якщо вона мене вб'є в той час, як я буду спати, то ваша команда втратить ключового гравця і залишиться без всяких шансів на перемогу.

— Занадто багато думаєш про себе, Рубен?

— Це ви переживаєте за мене, командер, в іншому випадку ви давно вбили б мене, ще в Тамаранзі, після того, як я перебив дюжину ваших солдатів.

З його лускатим татуюванням, в слабкому відображенні світла похідних багать, командер справді скидався на змію, яка розглядає їжу.

— Виявляється, бути ключовим гравцем небезпечно не тільки на полі Джа-Ла, — нарешті він піднявся від Річарда. — Я приставлю охорону. Тільки май на увазі, багато людей не вважає, що ви такі вже хороші після того, як ви програли в одній з наших ігор.

Вони програли ту гру, тому що Річард намагався захистити одного з гравців, бранця по імені Йорк, відразу після того, як команда супротивника зламала йому ногу в лютій атаці.

Він був швидким і хорошим гравцем, і саме тому став об'єктом нападу. Правила дозволяли подібні речі в способах ведення гри Джа-Ла в Ордені.

З жахливо переламаною ногою, Йорк одразу ж став непотрібним, як в якості гравця, так і раба. Після того, як його винесли з поля, командер Карго просто перерізав горло чоловікові.

Але замість того щоб продовжувати гру і ввести броц в ворота супротивника, Річард став захищати переможеного гравця — суддя оштрафував їх команду, наклавши заборону Річарду продовжувати гру. В результаті вони програли.

— Як я чув, кажуть що команда імператора теж програла одну гру, — виголосив Річард.

— Його Високоповажність стратив ту команду. Його нова команда була відібрана з найкращих гравців зі всього Стародавнього світу.

Річард знизав плечима.

— Ми теж, по тих чи інших причинах, втрачали гравців і їх замінювали. Завжди деяка кількість гравців одержувала пошкодження і не могла продовжити гру. Нещодавно один із наших кращих гравців зламав ногу. Ви обійшлися з ним не краще того, як імператор поступив з переможеними.

Як мені видається, такі деталі, як те, хто входить до складу його команди, не мають ніякого визначального значення. Кожна з наших команд програли по одній грі. А це робить нас рівними. І тільки ця обставина дійсно має значення. Ми вступимо в цей бій з рівними підсумками. Вони — не кращі, ніж ми.

Коммандер вигнув брову.

— Ти думаєш, що ви їм рівня?

Річард не відвів очей від гнівно кинутого погляду коммандера.

— Я збираюся виграти шанс грати проти команди імператора, командер, а там подивимося, що станеться.

Хитра посмішка скривила луску.

— Маєш надію вибрати жінку, Рубен?

Річард кивнув, не відповідаючи на його усмішку.

— Саме. Цього я і хочу.

Коммандер Карго не мав ані найменшого уявлення про те, яку жінку він вибрав. Він домагався Келен. Він мав потребу в ній більше ніж в самому житті. Він мав намір, незважаючи ні на що, відвести свою дружину як можна далі від цього кошмару перебування в полоні Джегана і його Сестер Тьми.

Втупившись на Річарда, командер Карго, нарешті, поступився і зітхнув.

— Я дам зрозуміти охоронцям, що їх життя залежать від того, чи зможе хто-небудь підібратися до гравців моєї команди, в той час коли вони сплять.

Після того, як командер зник в ночі, Річард відкинувся назад, нарешті, дозволяючи розслабитися своїм ниючим м'язам. Він помітив, як охоронці неподалік спішно утворювали щільне кільце по периметру навколо полонених учасників команди.

Загроза того, чого можна позбутися завдяки таким нікчемам, як підступні табірні бродяги, спонукала коммандера Карга до дії.

Хоча й завдяки нападу, але Річард отримав спокій, якого він так потребував. Зовсім нелегко заснути, знаючи, що будь-хто, хто побажає, може прокрастися і перерізати тобі горло.

Тепер, принаймні, він був у тимчасовій безпеці, і заради цього варто було пожертвувати ножем. Тим більше, що у нього залишився інший, той, що він забрав у першої нападниці. Його він засунув у черевик.

Річарду довелося згорнутися клубком прямо на голій землі, щоб хоч якось зберігати тепло і спробував заснути. Земля давно втратила отримане тепло минулого дня.

Без скатки або ковдри, він підібрав в купу ослаблені ланки ланцюга, щоб зробити якусь подобу подушки. Черговий схід сонця був недалеко. Тепло на Рівнину Азріт найближчим часом не збиралося приходити.

Зі світанком настане перший день зими.

Навколо монотонно розносився гул табору. Він так втомився. Він занурився в роздуми про Келен, про першу їхню зустріч, про те, як це окрилило його серце, і про те, що, нарешті, знову побачив її живою, про те, яке це щастя знову побачити її красиві зелені очі. Всі ці думки м'яко перенесли його у владу спокійного сну.

Пролунав м'який, ніби потойбічний звук, немов розчинилися двері зі світу мертвих, який і пробудив Річарда від його глибокого сну.

Перед ним постала фігура, одягнена в мантію з накинутим капюшоном. Щось у її манері тримати себе, та й просто самої її присутності змусило волосся на його руках стали дибки.

На цей раз перед ним виявилася не якась несмілива, квола жінка. Щось у поведінці фігури підказувало йому, що вона явно не з числа тих, що нападають з ножем в руках.

Він зустрівся з дечим набагато гіршим.

Без всякого сумніву, побоювання Річарда збулися — це і був третій провісник біди.

Він випростався і швидко відскочив трохи назад, запасаючись деякою дорогоцінною відстанню. Якимось чином, охоронці коммандера Карга НЕ змогли зупинити непроханого гостя. Він подивився в їхній бік і побачив, що вони продовжують патрулювати, недбало походжаючи.

Вони розташувалися настільки близько один від одного, що Річард не помітив якого-небудь пролому в їх периметрі, щоб була можливість непомітно прослизнути повз них, і все ж останній відвідувач якось це виконав.

Вкрита капюшоном фігура ковзнула ближче.

«Очищення почалося».

Вражений, Річард моргнув. Моторошний голос луною відгукнувся в його розумі, більш того, він був упевнений, що ці слова він сприйняв не за допомогою слуху. Здавалося, ніби слова з'явилися в самій його голові.

Гранично обережно він просунув два пальці в черевик і намацав дерев'яну ручку ножа. Схопивши за неї, він повільно почав витягати ніж.

«Очищення почалося», — вимовила фігура знову.

Цей голос нічим не скидався на реальний голос. Він не був ні чоловічим, ні жіночим. Слова, здавалося, озвучувалися не голосом — скоріше скидалися на тисячі об'єднаних шепотів. Немов вони доносилися з потойбічного світу. Річард не міг уявити, як що-небудь мертве може говорити, але саме так сприймалася ця звістка — ніби вона виходила від чогось неживого.

Він боявся навіть уявити, що постало перед ним.

— Хто Ви? — Запитав він, витримавши паузу для оцінки того, що відбувається.

Швидкий погляд по сторонах не зустрів нікого в полі видимості; наскільки він міг судити, гість прийшов один. Охоронці дивилися в іншу сторону.

Вони виглядали будь-кого, хто зміг би проникнути до сплячого бранця ззовні; вони не бачили причин очікувати можливу причину занепокоєння в межах кола з фургонів.

Несподівано Фігура опинилася на відстані витягнутої руки. Річард не мав ані найменшого уявлення, яким чином вона опинилася так близько від нього. Він не бачив, як вона перемістилося.

Він би просто не дозволив би такому статися, якщо б помітив, що вона рушило в його бік. І, тим не менш, фігура була прямо перед ним.

Ланцюг, прикутий до його нашийника, не давав йому достатньої свободи для маневру, якщо йому доведеться боротися. Пальцями вільної руки він акуратно підібрав ланки ланцюга. Якщо йому належить боротьба, він затягне ланцюг в петлю і скористається нею, як арканом. Іншою рукою він потайки вивуджував ніж.

«Відлік твого часу починається з сьогоднішнього дня, Річард Рал».

Пальці Річарда, що були на ножі, завмерли. Фігура вимовила його справжнє ім'я. Ніхто в таборі не знав його реального імені. Серце в грудях Річарда стрімко застукало.

Оскільки фігура була чорною і накритою капюшоном, обличчя всередині не було видно. Річард міг споглядати лише темряву, ніби саму смерть власною персоною, ідучу прямо на нього.

Раптом, мов блискавкою, його осяяло, що, швидше за все, це вона і є.

Він нагадав собі, що не можна дозволяти уяві опановувати собою. Він постарався від своєї уяви повернутися до своєї ж хоробрості.

— Про що це ви говорите?

Рука під темним плащем вказала на нього. Він не бачив саму руку, тільки спадаючу складку тканини.

«Відлік твого часу починається з сьогоднішнього дня, Річард Рал, з першим днем зими. У твоєму розпорядженні рівно один рік, щоб завершити очищення».

Тривожний образ чогось надто знайомого прийшов на розум: шкатулки Одена. Немов читаючи його думки, тисяча шепотов мерців вимовило:

«Ти — введений у гру гравець, Річард Рал. У зв'язку з цим, термін гри знову переустановлений. Новий відлік починається з цього дня, першого дня зими».

Трохи менше трьох років тому Річард жив мирним життям в Вестланді. Весь ланцюжок подій почався, коли його реальний батько, Даркен Рал, нарешті торкнувся своїми руками шкатулок Одена і був першим, хто ввів їх в гру. Це трапилося в перший день зими чотири роки тому.

Ключем, що міг розповісти йому про три скриньки Одена, а головне — яку саме з них треба відкрити, була «Книга Зниклих Тіней». Річард вивчив напам'ять цю книгу, будучи юнаком.

Але, оскільки він втратив свій зв'язок з Даром, він не пам'ятав слів книги; щоб бути в змозі прочитати, а більш того — запам'ятати цю магічну книгу вимагалося володіння магією.

Однак, хоча він і не пам'ятав слів книги, все ж він продовжував пам'ятати свої власні дії по деяких основних елементах, з яких, власне, і була побудована книга.

Одним з найважливіших елементів використання «Книги Зниклих Тіней», була перевірка, чи правильно Річард викладав те, що зберігав у своїй пам'яті, підтвердження правильності тексту, який вказував на те, яку шкатулку Одена потрібно відкрити.

У самій книзі обумовлювалися і засоби перевірки. І засіб перевірки передбачав участь сповідниці. Келен була останньою живою сповідницею.

Тільки після того, як Річард доклав неймовірних зусиль над собою, йому вдалося скористатися своїм голосом:

— Те, про що Ви говорите — неможливе. Мною нічого не вводилося в гру.

«Ти названий гравцем».

— Названий? Названий ким?

«Тільки те, що ти названий новим гравцем, має значення. Ти попереджений, що у твоєму розпорядженні рівно рік з сьогоднішнього дня — і ні днем більше — для того, щоб завершити очищення. Використай правильно свій час, Річард Рал. Твоє життя буде твоєю ціною, якщо ти потерпиш невдачу. Взагалі будь-яке життя також буде ціною, якщо ти потрапиш невдачу».

— Але це неможливо! — Закричав Річард і рвонувся вперед, обома руками обхоплюючи горло фігури.

Плащ обвалився. Всередині була порожнеча. Він почув слабкий, м'який звук, немов зачинилися двері, ведучі в світ мертвих.

Все що він міг побачити, так це невелику хмару пари від його шаленого дихання, шо піднімалося в чорну зимову ніч.

Після того, здавалося, минула ціла вічність, Річард, нарешті, відкинувся назад, і, намагаючись укрити своє тремтяче тіло, накинув плащ, але так і не зміг змусити себе закрити очі.

Вдалині на заході, на горизонті виблискували блискавки. Зі сходу швидко наближався світанок першого дня зими.

Між блискавкою і світанком, в самому центрі ворожого війська, що обчислювалося мільйонами солдатів, лежав Річард Рал, лідер Імперії Д'хари, прикутий до фургона, поглинений думками про свою полонену дружину, і про настиглу його тільки що третю біду.

Практично в повному мороці Келен лежала на підлозі, не здатна заснути. Вона могла чути рівне дихання Джегана, який спав на ложі вище.

На декоративній різьбленій дерев'яній скрині навпроти дальньої стіни горіла єдина масляна лампа, і оскільки її гніт злегка був опущений, давала блякле світіння крізь морок внутрішніх покоїв імператора.

Палаюче масло злегка заглушало сморід табору: запах сажі від багать, смердючого поту, протухлого сміття, вбиралень, коней та інших тварин, і гною — все це змішалося в один всюдисущий сморід.

Майже тим же способом, яким смердюче дихання смерті асоціюються з неминуче яскравим і незабутнім відбитком у пам'яті всіх тих кишачих личинок і гниючих трупів, що довелося їй побачити по дорозі — і спогади про які завжди наводять жах; таким же способом таку мерзенну річ, як Імперський Орден неможливо було уявити без табору з його винятково всепроникним смородом, і це точно так само відклалося в пам'яті.

З самого початку, як вона потрапила в табір, вона завжди з великою неприязню і зусиллям над собою робила глибокі вдихи. Запах, який залишався на всьому, чого торкалися солдати Імперського Ордена для неї назавжди залишиться пов'язаним з болем, стражданням і смертю.

Келен була вельми стурбована тим, що люди, які підтримують війну, які вірять в істинність переконань Імперського Ордена, не належать до числа тих, хто цінує світ живих.

Крізь марлеву тканину, якою були закриті віддушини на куполі намету, Келен спостерігала несамовиті спалахи блискавок на заході, які, осяваючи небо над головою, віщували про наближення шторму.

У наметі імператора, з його драпіровками, килимами і оббитими повстю стінками, було відносно тихо, і беручи до уваги одноманітний шум великого табору, що просочувався зовні, було практично не чутно грому, але, часом гуркіт грому лунав ніби з-під землі.

Майбутній дощ збирався погіршити ту негоду, яка і без того встановилося з холодною погодою.

Незважаючи на те, що Келен вимоталася, їй все ж не вдавалося припинити роздумувати про ту людину, яка їй зустрілася на початку цього дня, про чоловіка, який дивився на неї з тієї проїжджаючої уздовж табору клітки, про чоловіка з сірими очима, про людину, яка бачила її — він дивився прямо на неї — і окликнув її по імені. Це факт просто розбурхав її.

Було на межі надприродного, якщо хто-небудь був в змозі бачити її. Келен була невидимкою практично для всіх.

Насправді визначення «невидимка» не зовсім підходило їй — її можна було бачити. Але варто було кому-небудь подивитися на неї — і через мить він тут же забував, що бачив її. Тому виходило так, що, хоча вона була цілком видимою, тим не менш, виявлялося, що вона невидима.

Келен тепер могла прекрасно судити по собі, що означає крижаний дотик забуття.

Те ж саме заклинання, яке змушувало людей забувати її відразу після того, як вони відводили погляд від неї, стерло всю її пам'ять про минуле. Все, що вона знала про своє життя до зустрічі з Сестрами Тьми, тепер було повністю витерто з її пам'яті.

Серед кількамільйонного війська, що розташувалося на обширній, безплідній рівнині Азеріта, ті що захопили її в полон змогли виокремити лише жменьку солдатів, які могли бачити її — сорок три, якщо бути точним.

Ці сорок три солдати, так само, як і нашийник навколо шиї, керований Сестрами і самим Джеганем, були бар'єром між нею і свободою.

Келен поставила перед собою завдання взнати кожного з цих сорока трьох чоловіків, оцінити їх силу, знайти їх слабкі сторони. Вона вивчала їх непомітно, прямуючи і запам'ятовуючи найменші подробиці їх поведінки.

Кожен мав властиву йому манеру, спосіб, яким спостерігав за подіями навколо, щоби помічати або навпаки не помічати події, які не відносяться до завдання. Вона дізналася все що могла, про їх індивідуальні особливості.

Сестри вважали, що саме завдяки якійсь аномалії в заклинанні, яке вони застосували, жменька людей могла бачити і знати про Келен.

Цілком імовірно, що серед численної армії Ордена водилися ті, хто міг бачити і пам'ятати її, але таких Джегану більше не вдавалася виявити. Тому, ці сорок три солдати були єдиними, хто був здатний бути в її сторожі.

Безсумнівно, Джеган міг бачити її, так само, як і ті Сестри, які з самого початку запустили заклинання. До невимовного жаху Сестер, вони були захоплені Джеганем і, в підсумку, поряд з Келен і до свого нещастя, знову опинилися в таборі Імперського Ордена.

На відміну від Сестер і Джегана, і можливо когось з тих солдатів, що бачили її — і знали про неї ще з забутого нею минулого — минулого, якого не знала навіть Келен, ніхто нічого не знав про неї.

Але той чоловік, ув'язнений в клітку, був іншим. Він знав її. Оскільки вона не пам'ятала, що коли-небудь бачила його до цього, то це могло означати тільки одне — він був одним з тих, хто знав її з минулих часів.

Джеган обіцяв їй, що, коли до неї, нарешті, повернеться її минуле і вона дізнається, ким вона була, коли вона згадає все, тоді для неї і почнеться реальний кошмар. Він насолоджувався палким і детальним поясненням того, що він має намір здійснити над нею, як він зробить її життя одним нескінченним стражданням.

Оскільки вона не пам'ятала свого минулого, його обіцянки розправи не мали для неї такого великого значення, як для нього самого. Однак, те, що він погрожував виконати над нею, як за змістом, так і за формою було вельми страхітливо.

Всякий раз, коли Джеган викладав план чергової помсти, Келен відповідала йому безглуздим поглядом. Таким способом вона приховувала свої емоції від нього. Вона не збиралася давати йому задоволення спостерігати її емоції, її страхи.

Нехтуючи тим, чим це обернеться для неї в майбутньому, Келен пишалася своїми вчинками, які викликали подібні плани у цього мерзенного типа.

Незалежно від того, що вона зробила в минулому, все це лише додавало їй впевненості в тому, що її переконання були прямо протилежні устремлінням Ордена.

Келен страшно побоювалася згадати своє минуле через жахливі клятви Джегана, але після того, як Келен побачила повні чуттєвості і переповнені емоціями очі того бранця, більше всього на світі їй захотілося дізнатися все про її минуле.

Його виразна реакція, повна щастя від того, що він дивився на неї, гостро контрастувала з усіма тими поглядами оточуючих, що зневажали і ображали її. Вона зобов'язана дізнатися, ким вона була, ким була та жінка, на яку так виразно дивився той чоловік.

Вона дуже шкодувала, що їй представилася лише коротка мить, щоб мати можливість подивитися в очі тої людини. Не відвернися вона від нього, щоб не виказати свою цікавість до бранця, і Джеган безсумнівно вбив би його.

Вона не збиралася через таку необережність доставити неприємності тому, хто знав її, тому, хто абсолютно осмислено спрямував на неї свій погляд.

В черговий раз Келен спробувала призупинити гонку думок у своїй голові — їй потрібно відпочити. Спостерігаючи за спалахами блискавок на невеликій частині похмурого неба, Келен позіхнула. Скоро наступить світанок, а їй ще потрібно поспати.

Завтра, разом зі світанком настане перший день зими. Вона не розуміла чому, але у неї було настирливе тривожне передчуття, пов'язане з настанням цього першого дня зими.

Їй навіть не вдавалося припустити, звідки у неї таке відчуття. Просто здавалося, що внутрішнє відчуття тривоги якось пов'язане з першим днем зими. Немов на підсвідомому рівні за гранню її спогадів ховалася та небезпека, до якої вона не могла добратися.

До її вух долинув гуркіт якогось падіння. Джерело шуму розташовувалося в іншій кімнаті, кімнаті, яка була сусідньою зі спальнею Джегана. Келен підвелася на лікті, — вона не наважилася встати зі свого місця, що знаходилося на підлозі поблизу ложа імператора.

Вона добре знала наслідки непокори його розпорядженню. Якщо їй і доведеться перенести біль, яку він заподіє їй за допомогою нашийника, то це має бути щось набагато більш вартісне, ніж простий проступок зійти з килима.

У темряві Келен розчула, як Джеган сів на ліжку вище неї.

Несподівано по інший бік оббитих стін їх спальні вибухнули крики і безнадійні стогони. Скидалося на те, що вони належали Сестрі Юлії.

Починаючи з того моменту, як Келен була захоплена Джеганем, їй достатньо часто представлялися випадки чути ридання і крики Сестри Юлії. Та й саму Келен часто змушували проливати сльози, і все через цих Сестер Тьми, але все ж, особливо діставалося Сестрі Юлії.

Джеган відкинув покривало.

— Що там відбувається?

Келен знала, що за таку провину, як потривожений сон Імператора Джегана, Сестра Юлія буде покарана вельми суттєвіше, ніж щоб просто стогнати.

Джеган ступив на підлогу в простір між килимком Келен і своїм ложем. У тьмяному освітленні палаючого ліхтаря, що стояв на кришці скрині, він пильно подивився вниз, щоб переконатися в тому, що вона не озброєна і як і раніше беззахисна.

Задовольнившись побаченим, з мовчазною і прихованою загрозою він стягнув свої штани зі стоячого неподалік стільця. Перестрибуючи з однієї ноги на іншу, він натягнув їх і попрямував у бік входу. Він не потурбувався про те, щоб натягнути що-небудь ще.

Зупинившись перед товстою завісою, що закривала прохід в спальню, він повернувся і пальцем поманив Келен. Він хотів, щоб вона залишалася в поле зору. Як тільки Келен піднялася на ноги, Джеган відсунув в сторону важкий покрив біля входу.

Келен глянула в той бік і побачила ту останню полонянку, що була доставлена як підношення імператору; жінка зіщулилася на ліжку і натягнула затиснуту в кулаках ковдру під саме підборіддя.

Так як і майже всі, ця жінка не бачила Келен, і та обставина, що Джеган вів розмову з привидом в тій же самій кімнаті, ще більше збентежила і перелякала її попереднім вечором. Хоча це була лише маленька дещиця тих подій, що навели на неї страх тієї ночі.

Келен відчула напад болю, пробіглий по нервах її рук і плечей — використовуючи нашийник, Джеган нагадував їй не зволікати з виконанням того, що їй було призначено зробити. Не дозволяючи йому помітити, наскільки їй боляче, вона поспішила за ним.

Посталий перед нею вид сусідньої кімнати привів у замішання. Сестра Юлія перекидалася по підлозі, б'ючи при цьому когось руками і при цьому незв'язно чергуючи лепет то зі стогоном, то з криком.

Сестра Ерміна, згорбившись біля її ніг, що металися з боку в бік, супроводжуючи корчі Сестри Юлії на підлозі, боялася не стільки доторкнутися до жінки, скільки побоювалася джерела цього кошмару.

Було схоже, що вона збиралася обхопити руками Сестру Юлію і втихомирити її, щоб якось припинити вчинений гвалт, який зможе привернути увагу імператора. Вона досі не зрозуміла, що було вже занадто пізно намагатися цього уникнути.

Зазвичай, якщо хтось із них бився в подібній агонії, то ця агонія викликалася самим Джеганем в той час, коли він опановував їх розумом, але в даний момент він, так само, як і всі, стоячи, спостерігав за дивним видовищем, очевидно невпевнений у тому, що змогло викликати подібну поведінку.

Сестра Ерміна, яка було вже схилилася над Юлією, що борсалася на підлозі, несподівано помітила Імператора Джегана — і схилилася ще глибше.

— Ваше Превосходительство, я не знаю що з нею таке відбувається. Я жалкую, що вона порушила ваш сон. Я спробую її заспокоїти.

Джеган, будучи соноходцем, не відчував ніякої потреби говорити з тими, чиї уми були підвладні йому. Своїм розумом він легко міг опинитися серед найпотаємніших куточків свідомості таких людей.

Продовжуючи метатися, Сестра Юлія одним диким рухом руки звалила стілець. Охоронці, ті деякі, що були спеціально відібрані з-за своїх здібностей бачити і пам'ятати Келен, стовпилися навколо жінки, яка скажено перекочувалася по підлозі.

Перед ними було поставлено завдання стежити за тим, щоб Келен не могла проникнути за межі намету без супроводу Джегана. Сестри були поза їх компетенцією.

Інші охоронці, особистий елітний підрозділ Джегана, величезні тварини, повністю покриті татуюваннями і усіяні металевими гвіздками, проколотими через плоть, стояли подібно статуям біля входу в намет.

Робота елітної охорони полягала в тому, щоб простежити за тим, щоб ніхто не проник в намет без запрошення. Тому вони виказали лише деяку частку цікавості до події, що розгорнулася перед ними.

У тіні темних кутів обширного намету також знаходилися пильні раби, завжди безмовно готові виконувати бажання імператора. Але вони теж проявляли більш ніж непомітну реакцію до того, що відбувалося прямо перед ними.

Вони тут для того, щоб служити примхам імператора і тільки для цього. Будь-якому з них було б непереливки, якщо хто-небудь з них якимось чином привернув би до себе увагу.

Сестри, та й взагалі всі, хто володіли Даром, були персональною зброєю Джегана, його власністю, і в підтвердження того нижня губа кожного з них була пронизана кільцем.

Охорона не несла за будь-кого з них якусь відповідальність, за винятком випадків, коли на те давалися певні вказівки. Незалежно від того, що заманеться Джегану — перерізати горло Сестрі Юлії, або згвалтувати її, або вести мирну бесіду з нею за чашкою чаю — його елітна стража і оком не поведе.

Якщо імператор зажадає чаю, то раби покірно принесуть його. Якщо буде вчинено криваве вбивство прямо на їхніх очах, вони покірно дочекаються закінчення різанини, після чого, не зронивши ні слова, наведуть порядок і змиють і затруть сліди.

Коли Сестра Юлія вибухнула криком в черговий раз, Келен зрозуміла, що її перше враження, що ці крики викликані болем, виявилося помилковим. Причина була набагато глибшою, Юлія була… божевільна!

Пильний жахливий погляд Джегана пройшовся по дюжині охоронців.

— Вона вимовляла що-небудь виразне?

— Ні, Ваше Превосходительство, — відповів один зі складу спеціальних охоронців.

Інша частина солдатів з того ж особливого загону, які могли бачити Келен, на підтвердження закивали головами. Елітна охорона імператора ніяк не приєдналася до реакції меншого за чисельністю особливого складу.

— Що з нею сталося? — Рикнув Джеган на Сестру, яка виглядала готової раболіпно впасти ниць прямо в ноги імператора.

Від гніву, який нутрував в його голосі, Сестра Ерміна здригнулася.

— У мене немає ніяких міркувань, Ваше Превосходительство, клянуся вам! — Вона вказала на дальній куток кімнати, — Я спала, чекаючи моменту, коли знову зможу бути корисною. Сестра Юлія теж спала. Я прокинулася, коли почула її голос. Мені здалося, що вона звернулася до мене.

— Що вона сказала? — Запитав Джеган.

— Я нічого не змогла розібрати, Ваше Превосходительство.

До Келен дійшло, що Джеган не знає того, що могла сказати Сестра Юлія. Він завжди був у курсі того, про що шепотілися Сестри, про що вони думали, що планували. Адже він був соноходцем. Він блукав у просторі їх думок. Він завжди і у все був посвячений. І все ж, цього він не знав.

А може, припустила Келен, він не хотів озвучувати того, що вже знав. Задавати питання, на які він уже знав відповіді — був його улюблений спосіб перевіряти людей. Він вибухав гнівом всякий раз, коли він викривав кого-небудь у брехні.

Не далі, як попереднім днем, розійшовшись гнівом, він задушив одного недавно захопленого в полон раба, який не зізнався в тому, що з'їв маленький шматочок з підноса з їжею, який ніс до обіднього столу імператора.

Джеган, володіючи такими ж величезними мускулами, як і будь-хто зі складу його елітної охорони, розчавив горло знемагаючого бранця одним потужним стисненням рук. Інша частина рабів смиренно чекала, поки імператор не довершив жахливе вбивство, після чого просто винесли тіло.

Джеган нахилився і одним м'ясистим кулаком за волосся підтягнув Сестру Юлію до своїх ніг.

— Що все це значить, Юлія?

Очі жінки оберталися, губи смикалися, а язик безконтрольно звивався в її відкритому роті.

Джеган схопив її за плечі і люто потряс. Голова сестри Юлії забовталась взад-вперед. Келен подумалося, що було б непогано, якщо б він доламав їй шию. Якби її бажання збулося, то на одну Сестру Тьми, яка дошкуляла Келен, стало б менше.

— Ваше Превосходительство, — довірчим тоном спробувала обережно втрутитися порадою Сестра Ерміна, — Вона дуже нам потрібна, — коли імператор вп'явся в неї поглядом, вона додала, — Вона — гравець.

Обдумуючи сказане Сестрою Ерміною, Джеган не висловив радості, але в теж час і не оскаржив її слів.

— Перший день… — простогнала Сестра Юлія.

Джеган притягнув її ближче.

— Перший день чого?

— Зими… зими… зими, — продовжила бурмотіння Сестра Юлія.

Джеган озирнувся навколо, похмуро розглядав кожного, немов вимагаючи від них пояснень. Один із солдатів підняв руку, вказуючи на вхід величезного намети.

— Він настав із ранковою зорею, Ваше Превосходительство.

Джеган спрямував на нього проникливий погляд.

— Чого?

— Ваше Превосходительство, це — ранкова зоря першого дня зими.

Джеган випустив Сестру Юлію. Вона важко гепнулася на килим, яким вистеляли підлогу.

Він втупився у бік проходу назовні.

— Так, дійсно так.

Зовні, крізь тонку щілину важкого покриву, підвішеного над входом, Келен помітила перші проблиски світанку на небі. Їй також вдалося побачити більшу частину всюдисущої елітної охорони, що завжди оточувала Джегана.

Ніхто з них не міг бачити Келен; вони повністю не усвідомлювали її присутність. Однак особлива варта в наметі, що завжди була під рукою, прекрасно бачила її.

Велика їх частина знаходилася і зовні, розчинена серед елітної охорони Джегана. До їх обов'язків ставилося підстрахувати внутрішню охорону, щоб Келен ніколи не змогла вийти одна за межі намету.

На підлозі Сестра Юлія бурмотіла немов у трансі.

— Один рік, один рік, один рік.

— Один рік чого? — Закричав Джеган. Частина з тих, що були поблизу Джегана, відсахнулися назад.

Сестра Юлія сіла. Вона почала розгойдуватися назад і вперед.

— Відлік почався. Відлік року почався. Відлік почався. Один рік. Відлік повинен початися…

Джеган повернувся до Ерміни.

— Про що це вона бурмоче?

Сестра Ерміна змахнула руками.

— Я не зовсім впевнена, Ваше Превосходительство.

Його пильний погляд потемнів.

— Ти брешеш, Ерміна.

Сестра Ерміна, трохи змінюючи свій засушений відтінок обличчя, облизнула губи.

— З чим я можу це зв'язати, Ваше Превосходительство, — і це єдине, що мені спадає на думку, — так це те, що це пов'язано зі скриньками. Зрештою, вона ж гравець.

Рот Джегана спотворився нетерпінням.

— Ми й без того знаємо, що в нашому розпорядженні один рік з того моменту, коли Юлія запустила їх в гру, — він різко метнув руку в напрямку високого плато, — Відразу після того, як Келен принесла їх з того палацу.

— Новий гравець! — Викрикнула Сестра Юлія, закривши очі, немов поправляючи його, — Новий гравець! Відлік року починається заново!

Джеган виглядав щиро здивованим її словами.

Келен задалася питанням, як могло статися, що соноходець може бути здивований подібною річчю. Швидше за все, з якихось причин, він виявився нездатним зараз тим чи іншим способом скористатися своїм вмінням входити у свідомість Сестрі Юлії. Якщо, звичайно, він не прикидується.

Не завжди Джеган точно говорив, що йому відомо, а що ні. Келен ніколи не помічала, що він в змозі прочитати її думки, але вона завжди застерігала себе, що це може виявитися всього лише видимістю, щоб не переконувати її у зворотному. А що, якщо він весь час читав кожну її думку?

І все ж, вона не вірила що таке можливо. Вона не могла ткнути пальцем в щось певне, що змушувало б її прийти до висновку, що він не в змозі скористатися здібностями соноходця по відношенню до неї, — скоріше це складалося із загальної картини, заснованої на сукупній оцінці безлічі маленьких несуттєвих деталей.

— Як виявилося можливим, щоб з'явився новий гравець? — Запитав Джеган тоном, який примусив Сестру Ерміну затремтіти, як дрібного звірка.

Їй довелося двічі сковтнути, перш ніж вона зібралася духом відповісти.

— Ваше Превосходительство, ми не володіємо… усіма трьома скриньками. У нас тільки дві. Але є ще третя шкатулка, та, що була у Тові.

— Ти маєш на увазі ту вкрадену скриньку, з якою ви, дурні сучки, відіслали Тові геть одну, замість того щоб нести їх разом? — Це було схоже скоріше на грізне звинувачення, ніж на питання.

Сестра Ерміна, перебуваючи на межі паніки, простягнула палець у бік Келен.

— Це її робота! Якби вона зробила так, як ми їй наказали, і принесла б всі три шкатулки одразу, то ми б залишилися всі разом, і володіли б зараз всіма трьома скриньками. Але їй не вдалося принести їх за один раз. Це все через неї!

Сестра Юлія розпорядилася, щоб Келен заховала всі три шкатулки в свій рюкзак і принесла їх. Всі три в рюкзак не поміщалися, тому вона вирішила принести тільки одну, маючи після того намір ще раз повернутися за іншими.

Сестра Юлія зовсім не зраділа подібній обставині, якщо не сказати гірше. Вона побила Келен в кров за те, що вони дійсно ніяк не помістилися б в рюкзак всі три одночасно, адже рюкзак не був достатньо великим.

Келен навіть не намагалася щось говорити на свій захист. Вона відмовилася принижуватися в спробі пояснити людям, які не слухали розуму.

Джеган озирнувся назад через своє плече на Келен. Вона зустріла його пильний погляд нічого не значущим виразом обличчя. Він повернувся назад до Сестрі Ермінії.

— Ну і що? Сестра Юлія ввела шкатулки в гру. А значить вона — гравець.

— Інший гравець! — Крикнула Сестра Юлія, з місця на підлозі між ними, — Тепер два гравці! Відлік року пішов! Це неможливо! — Сестра Юлія несподівано рвонулася, — Не-мож-ли-во!

Нічого поблизу від неї не виявилося, тому вона схопилася лише за повітря.

Вона важко сіла на підлогу, прискорено дихаючи. Вона сховала обличчя в тремтячих руках, приголомшена тим місцем, де зараз перебувала.

Джеган відвернувся, занурившись у думки, які обдумував.

— Чи може так виявитися, що ті, хто володіє скриньками, можуть виявитися в грі в один і той же самий час? — Запитав він себе.

Очі Сестри Ермінії стрімко забігали навколо. Вона виглядала невпевненою для спроби дати відповідь. У підсумку, вона зберегла мовчання.

Сестра Юлія протерла очі.

— Він зник.

Джеган насупився на неї.

— Хто зник?

— Я не могла бачити його обличчя, — Вона подала невизначений жест, — Він був в мені тільки що, передаючи мені повідомлення, але тепер він зник. Я не знаю, ким він був, Ваше Превосходительство.

Жінка виглядала приголомшеною до самих кісток.

— Що ти бачила? — Запитав Джеган.

Немов зіткнувшись з несподіваним стрімким ударом, вона зметнулася на ноги. Її очі розширилися від болю. Кров сочилася з одного вуха.

— Що ти бачила? — Повторився Джеган.

Келен бачила, який біль в минулому він заподіював Сестрам, коли опинявся в голові у них. Було ясно, що тепер він знову без проблем міг робити це.

— Це був хтось, — вимовила Сестра Юлія, задихаючись, — Хтось, хто тільки що був тут, у наметі, Ваше Превосходительство. Він повідомив мені, що з'явився новий гравець, і з цієї причини відлік року почнеться заново.

Джеган, насупившись, напружено зсунув брови.

— Новий гравець за владу Одена?

Сестра Юлія кивнула, ніби боячись визнати це.

— Так, Ваше Превосходительство. Ще хтось також ввів шкатулку Одена в гру. Ми попереджені, що відлік року має розпочатися знову. У нас в розпорядженні один рік з сьогоднішнього дня, першого дня зими.

Глибоко занурившись у власні роздуми, Джеган попрямував до виходу. Двоє вартових з елітної гвардії розкрили подвійний занавіс так, що імператор пройшов через прохід не затримуючись.

Келен знала, що якщо вона не виявиться поблизу під рукою, то це послужить черговим приводом перенести біль від нашийника, тому вона пішла за ним до того, як отримає подібне нагадування. Позаду неї Сестри Юлія і Ерміна поспішили не відстати.

Рослі солдати з елітної гвардії, що знаходилися зовні намету, без всякого попередження обступили імператора з усіх боків, звільняючи дорогу імператору. Інші — солдати особливої охорони Келен — рушили слідом, щільно приєднавшись до ескорту.

Залишаючись поблизу позаду Джегана в холодному світанку, Келен потерла руками вище ліктів, пробуючи хоч трохи зігрітись. На заході здіймалася стіна чорних хмар.

Навіть крізь сморід табору, вона могла відчути свіжий запах дощу у вологому повітрі. Тонкі хмари, що бігли на схід, віддавали криваво-червоним відтінком в ранкових променях першого дня зими.

Джеган стояв, тихо розглядаючи величезне плато вдалині. На вершині цього високого плато височів Народний Палац. Поряд з тим, що це безсумнівно був палац, простори якого важко було уявити, він також був і містом, дійсно великим містом, яке було осередком влади всієї Д'хари. Це місто стояло, немов останній оплот опору прагненню Імперського Ордена керувати світом і насильному примусу людей до вірувань Ордена.

Армія Ордена розлилася подібно отруйному мерзенному морю по рівнині Азеріта навколо плато, ізолюючи його від будь надії на рятівне звільнення.

Перші проблиски світла тільки-тільки торкнулися віддаленого палацу, змушуючи мармурові стіни, колони і вежі світитися золотом в променях світанкового сонця. Це було незрівнянно прекрасне видовище, ще не заплямоване їх розпусними руками. Краса відкритого виду палацу всіх цих людей Ордена наповнювала тільки ревнощами і ненавистю.

Вони жадали зруйнувати це місце, стерти подібну велич з існування з метою підстрахуватися, що людина ніколи знову не зможе спрямуватися до подібної краси.

Келен довелося побувати в тому палаці — палаці Лорда Рала — коли чотири Сестри Тьми привели її туди, щоб вона викрала шкатулки з Саду Життя.

Пишність того місця приводила її в трепет. Келен дуже не хотілося виносити ті шкатулки із саду Лорда Рала. Вони не належали Сестрам, гірше того, Сестри були під владою зловісних намірів.

На тому вівтарі, де стояли скриньки, Келен на тому ж самому місці залишила свою найдорогоціннішу річ.

Це була маленька фігурка жінки: її голова була гордо піднятою, притиснуті до боків руки зціплені кулаки, з гордо випрямленою спиною, немов кидаючи виклик невидимій силі, яка старається її підкорити. Келен навіть уявити не могла, де вона дістала таку чудову річ.

У неї розбивалося серце від того, що їй довелося залишити ту вирізану статуетку, але по-іншому дві останні шкатулки не помістилися б в рюкзак. Не роздобудь вона їх, Сестра Юлія просто вбила б її.

Незважаючи на те, що вона любила ту маленьку статуетку, своє життя вона цінувала більше. Вона сподівалася, що Лорд Рал, коли знайде залишену статуетку, так чи інакше зрозуміє, що вона шкодувала, що забрала у нього шкатулки.

А тепер зловісними чорними скриньками заволодів Джеган, хитрістю взявши Сестер у полон. Правда, тільки двома з них. Сестра Тові рушила вперед, несучи з собою першу з цих трьох скриньок. Тепер вона була мертва, і шкатулка, що була у неї, зникла.

Келен вбила Сестру Цецилію, скоротивши первинну четвірку загарбниць до двох — Сестер Юлії та Ерміни. Хоча, звичайно, Джеган мав і інших Сестер Тьми під своїм контролем.

— Хто міг ввести в гру шкатулку? — Запитав Джеган, дивлячись в сторону палацу, що підносився над плато. Було не зовсім зрозуміло, чи він вимагав відповіді у Сестер, чи просто міркував уголос.

Сестри Юлія і Ерміна потупили погляди. Елітні гвардійці стояли, як кам'яні статуї.

Охоронці з особливого складу повільно розгулювали взад і вперед, найближчий з них пильнував Келен, кидаючи на неї зарозумілі, самовдоволені погляди щоразу, коли розвертався, щоб іти у зворотному напрямку.

Келен вже вивчила цього чоловіка, дізналася про його звички. Серед її стражників він менше за інших був наділений розумом, відсутність якого у нього доповнювалося зарозумілістю.

— Ну-у, — порушила нарешті тривожну тишу Сестра Юлія, — для цього потрібен той, хто володіє обома сторонами Дару — і магією Приросту, і магією Збитку.

— Крім тих Сестер Тьми, якими ви володієте тут, Ваше Превосходительство, — додала Сестра Ерміна, — я нікого не знаю, хто б зміг впоратися з подібним завданням.

Джеган метнув погляд через плече. Той солдат був не єдиний, хто по-дурному плекав ілюзії зарозумілої переваги. Джеган був набагато розумніший, ніж Сестра Ерміна; їй не діставало розсудливості, щоб розуміти це.

Тим не менш, їй вистачало кмітливості, щоб розпізнавати погляд очей Джегана, погляд, який говорив, що він знає про те, що вона бреше. Вона злякалася, на мить вражена безмовним різким поглядом імператора.

Сестра Юлія, яка, безумовно, була набагато кмітливіша Сестри Ерміни, швидко оцінила небезпеку ситуації, що склалася і промовила:

— Тільки пара людей можуть виконати це, Ваше Превосходительство.

— Напевно це Річард Рал, — швидко включилася в розмову Сестра Ерміна, якій не терпілося спробувати виправдатися.

— Річард Рал, — повторив Джеган рівним тоном лютої ненависті. Він нітрохи не здавався здивованим припущенням Сестри.

Сестра Юлія прочистила горло.

— Або Сестра Ніккі. Вона — єдина Сестра Тьми, що не підвладна вам і володіє магією Збитку.

На мить пильний погляд Джегана затримався на ній, потім він знову повернувся до споглядання Народного Палацу, який тепер світився в сонячних променях, немов палаючий маяк над темною рівниною.

— Сестра Ніккі абсолютно в курсі всього, що ви, тупі суки, зробили, — нарешті сповістив він їм.

Сестра Ерміна здивовано закліпала. Вище її сил було втриматися від запитання:

— Як таке можливо, Ваше Превосходительство?

Джеган завів свої м'язисті руки за спину. Величезні м'язи його спини і шиї скоріше можна було віднести до бичачих, ніж до людських. Кучеряве чорне волосся по всьому тілу тільки доповнювали подібне твердження. Виголена голова змушувала оточуючих вважати його ще більш диким і грізним.

— Ніккі була з Тові, коли та помирала, — вимовив Джеган, — після того, як її проткнули і вкрали у неї скриньку. Це відбулося через дуже великий проміжок часу з тієї пори, як я в останній раз бачив Ніккі. Я був вельми здивований побачити її в блакитному платті, а не в чорному. Я був там, в голові у Тові, спостерігаючи все це. Однак Тові не знала, що я був в її думках так само як і ви обидві не знали про це.

— Ніккі теж не знала, що я був там. Ніккі вивідала у Тові відомості відносно вашого плану, Юлія, використовуючи як інструмент катування болючу рану Тові.

Ніккі вельми переконливо говорила Тові про своє бажання нібито уникнути мого контролю, і цієї брехнею завоювала довіру і розташування Тові.

Тові піднесла їй на блюдечку все-все про те, як ви запустили Вогняний Ланцюг, про скриньки, які ви викрали за допомогою Келен, яким чином шкатулки пов'язані із заклинанням Вогняного Ланцюга, все-все про це.

Сестра Юлія стала виглядати ще більш нездорово після почутого.

— Тоді вельми скидається на те, що це зробила Ніккі. Швидше вона, ніж всі інші.

— Або Ніккі разом з Річардом Ралом, — припустила Сестра Ерміна.

Нічого не відповівши, Джеган продовжував дивитися в напрямку палацу.

Сестра Юлія зовсім трішки подалася вперед.

— Дозвольте запитати, Ваше Превосходительство, з яких причин вам не вдається… ну, е-е-е, чому Ніккі не тут, з вами?

Повністю затуманеними чорнотою очима Джеган подивився на жінку. Пливучі хмари відбивалися в чорнильних очах, немов віддзеркалення його власної бурі грізних емоцій.

— Вона була зі мною. Але пішла. На відміну від вашої незграбної і нещирої спроби захистити ваші уми від мене, присягнувши на вірність Лорду Ралу, присяга, принесена Ніккі, була прийнята. З причин, недоступних моєму розумінню, вона присягнула щиро, і тому це спрацювало. Вона зреклася всього, чому цілком присвятила своє життя, зреклася свого морального обов'язку!

Він розвів плечі, розправляючи мантію непорушної влади навколо себе.

— Узи поширилися на Ніккі. Відтепер для мене немає входу в її думки.

Сестра Ерміна стояла, немов заморожена, не через страх, що завжди навівав на неї Джеган — було ясно, що вона дивується від щойно почутого.

Сестра Юлія здивувалася теж, але вирішила поділитись спогадами.

— Оглядаючись на минуле, я вважаю, що це не є великою несподіванкою. У мене завжди була підозра, що вона любила Річарда. Ніколи жодним словом вона не обмовилася про це нам, Сестрам Тьми, але, повертаючись до подій у Палаці Пророків, вона відцуралася від важливої справи. Я б ніколи не змогла уявити що вона зможе зректися цієї справи, від якої вона витіснила мене, назвавшись однією з його шістьох вчителів. Вона домоглася цього тим, що навела на мене підозри, як на вчителя, переслідуючого підозрілі мотиви. Рештою управляла жадібність, вони просто хотіли витягнути Дар з цієї людини, щоби самим заволодіти ним. Але не Ніккі. Вона не переслідувала подібну мету. Я спостерігала за нею. Добрі духи, вона ніколи не видавала цього почуття, думаю, вона навіть не знала про це в той час — але по її очах це можна було прочитати. Вона полюбила його. Я ніколи дійсно не могла осмислити, дивлячись на минуле, як, настільки виявляючи свою ненависть до всього, що було в тій людині, вона могла любити Річарда Рала? Вже тоді вона відчувала любов до нього.

Джеган почервонів. Поглинена спогадами, Сестра Юлія не помітила його неозвученого гніву. Сестра Ерміна непомітно попереджуюче торкнулася руки напарниці. Сестра Юлія схаменулася і зблідла, помітивши вираз обличчя імператора, тут же спробувавши змінити предмет розмови.

— Як я говорила, вона ніколи не ділилася цими почуттями, тому, цілком можливо, все це мені привиділось. Правда, тепер, коли я думаю про це, я не впевнена в цьому відношенні. Вона палала ненавистю до тієї людини. Вона бажала його смерті. Вона ненавиділа все, що він уособлював собою. Вона ненавиділа його. Ясно, як день, що вона ненавиділа його.

Сестра Юлія затиснула язик за зубами, явно змушуючи себе припинити такий дитячий лепет.

— Я дав їй усе, — прогримів у повітрі голос Джегана, — Я підняв її, як королеву. Як Джеган Справедливий, я наділив її владою бути разячим кулаком Братства Ордена. Ті, хто виступав проти праведних шляхів Ордена, пізнали її, як Пані Смерть. Їй випала така можливість виконувати наше доброчесне навернення невірних до обов'язку тільки по причині моєї великодушності. Я поступив нерозумно, надавши їй таку велику самостійність. Вона зрадила мене. Проміняла мене на нього.

Ніколи б Келен не подумала, що коли-небудь їй доведеться побачити Джегана у владі пекучих його ревнощів, але саме це вона спостерігала зараз. Він був людиною, яка звикла отримувати все, чого хотіла.

І для нього було незвично отримувати відмову у чому-небудь. Очевидно, він не міг дістати цю жінку, цю Ніккі. Очевидно, Річард Рал заволодів її серцем.

Келен придушила свої власні збентежені почуття про Річарда Рала — людину, якого ніколи не зустрічала — і втупилася на своїх стражників, що розгулювали взад і вперед.

— Але я поверну її, — Джеган затиснув кулаки. Чіткі контури м'язів проступили на його руках від напруги. На скронях здулися вени. — Раніше чи пізніше я зламаю аморальний опір, очолюваний Річардом Ралом, а тоді візьмуся за Ніккі. Вона заплатить за своє гріховне відторгнення.

Щось спільне було між Келен і цією Ніккі. Якщо коли-небудь руки Джегана дотягнуться до Ніккі, Келен прекрасно розуміла те найгірше, що очікує її тоді.

— І шкатулки Одена, Ваше Превосходительство? — Запитала Сестра Юлія.

Рука різко опустилася. Він відповів їй зловісною посмішкою.

— Дорога, не має особливого значення, що один з них, так чи інакше, зумів ввести в гру нового гравця. Нічого доброго вони від цього не отримають, — великим пальцем через плече він вказав на Келен, — Вона у мене. У мене є те, що нам необхідно для того, щоб силу Одена використовувати для затвердження ідей Братства Ордена. Наше діло праве. Творець на нашій стороні. Коли ми визволимо силу Одена, ми зітремо з лиця землі богохульство магії. Ми змусимо всіх людей схилитися перед вченням Ордена. Всі люди підкоряться духовній справедливості і всі стануть однієї віри. Настане новий світанок людства, світанок ери людини без чарівництва, що заражає людські душі. Всі люди зрадіють, що стануть частинкою спільноти, яку затвердить Орден. У тому новому Світі люди — всі люди — будуть рівні. Тоді всі люди зможуть присвятити себе служінню їх побратимам, як була на те воля Творця.

— Звичайно, Ваше Превосходительство, — сказала Сестра Ерміна, якій не терпілося знайти спосіб проторувати доріжку, щоб відновити його прихильність.

— Ваше Превосходительство, — наважилася Сестра Юлія, — як я пояснювала раніше, крім всіх тих багатьох необхідних елементів, на які ви так правильно вказали, у нас в розпорядженні повинні бути всі три шкатулки, щоб ми могли досягти мети— отримати силуу Одена на благу справу Братства Ордена. Нам як і раніше необхідна третя шкатулка.

Жахлива посмішка знову повернулася.

— Як я вам говорив, я був в думках у Тові. У мене є деякі міркування з приводу того, хто залучений в цю крадіжку.

Сестри Юлія і Ерміна виглядали не лише здивованими, але й заінтригованими.

— Справді, Ваше Превосходительство? — Засяяла Сестра Ерміна.

Він кивнув.

— Мій духовний радник Брат Нарев мав друга, до якого час від часу звертався. Я підозрюю, що вона замішана в цій справі.

Сестра Юлія виглядала скептично налаштованою.

— Ви думаєте, що в цьому може бути замішаний друг Братства Ордена?

— Ні, я не сказав «друг Братства». Я сказав «друг Брата Нарева». Жінку, з якою в минулому Брат Нарев, так само, як і я від його імені, укладали різного роду угоди. Думається, що можливо і ви чули про неї, — Джеган вигнув брову на Сестер, — Вона відома під ім'ям Сікс.

Сестра Ерміна задихнулася і остовпіла.

Очі сестри Юлії розширилися, а щелепа відвисла:

— Сікс… Ваше Превосходительство, звичайно ви не маєте на увазі Сікс, відьму?

Джеган смакував їх реакцію.

— А-а-а, так ви її знаєте.

— Було таке один раз, коли перетнулися наші доріжки. У нас відбулася, у деякому роді, розмова. Та зустріч не супроводжувалася милою бесідою, як я описую її зараз. Ваше Превосходительство, з тією жінкою ніхто не зможе укласти угоду.

— Ну, от бачиш, Юлія, ще одна чергова область, де ми з тобою розходимся. Ти не володієш такою цінністю, яку змогла б запропонувати їй, виключаючи свою безхребетну оболонку, якою можна нагодувати тих істот, що пристрастилися до смаку людської плоті, яких вона тримає в своєму хліві.

А ось я, в свою чергу, володію досить хорошими відомостями, чого ця жінка потребує і чого хоче. Я маю можливість надати їй деякі поблажки, яких вона потребує. На відміну від тебе, Юлія, я можу укладати з нею угоди.

— Але якщо Річард Рал або Ніккі ввели в гру нового гравця, то це може означати тільки одне — шкатулка тепер у них, — зробила висновок Сестра Юлія, — Виходить, навіть якщо Сікс справді якось заволоділа шкатулкою після Тові, то тепер вона не має її в своєму розпорядженні.

— Так ти гадаєш, що така жінка відмовиться від пекучих її бажань? Від всього, чого жадала і прагнула? — Джеган хитнув головою, — Ні, це ніяк не припишеш Сікс, плани якої були, скажем так, перервані. Сікс з тих жінок, що не відрікаються. Вона не стане церемонитися з тими, хто виявиться у неї на шляху. Я правий, Юлія?

Сестра Юлія сковтнула перед тим як кивнути.

— Я вважаю, що жінка з її прихованими талантами та безмежною рішучістю не зупиниться до тих пір, поки не усуне несправедливість, після чого вона долучиться до Ордену. Як бачите, я вважаю, що все під контролем. Один з тих двох зловмисників, Ніккі або Річард Рал, що ввели нового гравця, ніякої ролі в результаті не зіграють. Орден восторжествує.

Сестра Юлія, намагаючись втихомирити тремтячі пальці з того моменту, як було вимовлено вголос ім'я Сікс, зчепивши пальці і старанно утримуючи їх разом, схилила голову.

— Звичайно, Ваше Превосходительство. Я бачу, що у вас дійсно все під контролем.

Джеган, бачачи її скрушну поведінку, клацнув пальцями, залучаючи увагу одного з напівроздягнених рабів, що стояв позаду біля входу в імператорський намет.

— Я хочу їсти. Турніри Джа-Ла почнуться сьогодні. Я хочу щільно поїсти, перед тим, як наступить час гри.

Людина глибоко схилилася в поклоні.

— Слухаю, Ваше Превосходительство. Я негайно займуся цим.

Після того, як раб помчав передати розпорядження, Джеган пильно почав роздивлятися оточуюче їх море солдатів.

— Тепер наших хоробрих борців потрібно розважити після важкої роботи. Одна з прибулих команд, в кінцевому рахунку, завоює шанс грати проти моєї власної команди. Будемо сподіватися, що команда, яка виграє турнір і завоює право грати з моєю командою, виявиться достатньо хорошою, щоб, принаймні, змусити моїх людей попотіти, громлячи їх.

— Звичайно, Ваше Превосходительство, — обидві Сестри виголосили це в унісон.

Джеган, виглядаючи роздратованим від їх улесливості, жестом поманив до себе одного з числа особливих охоронців.

— Вона збирається вбити тебе першим.

Солдат завмер з панікою в очах.

— Ваше Превосходительство?

Джеган відкинув голову, вказуючи на Келен, що стояла лише за півкроку позаду і праворуч нього.

— Вона збирається вбити тебе першим, і ти заслуговуєш цього.

Чоловік шанобливо схилив голову.

— Я не розумію, Ваше Превосходительство.

— Звичайно що ти не розумієш, тупиця. Вона порахувала твої кроки. Ти робиш одну і ту ж кількість кроків кожного разу, перш ніж розвернутися і закрокувати в зворотному напрямку. Кожного разу, коли ти розвертаєшся, ти витріщаєшся на неї, після чого йдеш далі. Вона підрахувала твої кроки. Їй немає необхідності дивитися в твою сторону щоб помітити момент, коли ти розвернешся — вона точно знає, коли ти зробиш розворот. Більше того, вона знає, що безпосередньо перед тим, як ти повернешся — ти подивишся на неї, тому вона відвертає погляд у іншу сторону. Вона з легкістю заріже тебе. Дійшовши до нас справа, повертаючись, ти робиш завжди один і той же поворот в одну і ту ж сторону направо від себе. І кожного разу під час твого повороту ніж на твоєму поясі, що праворуч на стегні, знаходиться в безпосередній близькості від неї.

Солдат подивився вниз на ніж на своєму поясі. Він попереджувально прикрив його рукою.

— Але Ваше Превосходительство, я б не дозволив їй схопити мій ніж. Клянуся. Я зупинив би її.

— Зупинив би її? — Джеган видав пирхаючий смішок. — Вона знає, що вона всього лише в двох кроках від місця, де ти робиш поворот, в двох кроках, щоб вирвати ножа з твоїх піхов, — Джеган клацнув пальцями, — Ось так швидко твій нож опиниться в її руці. Ймовірно, ти навіть не встигнеш зрозуміти, що ти мертвий.

— Але я…

— Дивлячись на неї, ти намагаєшся упевнитися, що все в порядку, — і помічаєш, що вона дивиться в іншу сторону — і розвертаєшся іти у зворотний бік. До того моменту, як ти зробиш третій крок, твій ніж виявиться у неї.

А через мить твій ніж на всюдовжину леза буде в твоїй чутливій правій нирці. Ти будеш мерцем перш ніж зрозумієш, що тебе убито.

Незважаючи на холод, лоб солдата прикрасився бісером виступилих крапель поту. Джеган озирнувся на Келен. Вона демонструвала порожній вираз обличчя, позбавленого всяких емоцій.

Джеган помилявся. Цей солдат був би другим у списку мерців. Він був тупим, як правильно помітив Джеган. Тупих мужиків легше вбити. Найважче довелося б з кмітливими та уважними. Келен знала кожного з її спеціальної охорони.

Вона поставила перед собою завдання вивчити все, що можна вивчити про кожного з них. Наприклад, он той, інший, крокуючий перед наметом, був одним з найкмітливіших серед особливої охорони.

У будь-якому місці, де б не опинилася, вона завжди аналізувала ситуацію і уявляла, як вона зможе реалізувати спробу втекти. Навіть якщо це було не на часі або не до місця, вона все одно продовжувала придумувати плани.

Вона не вбила б тупого першим, але скористалася б його ножем, як і озвучив Джеган. Після викрадення ножа вона повернулася б до кмітливого охоронця, оскільки він був більш обережний і володів більш швидкою реакцією.

Завдання спеціальних охоронців полягало в тому, щоб перешкодити її втечі — але їм було заборонено прикладати такі зусилля, які могли б убити її.

Коли кмітливий підбіг би, щоб скрутити її, у неї в руках вже був би ніж і продовжуючи рух руки, яка витягала ніж, в розвороті вона перерізала б його горло.

Потім би зробила крок вліво від його падаючої мертвої туші і, крутнувшись, занурила б ніж в нирку дурного напарника так, як і припускав Джеган.

— Ви повністю розкусили мене, — сказала байдужим голосом Келен імператору. — Саме так все і сталося би.

Його ліве око ледь помітно пересмикнуло. Він не розумів, чи говорить вона правду чи ні.

* * *

— Що буде, якщо зняти печатку із цих дверей? — Запитала Кара.

Зедд через плече глянув на жінку.

— Хіба ти забула, що я — Чарівник Першого Рангу?

Кара відвела погляд.

— Прости. Чи знаєш ти наслідки зняття печатки з цих дверей, Чарівник Першого Рангу, Зедд Зорандер?

Зедд випростався.

— Це не те, що я мав на увазі.

— Ти не відповів на моє запитання, — промовила Кара, свердлячи його поглядом.

Якщо Морд-Сіт і були в чомусь послідовні, так це в тому, що їх не влаштовували ухильні відповіді на запитання. У цьому випадку вони ставали чорніше хмари.

Зазвичай Зедд не зловживав їх похмурістю, але тепер йому було не до того, щоб йому докучали. Тим більше зараз, коли він збирався зробити дещо важливе. Зедд насупився.

— Як Річард тебе терпить?

Кара ще пильніше глянула в очі Зедду.

— У нього немає вибору. А тепер дай відповідь на моє запитання, Чарівник: що трапиться, якщо розпечатати ці двері?

Зедд підпер кулаками боки.

— Чи не думаєш ти, що з нас двох я знаю про магію побільше тебе?

— Раніше я так і думала, але тепер починаю сумніватися.

— О, так ти думаєш, що знаєш про магію більше, ніж я?

— Я знаю що магія — суцільні одні неприємності. І мені здається, я знаю про це краще, ніж ти! Краще б нам не знімати печатки з дверей. Ніккі захистила їх магічним щитом неспроста. Думаю, це велика помилка — намагатися впоратися зі щитом, створеним Ніккі, навіть не знаючи, для чого він тут, ти не знаходиш?

— Я дещо знаю про ці печатки і щити.

Кара вигнула брову:

— Зедд, Ніккі могла використати для створення щита Магію Збитку.

Зедд подивився на двері, потім назад на Кару. Вона була так близько, що, здавалося, в будь-який момент готова схопити його за комір і відтягнути від оббитих міддю дверей, якщо це буде необхідно.

— Думаю, ти права, — він підняв палець, — але з іншого боку, я відчуваю, що за нею відбувається щось важливе, щось зловісне.

Кара зітхнула і, врешті-решт, відвела погляд. Випроставшись і переконавшись у тому, що по обидва боки коридору нікого немає, вона провела рукою по своєму довгому світлому волоссі, зібраному в тугу косу.

— Не знаю, Зедд. Якби я отак закрилася в кімнаті, то вже напевно мала би на те вагомі підстави, і мені би дуже не сподобалося, якби ти відімкнув двері. Ніккі не дозволила мені залишитися з нею і попросила залишити її наодинці — так, як раніше ніколи не робила. Я не хотіла залишати її одну, але вона наполягла, — вимовила вона, закинувши косу назад.

— Вона виглядала спокійно і загрозливо, будучи в тому ж стані, що й не так давно.

— Так, вона буває такою. Але не без причини. О Духи, Кара, всі ми буваємо не в дусі, і у всіх нас бували на те причини, — зітхнув Зедд.

— Ніккі сказала, що їй потрібно побути одній. Я їй відповіла, що мені все одно, і я залишуся з нею. Не знаю, як у неї це виходить, але іноді, коли вона просить зробити щось, я з подивом помічаю, що роблю, як вона велить. Точно так само, як і Лорд Рал.

Власне, я не часто звертаю увагу на його накази і знаю краще нього, як його захищати, але іноді він так говорить про щось, що ти просто потім розумієш, що робиш так, як він попросив.

Ніколи не знала, як йому це вдається. Те ж і з Ніккі. У них обох є ця дивна риса примусити тебе робити те, що ти робити зовсім не збирався, при цьому, навіть не підвищивши голосу.

Ніккі сказала, це пов'язано з магією, сказала це так, що мені відразу стало ясно, що вона повинна залишитися сама. Після цього я тільки відповіла, що буду чекати її тут, за дверима, на випадок, якщо їй щось знадобиться.

Зедд повернувся до Кари, обдарувавши її поглядом з-під густих брів.

— Я думаю, все те, що тут відбувається, якось пов'язане з Річардом.

— Що ти маєш на увазі? — Кара подивилася на Зедда, її м'язи напружилися під червоною шкірою костюма, що не вислизнуло від його уваги.

— Як ти сказала, вона вела себе дуже дивно. Вона запитала, чи довірив би я життя всіх Річарду.

Кара подивилася на нього всьог одну мить:

— У мене вона запитала те ж.

— Це мене і схвилювало, змушуючи задуматися над тим, що це може означати, — Зедд вказав пальцем на двері, — тим більше, Ніккі там чаклує зі шкатулкою Одена. Я відчуваю це.

— Так, вірно. Я як раз бачила її там перед тим, як вона зачинила за собою двері, — погодилася Кара.

Зедд змахнув сиве пасмо з обличчя:

— Тому-то я і думаю, що все, що там відбувається, має відношення до Річарда. Кара, я вважаю, що нам насправді навряд чи вдасться подолати цю печатку, але також я вважаю, що ми повинні це зробити і це дуже важливо.

Кара кивнула на знак згоди з ним.

— Згодна. — Кара невдоволено кривила губи, визнаючи його правоту, — якщо Ніккі відірве тобі голову, думаю, ти можеш на мене розраховувати, я завжди зможу повернути її на місце.

Зедд посміхнувся, закочуючи рукави свого балахона. Глибоко вдихнувши, він повернувся до розблокування печатки, яку Ніккі створила за допомогою магії навколо дверей.

Величезні двері, з мідними вставками, були покриті вигравіруваними символами, що підсилювали захисне поле цього крила Замку.

Ця кімната вже була захищена від небажаного вторгнення, але Зедд виріс в Замку Чарівника і знав, як діють в ньому різні магічні щити. Крім того, Зедд знав багато хитрощів, пов'язаних з ними. Особливість цього щита полягала в тому, що його захисне поле було двостороннім.

Він акуратно доторкнувся трьома пальцями лівої руки в місці дії щита. Гостра біль пронизала його руку до ліктя — не дуже хороший знак, — подумав Зедд. Ніккі додала щось невластиве цьому щиту, змінивши його первинні властивості.

Зедд подумав, що Кара знає про магію більше, ніж він припускав.

Виявилося, що цей щит унікально відповідає на застосування до нього сили. На хвилину Зедд задумався. Йому необхідно досягти бажаного без застосування сили, яка тільки викличе опір щита.

Він обережно ввів тонку, невагому і невидиму магічну нитку в переплетення магії щита. Правою рукою Зедд пропустив невловимий, легкий магічний імпульс крізь неї так, що магія щита почала слабшати.

Він добре знав, що нерозумно просто намагатися знищити печатку, так як захисне поле щита було влаштовано так, що застосування до нього сили викликало ще більший його опір.

Ніккі швидше за все посилила цю властивість щита. Якщо занадто інтенсивно впливати на щит, він, як вузол мотузки, стане ще більш тугим і щільним. Якщо справа піде за цим сценарієм, йому ніколи не подолати цю перешкоду.

Крім того, Кара виявилася права щодо того, що Ніккі додала магію Збитку в щит, і було зовсім невідомо, які властивості цієї темної сили вона вплела в стандартне захисне поле щита, щоб захистити печатку від пролому.

Зедд не мав ані найменшого бажання доторкатися до замкової щілини, тільки для того, щоб випадково виявити свої пальці зануреними в розплавлений свинець. Набагато менш ризиковано розв'язати магічний вузол, ніж намагатися знищити його.

Такі складнощі тільки переконували Зедда в тому, що він повинен знайти спосіб потрапити в кімнату за дверима, роблячи його ще більш рішучим.

Рішучість була характерною рисою Зедда ще з самого дитинства, з тих пір, як він долав щити, створені його батьком спеціально, щоб через них не пробрався цікавий син.

Зедд облизав губи, продовжуючи просмикувати магічну нитку крізь клубок магії чарівного щита. Він не очікував, що швидко просунеться так далеко. Зедд подовжив свій невидимий «зонд» всередині щита так, що тепер міг контролювати його зсередини.

Але раптом, незважаючи на всі обережності, зовсім незрозумілим Зедду чином, клубок магії щита ущільнився, різко обірвавши його магічну нитку. Це застало його зненацька.

Зедд підозріло глянув на двері, з мідною обробкою, дивуючись такій реакції щита. Адже він ще навіть не пробував розколоти печатку щита, а лише досліджував його внутрішній устрій, намагаючись пропустити магічну нитку в замкову щілину.

Він уже робив це незліченну кількість разів. Це завжди спрацьовувало. Це повинно було спрацювати. Це був самий неймовірний щит, з яким йому доводилося коли-небудь стикатися.

Він все ще стояв, тримаючи руку над дверною ручкою, обдумуючи свій наступний крок, коли двері раптом відчинилися.

Зедд злегка повернув голову і підняв очі. Прямо над ним височіла Ніккі, поклавши одну руку на дверну ручку і уперши іншу в бік.

— Ти ніколи не замислювався над тим, що можна просто постукати? — запитала вона.

Зедд випростався, в надії, що його лице не залило червоним, при цьому підозрюючи, що вже почервонів:

— М-м, взагалі-то, я думав про це, але потім відкинув цю думку. Я подумав, ти допізна працювала над книгою і напевно, в даний момент, спиш. Просто не хотів тебе турбувати.

Її світле волосся безладно спадало на плечі поверх чорної сукні, яка вигідно підкреслювала її бездоганну фігуру.

Незважаючи на те, що вона виглядала так, ніби не стулила очей ні на хвилину цієї ночі, погляд її блакитних очей був таким же проникливим, як і у всіх чаклунок, що коли-небудь знав Зедд.

Її приваблива краса, холодна гордовитість в поєднанні з проникливим розумом, ніяк не видавали того, що Ніккі володіє силою, здатною стерти в порошок будь-кого, що одночасно обеззброювало і лякало.

— Якщо б я спала, — вимовила Ніккі тихим, оксамитовим голосом, притаманним тільки їй, — то як ти збирався зламати захисне поле щита, створеного магією за допомогою книги, якій вже більше 3 тисяч років, до того ж з Магією Збитку, при цьому не розбудивши мене?

Хвилювання Зедда наростало. Такі щити створювалися не просто так, не для того, щоб трошки подрімати. Зедд розвів руками:

— Я тільки хотів упевнитися, що з тобою все в порядку.

Вона глянула на нього так, що Зедд зіщулився.

— Я провела багато років у Палаці Пророків, навчаючи маленьких чарівників поводитися з їх даром. Я можу створити щити, пройти крізь які практично неможливо. Крім того, я отримала безцінний досвід у такій справі, будучи Сестрою Тьми.

— Серйозно? Мені буде дуже цікаво дізнатися про такі щитах з хитрощами, звичайно, тільки з професійної точки зору. Це… моє давнє захоплення.

Рука Ніккі все ще спочивала на дверній ручці.

— Зедд, що тобі потрібно?

Зедд прокашлявся:

— Що ж, якщо чесно, Ніккі. Я турбувався про те, що відбувається тут зі скринькою Одена.

Легка усмішка ковзнула по губах Ніккі:

— Ах, ось воно що! А я вже подумала, ти хотів застати мене в негліже.

Вона зробила крок назад у бібліотеку, запрошуючи їх увійти.

Це була велика кімната з двоярусними арочними вікнами, розташованими по всій довжині дальньої стіни.

Важкі темно-зелені штори, облямовані золотистою каймою, поряд з двоярусними полірованими колонами червоного дерева, височіли в прольотах між усіма вікнами, виконаними з прямокутних шматочків скла великої товщини у формі мозаїки.

Навіть світло ранкового сонця, що лилося крізь вікна, не могло розігнати напівтемряву, що панувала всередині.

Кілька вікон з таким склом, які були частиною захисного поля цього крила Замку Чарівників, були розбиті в ході несподіваної сутички, коли тут був Річард. Ніккі тоді вибила їх блискавкою, яка знищила Звіра з Підземного світу, що атакував Річарда.

На питання, як вона примудрилася це зробити, вона лише сором'язливо казала, що лише створила порожнечу, яку заповнила блискавка. Зедд зрозумів принцип дії заклинання, створеного Ніккі, але ніяк не міг докласти розуму, як таке можливо.

Зедд був щиро вдячний Ніккі за те, що вона врятувала Річарду життя, але був зовсім не радий тому, що таке дорогоцінне і незамінне скло було розбито, залишивши пролом в захисному полі Замку Чарівників.

Ніккі обіцяла йому допомогти відновити його. А Зедд не мав ні найменшого уявлення як це можна зробити. Він думав, що в нинішні часи ніхто не знає, як підпорядкувати собі сили, які закликала Ніккі, попутно розбивши це скло, не кажучи вже про потужність магії, необхідної для того, щоб зробити це.

Хіба можна було уявити собі, що є хто-небудь, здатний відновити таке скло в розбитих вікнах? І все ж, Ніккі змогла це зробити.

Він уявляв собі це, начебто сама королева спустилася в королівські кухні, щоб продемонструвати, як спекти дивовижного смаку хліб по давно забутому рецепту.

Він знав кілька дуже сильних чаклунок, але ніколи не зустрічав рівної Ніккі. Те що Ніккі іноді проробляла з уявною легкістю, ставило Зедда в тупик і забирало дар мови.

Ніккі, звичайно ж, не була звичайною чарівницею. Як колишня Сестра Тьми, вона володіла Магією Збитку. До свого магічного дару Ніккі додала сили інших чарівників, коли була Сестрою Тьми, створивши щось унікальне і грандіозне — те, над чим Зедд намагався не замислюватися.

Вона до певної міри лякала Зедда. Якби Річард не показав би їй важливість її власного життя, вона б досі була віддана вченню Ордена.

Зедд не знав до якої міри він може їй довіряти, адже майже все її життя було загадкою для нього, він нічого не знав про те, що вона раніше робила і про що ніколи не говорила, враховуючи те, частиною чого вона була раніше…

Незважаючи на це, Річард довіряв їй своє життя. І Ніккі не раз доводила, що вона заслуговує такої довіри.

Не рахуючи себе і Кару, Зедд не знав когось так сильно відданого Річарду, як Ніккі. Вона б без роздумів і зайвих питань спустилася в обійми Підземного світу, щоби врятувати його.

Річард повернув цю прекрасну жінку до світла з сущого зла так само, як і Кару і інших Морд-Сіт. Хто, крім Річарда, міг би створити таке? Хто, крім Річарда, міг би навіть подумати про це? Зедду так його не вистачало.

Ніккі ступнула назад в бібліотеку і тоді Зедд побачив, що було на столі. Він бачив те, що було перед ним, але не міг сприйняти цього. Кара, стала за ним, присвиснувши. Зедд поділяв її почуття.

На масивному столі, без дорогої декоративної оболонки, стояла чорна шкатулка Одена, яка, здавалося, поглинала ранкове світло і не мала нічого спільного зі світом живих. Вдивлятися в неї було тим же, що дивитися прямо в Підземний світ — царство мертвих.

Але їх схвилювало не це, а заклинання, які були накреслені навколо шкатулки. Вони були написані кров'ю. На столі були й інші заклинання і чари, також написані кров'ю.

Зедд відразу ж впізнав деякі елементи діаграми. Він не знав нікого, здатного накреслити такі заклинання. Вони були непостійними, а тому вважалися дуже небезпечними. Будь-яке з цих заклинань могло вбити сотворюючого їх, якби було виведені неправильно.

Без перебільшення він міг сказати, що всі ці заклинання, написані на крові, були одними з найнебезпечніших з існуючих. Незважаючи на весь свій досвід, знання, навички та вміння, Зедд не зважився б правильно вивести такі заклинання.

Зедд бачив такі заклинання лише одного разу. Їх намалював Даркен Рал — батько Річарда, коли викликав магію, щоб відкрити шкатулки Одена. Відкриття всіх шкатулок коштувало йому життя.

Перетини зелених і бурштинових ліній навколо шкатулки утворювали в повітрі ще більше чар. Вони чимось нагадували світлі зелені лінії розпізнавальної (в інших випадках — контрольної) мережі, яку вони накидали на заклинання Вогняного Ланцюга в цій же кімнаті.

Але ця тривимірна структура була зовсім іншою. І її лінії світилися, ніби живі. Зедд вважав, що це неспроста. Адже магія Одена — магія самого життя.

Інші лінії, що з'єднувалися з перетинами зелених і бурштинових, були такими ж чорними, як і шкатулка. Споглядати їх — було те ж, що дивитися в душу самої смерті.

Магія Приросту, переплетена з Магією Збитку, утворювали таку магічну павутину, яку Зедд не очікував побачити ніколи в своєму житті.

Павутина із Світла і Темряви повисла в повітрі. У її центрі, як гігантський чорний павук, розташувалася шкатулка Одена. Поруч, розкрита, лежала «Книга Життя».

— Ніккі, — насилу вимовив Зедд, — що, в ім'я Творця, ти накоїла?

Підійшовши до столу, Ніккі обернулася і пильно подивилася на нього, змусивши його здригнутися.

— Я не зробила нічого в ім'я Творця. Я зробила це в ім'я Річарда Рала.

Зедд перевів погляд з жахливої шкатулки під світлими різноколірними лініями на Ніккі. Він насилу дихав.

— Ніккі, що ти наробила?

— Єдине, що було в моїх силах. Єдине, що було необхідно зробити. Те, що могла зробити тільки я.

Злиття обох сторін магії, що підтримувало шкатулку всередині світлої мережі, було непередаваним. І кошмарним. Зедд обережно підбирав слова:

— Ти думаєш, що могла би ввести шкатулку в гру?

Те, як повільно вона похитала головою, наповнило Зедда жахом. Погляд її блакитних очей прикував Зедда до місця.

— Я вже ввела її в гру.

Зедд відчув, як підлога тікає у нього з-під ніг, і він падає в бездонну темряву. На мить йому здалося, що він спить. Вся кімната закрутилася перед його поглядом. Ноги відмовлялися служити.

Кара підхопила його під руку, не даючи впасти.

— Ти що з глузду з'їхала? — Запитав він люто, коли сили повернулися до нього.

— Зедд… — Ніккі ступнула до нього, — я повинна була це зробити.

Зедд навіть не моргнув:

— Повинна була? Ти була винна?!

— Так, я була повинна так вчинити. Це єдиний шлях.

— Єдиний шлях до чого? Єдиний шлях покінчити з світом, покінчити з усім живим?

— Ні. Це наш єдиний шанс вижити. Ти ж знаєш, що відбувається. Ти знаєш, що збирається зробити Імперський Орден, і він вже близький до цього. Світ стоїть на краю прірви. У кращому випадку людство на тисячоліття зануриться у Тьму. У гіршому ніколи більше не повернеться до світла.

Ти ж знаєш, що ми наближаємося до розвилки пророцтва, за якою немає шляху назад, і все занурюється у Тьму. Натан говорив тобі про такі гілки пророцтва, які ведуть в нікуди, за якими більше нічого немає. Зараз ми стоїмо на краю безодні.

— А ти замислювалася коли-небудь над тим, що своїм вчинком ти підштовхнеш все людство, все живе до зникнення?

— Сестра Юлія вже ввела свої шкатулки в гру. Думаєш, вона та інші Сестри замислюються про життя? Вони хочуть випустити Володаря з Підземного світу! Якщо у них це вийде, світ живих буде приречений. Ти ж знаєш, що являють собою шкатулки, знаєш силу, укладену в них, і ти знаєш, що нас чекає, якщо Сестра Тьми буде єдиною, хто буде повелівати магією Одена. Але це не важливо, — у нас немає вибору — вимовила Ніккі, не опускаючи очей, — я повинна була це зробити.

— І ти знаєш, як викликати магію Одена? Як поводитися зі скриньками? Як відкрити потрібну скриньку?

— Ні, поки що ні, — погодилася Ніккі.

— У тебе навіть немає інших двох шкатулок!

— У нас є рік, щоб роздобути їх, — вимовила вона рішуче. — У нас є рік з першого дня зими. Рік від сьогоднішнього дня.

Зедд люто змахнув руками в розпачі.

— Навіть якщо ми зможемо відбити їх, невже ти думаєш у тебе вийде підпорядкувати собі магію Одена? Ти вважаєш, що зможеш керувати нею?

— Не я, — тихо промовила Ніккі.

Зедд мотнув головою, не впевнений у тому, що слух його не підводить. Те, що він запідозрив, кинуло його в холодний піт:

— Що значить не ти? Ти тільки що сказала, що ввела шкатулки Одена в гру.

Ніккі підійшла ближче і м'яко поклала руку на його передпліччі.

— Коли я запустила шкатулку в гру, мені потрібно було назвати ім'я гравця. Я назвала гравцем Річарда. Я ввела шкатулки Одена в гру від його імені.

Зедд був ошелешений.

— Ти назвала Річарда?

— Це наш єдиний шанс, — кивнула Кара.

Зедд провів пальцями по неслухняному хвилястому сивому волоссю, взявшись за голову з боязні того, що вона розколеться навпіл.

— Наш єдиний шанс? О, жінко! Ти що, зовсім з'їхала з глузду?

— Зедд, заспокойся. Я знаю, що здається дивним, але це не моя примха. Я все ретельно обдумала. Повір, обдумала і зважила. Якщо ми хочемо жити, якщо ті, хто любить життя, хочуть жити своїм життям, так, як вони хочуть, якщо у нас є шанс на світле майбутнє, то це наша єдина можливість!

Зедд важко звалився в стояче поблизу столу крісло. Поки лють не згасне, він повинен гарненько все зважити перед тим, як здійснювати необдумані вчинки.

Він намагався пов'язати все, що знав про скриньки і магію Одена з тим, що відбулося, намагався згадати всі безрозсудні вчинки, які він коли-небудь робив. Він намагався поглянути на все це очима Ніккі. Але не міг.

— Ніккі, Річард не знає, як управляти своїм даром!

— Доведеться навчитися.

— Але він не знає ні грама про скриньки Одена!

— Значить, ми розповімо йому про це.

— Ми надто мало знаємо про них. Ми навіть не знаємо, який із варіантів «Книги Зниклих Тіней» вірний. Адже тільки правильний варіант — ключ до скриньок і закладеної в них магії!

— Ми повинні знайти вірний варіант книги!

— О всемогутні духи, Ніккі, ми навіть не знаємо, де зараз Річард!

— Зате ми знаємо, що відьма намагалася захопити його в Сильфіді, але у неї це не вийшло. Ми знаємо, що Сікс позбавила Річарда дару за допомогою наскальних малюнків, накреслених в одній з печер Тамаранга.

Рейчел розповіла нам про те, що Річард поза владою Сікс, тому що його захопили війська Імперського Ордена. Це все, що ми знаємо, але ж може трапитися, що він вислизнув від них і вже прямує сюди, до нас. Якщо це не так, ми повинні розшукати його.

Зедд, здавалося, не міг змусити її побачити і зрозуміти всю абсурдність цієї ситуації.

— Те про що ти говориш, неможливо!

Ніккі з сумом посміхнулася.

— Я знаю і складаю шану Чарівникові, який допоміг Річарду стати тим, хто він є, а ще навчив його думати не про завдання, а про рішення. Цей урок запам'ятався Річарду назавжди і завжди добре служив йому.

Зедд не знайшовся що відповісти. Він піднявся на ноги.

— Ніккі, ти не мала право так чинити! Ти не мала права вирішувати за нього, як йому жити! Ти не мала права називати Річарда гравцем!

Посмішку на її обличчі змінили залізні ноти в голосі.

— Я знаю Річарда. Я знаю, як він бореться за життя. Я знаю, як він його цінує. Я знаю, що він готовий піти на все, лише б захистити цінність життя. Я впевнена, якщо б він знав те, що відомо мені, він би хотів, щоб я поступила саме так.

— Ніккі, ти не…

— Зедд, — випалила Ніккі наказовим тоном, обрізаючи його, — я запитала, чи довіриш ти Річарду своє життя, життя всього живого. Ти сказав, що так. У цих словах весь сенс. Ти тоді не вагався, визначаючи ступінь довіри до Річарда. Довірити своє життя іншому не має на увазі двозначності.

Річард єдиний, хто може повести нас за собою в фінальній битві. Джеган і Імперський Орден — лише її частина, але насправді головна битва — це сутичка за магію Одена! Сестри Тьми так визначили її. Так чи інакше, вони усвідомлюють це.

Єдиний шлях для Річарда перемогти в цій битві — запустити шкатулки Одена в гру. Таким чином, він наповнює сенсом слова пророцтва: fuer grissa ost drauka — «Несучий смерть».

— Але це більше, ніж пророкування. Пророцтво лише описує те, що нам вже відомо про те, що Річард — єдиний, здатний очолити нас в боротьбі за наші цінності, за наші життєві цінності.

— Річард сам висловив гасло, виступаючи перед д'харіанськими військами. Як Лорд Рал, лідер Імперії Д'хара він сказав їм, що тепер війна ведеться тільки за принципом «все або нічого»! І по-іншому бути не може. Річард безмежно чесний і не буде чекати від когось іншого вчинків, яких би сам не скоїв. Він серце всього того, у що ми віримо. Він нас не зрадить. Тепер ми з ним заодно. Тепер дійсно нам залишається здобути все або нічого.

Зедд зметнув руки вгору.

— Але назвати Річарда гравцем — не єдиний спосіб для нього очолити нашу боротьбу і не єдиний спосіб для досягнення в ній успіху, зате цілком реальний шанс провалити її. Те, що ти зробила, може звести всіх нас в могили.

Блакитні очі Ніккі горіли засудженням, рішучістю, люттю і недвозначно говорили Зедду, що вона зітре його в пил і прах, якщо це буде необхідно, якщо він стане на її шляху. Він перший раз побачив наполягаючу на своєму Пані Смерть, що стояла перед ним розгнівана до сказу.

— Твоя любов до онука засліплює тебе. Він більше, ніж просто твій онук.

— Моя любов не…

Ніккі витягнула руку, вказуючи на Схід, у напрямку до Д'хари.

— А чи пам'ятаєш ти Сестер Тьми, що запустили заклинання Вогняного Ланцюга? Воно непомітно діє на нашу пам'ять. Це щось більше, ніж просто втрата спогадів про Келен. Воно поступово розкладає нашу пам'ять про те хто ми, що ми з себе представляємо, ким ми можемо бути.

Це стосується не тільки нашої пам'яті про Келен. Вихор наслідків заклинання з кожним днем посилюється. Кожен день примножує шкоду, яка наноситься ним.

Ми навіть не знаємо в повній мірі, про що саме ми вже забули, в той час, як з кожним днем все більше і більше втрачаємо пам'ять. Наша пам'ять, наша здатність мислити, до певної міри вже роз'їдена цим чортовим заклинанням.

Більше того, ми маємо справу із зараженим заклинанням Вогняного Ланцюга. Річард сам показав нам це. Присутність шимів в нашому світі ще більше посилило наслідки заклинання для нас.

Заражений Вогняний Ланцюг пропалює наскрізь весь світ живих. Крім руйнування самої природи того, хто ми і що ми, він знищує саму магію. Якби не Річард, ми б навіть не підозрювали про це!

Світ стоїть на межі не тільки завдяки Джегану і Імперському Ордену, він просто і непомітно руйнується невидимою роботою зараженого заклинання Вогняного Ланцюга.

Ніккі торкнулася пальцем скроні.

— Невже зараження так подіяло на Вас, що Ви не можете бачити реальну суть речей? Невже воно повністю розклало вашу здатність мислити?

Єдина протиотрута від каскадних наслідків Вогняного Ланцюга — шкатулки Одена. Це і є причина, по якій вони були створені — для того, щоб врівноважити і врятувати світ від дії заклинання Вогняного Ланцюга, якщо воно коли-небудь буде запущено.

Сестри Тьми запустили Вогняний Ланцюг. Для того, щоб захистити його, щоб зробити його наслідки незворотними, вони самі і запустили шкатулки в гру і назвали себе гравцями. Вони думають, що тепер нікому їм протистояти і ніхто вже їх не зупинить.

Можливо вони й праві. Я прочитала про те, як діє магія Одена в «Книзі Життя». Один раз будучи запущеною, гра не може бути зупинена.

Ми не можемо звернути заклинання Вогняного Ланцюга. Ми не можемо перешкоджати грі магії Одена. Світ живих вийде з-під контролю — ось до чого вони прагнуть.

Заради чого бореться Річард? Заради чого б'ємося всі ми? Або ми повинні просто здатися, сказати, що все це занадто важко, що це занадто ризиковано намагатися запобігти наше знищення?

Невже ми повинні відмовитися від нашого єдиного шансу? Невже нам доведеться залишити все, що дорого для нас? Невже ми дозволимо Джегану знищити всіх тих, кому дорога свобода? Невже ми дозволимо Братству Ордена поневолити весь світ?

Невже ми дозволимо заклинанню Вогняного Ланцюга ще більше зруйнувати нашу пам'ять про все прекрасне, що є у нас в житті?

Дозволимо зараженому заклинанню стерти магію і всіх, хто з нею народжений з лиця Землі? Ми просто повинні сісти і здатися? Невже ми дозволимо світу канути в лету в руках тих, хто так цього добивається?

Сестра Юлія відкрила доступ до магії Одена. Вона ввела шкатулки в гру. Як на це повинен відповісти Річард? Він повинен бути озброєний, щоб битися в цьому бою за магію. Тільки що я дала йому те, що йому так необхідно.

Тепер шанси в цій боротьбі зрівняні. Обидві сторони в цій битві тепер повністю в неї втягнуті, і результат її буде доленосним для нас всіх! Ми повинні довіритися Річарду в цій битві.

Кілька років тому тобі довелося зіткнутися з подібним рішенням. Ти знав можливі його варіанти, відповідальність, ризики і згубні наслідки бездіяльності. Ти нарік Річарда Шукачем Істини.

Зедд хитнув головою на знак згоди, насилу підпорядковуючи собі голос.

— Та так воно і було.

— І він виправдав твої сподівання, і зробив навіть більше, ніж ти від нього чекав, хіба не так?

Зедда лихоманило.

— Так, хлопчик виправдав мої надії, навіть більше ніж.

— Те ж відбувається і зараз, Зедд. Більше Сестри Тьми не єдині, хто має доступ до магії Одена. — Ніккі підняла руку, стиснувши її в кулак, — Я дала Річарду шанс, я дала шанс усім нам. З нашого боку я тільки що ввела Річарда в гру, надавши йому те, що необхідно для перемоги в цій боротьбі.

Крізь сльози Зедд дивився в очі Ніккі. Крім гніву і рішучості в її очах було щось ще. Зедд помітив тінь болю, яка промайнула в її погляді.

— І…

Вона відскочила.

— Що і?

— Незважаючи на всю логічність твоїх доводів, ти чогось не договорюєш.

Ніккі відвернулася, проводячи пальцями уздовж стільниці, біля накреслених кров'ю заклинань, стоворюючи які, вона ризикувала власним життям.

Стоячи спиною, Ніккі невизначено змахнула рукою неіснуючу порошинку, видавши цим рухом всю бурю емоцій, що вирували у неї всередині.

— Ти правий, — прошепотіла вона, насилу змігши почати говорити, — я дала Річарду ще щось.

Зедд завмер на секунду, спостерігаючи за тим, як Ніккі повернулася до нього спиною.

— І що ж це?

Вона повернулася назад. По її щоці повільно котилася сльоза.

— Я тільки що дала йому єдиний шанс повернути собі улюблену. Тільки шкатулки Одена можуть повернути назад дію заклинання Вогняного ланцюга, яке відняло в нього Келен. Якщо він може повернути її собі, то тільки за допомогою шкатулок. Я дала йому єдиний шанс повернути собі людину, яку він любить більше всього на світі.

Зедд осів назад у крісло і прикрив обличчя руками.

Ніккі стояла з непохитною і прямою спиною, коли Зедд стік тілом на стільці перед нею і заплакав, закрившись руками.

Вона напружила коліна, побоюючись, що і сама ось-ось впаде на підлогу прямо перед собою. Вона твердо вирішила не дозволити ні єдиній сльозинці безконтрольно потекти по щоці. Їй майже це вдалося.

Коли вона закликала силу Одена, запускаючи в гру шкатулку від імені Річарда, та ж сила щось зробила з нею. Ця дія, в якійсь мірі, протидіяла пошкодженню заклинання Вогняного Ланцюга, що заразила і її.

Коли Ніккі назвала гравцем Річарда і завершувала зв'язок із силою, яку вона закликала, Ніккі раптово згадала, хто така Келен.

Ні, це не було відновленням її втраченої пам'яті про Келен — та пам'ять була стерта — це скоріше було схоже на переказ розмов з розумінням реального існування Келен, як раніше, так і зараз.

Здавалося, цілу вічність Ніккі була впевнена в тому, що Річард помиляється у своїй вірі про існування жінки, яку ніхто не пам'ятає.

Пізніше, коли Річард знайшов книгу «Заклинання Вогняного Ланцюга» і показав їм, що насправді відбулося, Ніккі нарешті повірила йому, але вона грунтувалася тільки на своїй довірі до Річарда і повірила тим роздобутим ним фактам. Але було уявне переконання, засноване лише на непрямому доказі.

Те переконання ніяк не грунтувалося на власних спогадах або досвіді. У неї не було своїх спогадів про Келен — в її розпорядженні була тільки пам'ять Річарда, його висловлювання і надані ним свідоцтва.

Вона вірила Річарду, а тому повірила в існування цієї жінки — Келен — користуючись зовсім не своїми доводами чи фактами.

Але тепер Ніккі знала — по-справжньому знала — що Келен реальна.

Все ж Ніккі не повернулася повністю пам'ять про ту жінку, але вона тепер інтуїтивно знала, що Келен є, що вона існує. Більше не було необхідності вірити в цей факт зі слів Річарда.

Тепер це було самовідчуттям, точно так само, як вона відчула б це безпосередньо сама. Виглядало так, ніби пам'ятаєш того, про кого тобі розповідали в минулому, просто не знаєш його в обличчя. Хоча й не знаєш обличчя тієї людини, але в її існуванні не сумніваєшся.

Ніккі знала, що тепер, завдяки контакту з владою Одена, завдяки тому, що ця влада над нею зробила, Келен для неї більше не буде невидимою. Ніккі зможе бачити її поряд з іншими.

Заклинання Вогняного Ланцюга все ще продовжувало тяжіти над Ніккі, але магія Одена, принаймні частково протидіючи заклинанню, зупинила подальше знищення пам'яті, дозволяючи їй знати правду.

Пам'ять про Келен не являла такої життєвої необхідності, як саме знання, що Келен — не вигадка.

Але тепер Ніккі зрозуміла, дійсно зрозуміла, що любов Річарда була не до фантома. Ніккі раділа за серце Річарда, але ця радість принесла і біль — її власне серце було розбите.

Кара дуже близько підступила до неї і зробила те, чого Ніккі ніколи б не сподівалася від Морд-Сіт: вона м'яко обняла Нікії за талію і притягнула до себе. Тільки що вона зробила те, чого ніхто й ніколи з Морд-Сіт не робив, поки не з'явився Річард. Річард змінив все. Кара, Ніккі — завдяки Річарду, його пристрасті до життя, вони змогли повернутися з самого краю безумства. Кожна з них перейнялася незвичайним розумінням Річарда, тим особливим зв'язком, способом бачити суть, і Ніккі сумнівалася, що хто-небудь ще, виключаючи Зедда звичайно, міг дійсно відчути це.

Більш того, ніхто крім Кари не міг цілком зрозуміти, що зараз відбулося і від чого серце Ніккі розбите.

— Ти все зробила правильно, Ніккі, — шепнула Кара.

Зедд випростався.

— Так, так і є. Будь ласка, прости мене, моя розумниця, я був несправедливо суворий до тебе. Тепер я бачу, що ти все зробила обдумано. І те, що ти зробила, прийшовши до таких висновків — правильно. І повинен зізнатися, що в даних обставинах, ти зробила єдиний правильний вчинок — тільки це і мало сенс зробити.

Прошу вибачення за те, що зіскочив на ті дурні припущення. Мені колись представилася можливість дізнатися про безліч тих надзвичайних небезпек, які супроводжують використання влади Одена — цілком можливо, що тільки я один серед живучих нині чарівників знаю про це більше кого б то не було.

Я навіть бачив магію Одена в дії, коли її закликав Даркен Рал. Частково через це у мене склалося інше уявлення, ніж те, яке подала ти. Незважаючи на те, я цілком і повністю згоден з тобою в тому, що ти зробила під впливом величезної осмисленості та хоробрості, не кажучи вже про розпач.

Так само, як і тобі, мені доводилося стикатися з відчайдушними вчинками перед обличчям неймовірних дивних речей, і я в змозі оцінити, наскільки часом вони необхідні.

Сподіваюся, ти опинишся правою в тому, що зроблено тобою. І нехай навіть я опинюся неправим, але зараз я скажу, що ти вчинила правильно.

Ну, добре, це тепер вже не має значення. Що зроблено, те зроблено. Ти ввела в гру шкатулку Одена і назвала гравцем Річарда. Відкинемо мої припущення, і давайте думати про наші нові завдання.

Тепер, оскільки це вже зроблено, нам потрібно докласти максимум зусиль і простежити, щоб це спрацювало. Ми повинні зробити все можливе, щоб допомогти Річарду. Якщо він зазнає невдачі, то всі ми зазнаємо невдачі. Все життя буде приречене.

Ці слова не дуже змогли допомогти душі Ніккі, але все ж вона відчула деяке полегшення.

— Спасибі, Зедд. З твоєю допомогою, ми змусимо це спрацювати.

Він сумно хитнув головою.

— Моя допомога? Та я радше перешкода. Я всього лише хотів, щоб ти спочатку порадилася зі мною.

— Так і було, — відповіла Ніккі. — Я запитала тебе, чи довірив би ти Річарду свє життя, життя кожної істоти. Чим ще це могло бути, як не зверненням за порадою?

На сумному обличчі Зедда проступила усмішка.

— Припускаю, ти права. Цілком можливо, що комбінація заклинання Вогняного Ланцюга з забрудненням шимів вже зруйнувала мою здатність думати.

— Навіть на мить не повірю в це, Зедд. Тільки одне приходить на розум — це все через те, що ти любиш Річарда і переживаєш за нього. Я не звернулася до тебе за порадою, не так уже й важко для мене було передбачити її. А так ти сказав мені те, що я хотіла знати.

— Якщо ти заплутаєшся знову, — сказала йому Кара, — я сама замість тебе розберуся.

Зедд насупився на неї.

— Як обнадійливо.

— Добре, Ніккі поклала початок довгій історії, — сказала Кара, — але все це зовсім не так вже складно. Навіть ти, Зедд, був в змозі побачити це.

Зедд насупився.

— Що цим ти хочеш сказати?

Кара знизала одним плечем.

— Ми — сталь проти сталі. Лорд Рал — магія проти магії.

Для Кари все це здавалося не складніше якогось простого поступку. Ніккі задалася питанням, чи дійсно Морд-Сіт усвідомлювала це, лише пошкрібши по поверхні, чи вона зрозуміла всю ідею краще кого б то не було. Можливо, вона була права, і все це дійсно було не складніше її вислову.

Зедд м'яко поклав руку на плече Ніккі. Це нагадало їй про ніжний дотик Річарда.

— Хотілося б, але, незважаючи на те, що говорить Кара, це може обернутися смертю для всіх нас. Але, тим не менш, щоб у нас був шанс змусити це спрацювати, є дуже багато роботи, яку потрібно проробити. Нам потрібно допомогти Річарду. Ти і я знаємо багато про магію. Річард майже нічого не знає.

Ніккі сама собі посміхнулася.

— Він знає більше, ніж ти вважаєш, що він знає. Саме Річард розпізнав зараження в заклинанні Вогняного Ланцюга. Жоден з нас не розумів всього того значення мови символів, а Річард вивчив її самостійно. Він сам навчився розуміти стародавні малюнки, начерки й символи.

Я ніколи не вчила його того, що могло бути пов'язано з його Даром, але він часто дивував мене тим, що швидко схоплював те, що було за межами звичайного розуміння магії. Він навчив мене таким речам, яких я навіть не уявляла.

Зедд кивнув.

— І мене він теж зводить з розуму.

Рікка, інша Морд-Сіт, що жила в Замку Чарівників, просунула голову в двері.

— Зедд, я тут подумала, що ти повинен дізнатися про дещо, — вона вказала пальцем вгору. — Я була кількома поверхами вище і там ніби вибите вікно або щось в цьому роді. Доноситься дивний шум вітру.

Зедд насупив брови.

— Який шум?

Рікка вперлася руки в боки і втупилася в підлогу, обдумуючи відповідь.

— Ну не знаю, — вона знову підняла погляд, — Важко описати. Віддалено нагадує вітер, який продувається через вузький прохід.

— Завиваючий гул? — Запитав Зедд.

Рікка похитала головою.

— Ні. Більше схоже на те, як гуде вітер, коли пересипає бархани.

Ніккі глянула на вікна.

— Зараз тільки світанок. Я накинула мережу. Вітру теж ще не було.

Рікка знизала плечима.

— Тоді я не знаю, що ще це могло бути.

— Вежа іноді видає дивні шуми, коли дихає.

Рікка поморщився носик.

— Дихає?

— Ну так, — відповів чарівник. — Коли температура змінюється, от як зараз, коли ночі стають холоднішими, повітря, прямуючи вниз в тисячу кімнат, намагається просочитися звідусіль. Проходячи через звуження проходів, вітер іноді завиває в залах Замку, навіть коли зовні немає ніякого вітру.

— Ну що ж, гаразд, не буду тут більше затримуватися з цього приводу, вітер, значить вітер. Замок, напевно, дихає, — Рікка попрямувала до виходу.

— Рікка, — покликав Зедд і дочекався, поки вона не зупинилася. — А що ти робила в тому місці?

— Чейз шукає Рейчел, — Рікка відповіла через плече. — Я всього лише допомагала. А ви не бачили її, так?

Зедд похитав головою.

— Цього ранку ще ні. Останній раз я бачив її увечері, коли вона лягала в постіль.

— Гаразд, я передам Чейзу, — Рікка з хвилину роздивлялась кімнату, потім сперлася рукою об дверний отвір. — А що це за річ, що посеред столу? Цим ви всі троє схвильовані?

— Це — магічна проблема, — відповіла Кара.

Рікка тямуще кивнула.

— Магія.

— В саму точку, — підмітила Кара.

Рікка злегка ляснула долонею по двері.

— Ну, мені краще піти і знайти Рейчел до того, як її першим знайде Чейз і вичитає за те, що вона зайнялася дослідженням цього місця наодинці.

— Ця дитина — природжений щур у Замку, — зітхнув Зедд, — Іноді мені здається, що вона пізнає замок тим же… способом, що і я колись.

— Я знаю, — приєдналася Рікка, — Коли я патрулюю, я натрапляю на неї в тих місцях, в яких ніколи не сподівалася б, що вона там може опинитися.

Якось одного разу, я була переконана, що вона загубилася. А вона стверджувала, що ні. Я вирішила влаштувати їй перевірку і змусила її знайти дорогу назад. Вона довела мене до своєї кімнати, не зробивши жодного невірного повороту, потім посміхнулася й сказала: «Ну що, переконалася?»

Посміхаючись, Зедд пошкріб скроню.

— Я якось теж почув від неї таке в схожій ситуації. Діти схоплюють на льоту подібні речі. Чейз вітає її інтерес до подібних прагнень, — якщо вона буде знати, де вона — тоді вона не зможе легко заблукати. Вважаю, що саме тому я жодного разу тут не заблукав, починаючи з того моменту, як виріс тут.

Рікка повернулася іти у бік передпокою, але знову розвернулася, коли Зедд окликнув її ім'я.

— Гул вітру? — Він махнув пальцем до стелі, — Ти сказала, що це було там?

Рікка кивнула.

— Ти маєш на увазі такий строкатий передпокій, який проходить повз ряд бібліотек? Те місце, де по залу зовні кімнат розташовані кімнати для засідань?

— Саме це місце. Я перевіряла бібліотеки в пошуках Рейчел. Вона любить переглядати книги. Але, як ви сказали, можливо це було дихання Замку.

— Все б нічого, але це одне з тих місць, де не може роздаватися ніякого звуку, який би можна почути в ті моменти, коли Замок дихає. Тупики того залу не відхиляють рух повітря кудись в інше місце, не дають вступаючому повітрю переміщатися крізь щілини досить швидко, щоб видавався хоч який-небудь звук.

— Можливо, цей звук долинав з іншого віддаленого місця, а я вирішила, що джерело було в тому залі.

Зедд уперся одним кулаком в своє костистих стегно і поринув у роздуми.

— І ти кажеш, що це був схожий на стогін звук?

— Ну, тепер, коли я роздумую над цим, він мені більше нагадує рокотання.

Зедд загнув брову.

— Рокіт? — Він пройшовся по товстому килиму і просунув голову за двері і прислухався.

— Ну, не як рик тварини, — поправилася Рикка, — Швидше, як розкотистий гул. Як я вже казала — нагадує звук вітру, що переносить бархани. Ну, знаєте, чи як гул від якогось биття крил.

— Я нічого не чую, — пробурмотів Зедд.

Рікка скорчила гримасу.

— Звичайно, і я не можу почути це звідси.

Ніккі приєдналася до них і стала біля дверей.

— Тоді чому я відчуваю в грудях якусь вібрацію?

Зедд з хвилину постояв, втупившись на Ніккі.

— Може це бути пов'язане з магією шкатулки?

Ніккі знизала плечима.

— Припускаю, що можливо й так. Ніколи раніше не стикалася з деякими з тих складних заклинань. Здебільшого вони для мене були новими. Немає ніякого пояснення, якими ефектами вони можуть супроводжуватися.

— Ти пам'ятаєш, коли Фрідріх випадково попався в ту пастку? — Запитав він, повертаючись до Рікки. Вона кивнула. — Цей звук якось схожий на той?

Рікка заперечливо похитала головою.

— Ні, якщо тільки ти не встановив щит з вітру.

— Пастки побудовані на магії, — Зедд задумливо потер підборіддя. — В будинку не можна встановити щит з вітру.

Кара пропустила косу крізь кулак.

— Досить розмов, — Вона підійшла до них і підштовхнула за двері. — Ось, що я вам скажу — нам треба піти й подивитися.

Зедд і Рікка без розмов пішли за нею. Ніккі не приєдналася. Вона жестом вказала на скриньку Одена, встановлену на столі посеред палаючої світлої мережі.

— Краще мені залишатися поблизу.

Крім нагляду за скринькою, їй потрібно було продовжити вивчення «Книги Життя», а також інших дотичних до неї книг.

Все ще залишалися деякі частини теорії Одена, які вона була в не змозі повністю зрозуміти. Її збивали з пантелику безліч питань, які залишилися без відповідей. Якщо їй згодом доведеться надати якусь допомогу Річарду, їй потрібно одержати відповіді на ці питання.

Найбільше вона була стурбована самою центральною проблемою теорії Одена, що мала відношення до зв'язків з об'єктами впливу Вогняного Ланцюга — в даному випадку — з Келен.

Ніккі було потрібно краще зрозуміти природу необхідних умов, які базувалися на первинних основах. Вона повинна була повністю зрозуміти, як ті первинні зв'язки встановлені.

Вона була стурбована обов'язковим для виконання правилом — потрібно було попередньо очищати простір, щоб відновити пам'ять. Їй також потрібно було краще вивчити точні умови, які були необхідні для застосування подібного насильства.

Але все ж, самим пріоритетним питанням з усього іншого, залишалася причина, через яку було потрібно очищення простору. Вона повинна була зрозуміти точну природу вимоги повної зачистки простору, яка накладалася Оденом і, що ще більш важливо, чому магія Одена потребувала цього.

— Всі щити я задіяв, — сказав їй Зедд. — Входи в Замок запечатані. Якби хтось увійшов без дозволу, тривога від розставлених пасток залунала б повсюдно. Нам всім довелося би заткнути вуха до самого того моменту, поки ми не з'ясували би причину.

— Є люди з Даром, які знайомі з подібними речами, — нагадала йому Ніккі.

Зедду не знадобилося багато часу, щоб обміркувати її слова.

— Очко на твій рахунок. Враховуючи все, що відбувається навколо, і те, що ми ще досі всього не знаємо, ми не можемо передбачити все. Це непогана ідея, щоб ти тримала скриньку під спостереженням.

Ніккі кивнула, і провела його до дверей.

— Дайте мені знати, коли все проясниться.

Високий зал зовні, хоча в ширину був не більше дюжини футів, простягався увись майже на невидиму висоту. Прохід був утворений довгою, вузькою тріщиною, глибоко всередині гори доходячи до самої глибокої частини Башти.

По лівій стороні височіла природна скельна стіна, яка праворуч була викладена з граніту самої гори. Навіть тисячі років опісля мітки, залишені інструментом, яким тесали стіну, все ще було видно.

Стіна з боку кімнат була складена з щільно підігнаних, величезних кам'яних блоків. Вони складали стіну, протилежну висіченій з граніту, і обидві височіли футів на шістдесят, а можливо й вище.

По всій видимості нескінченна тріщина в тілі гори складала частину кордону поля стримування. Всі кімнати в межах зони стримування були збудовані по самій крайній лінії Замку, яка, в свою чергу, була продовжена всередині самої скелі.

Ніккі трохи провела їх очима, поки вони йшли по нескінченному на вигляд залі, дивлячись їм услід, поки вони не дійшли до першого перехрестя.

— Зараз не той час, щоб бути недбалим або поблажливим, — крикнула вона їм услід. — Занадто багато небезпек.

Вклонившись, Зедд прийняв її попередження.

— Ми повернемося після того, як я подивлюся що там.

Кара метнула на Ніккі погляд назад через плече.

— Не хвилюйся, я буду там, і я не в тому настрої, щоб бути поблажливою. По суті, я не буду перебувати в гарному настрої, поки не побачу Лорда Рала живого і в безпеці.

— Ти і хороший настрій? — Супроводив Зедд питанням їх поспішний рух.

Кара сердито подивилася на нього.

— Зазвичай я весела і мила. Хочеш натякнути, що це не так?

Зедд капітулююче підняв руки.

— Ні, звичайно ні. Весела — саме відповідне визначення.

— Ну що ж, гаразд.

— По суті, в своїх мемуарах я поставлю «веселий» першим словом у поєднанні з «і кровожерливий».

— Замислюючись про це далі, здається, що просто «кровожерливий» мені сподобається більше.

Ніккі не могла розділити з ними атмосферу підколювання один одного.

Змусити людей сміятися — не її коник. Вона часто дивувалася тому, як Зедд та інші могли послабити напруженість подібним обміном фраз.

Ніккі занадто добре знала природу людей, які намагалися вбити їх. Колись і вона була в числі тих людей Ордена. Вона була однаково і нещадна, і смертельна.

Їй ніколи не доводилося бачити Імператора Джегана веселим або безтурботним. З великою натяжкою йому можна було приписати володіння дотепністю. Дуже довгий час вона провела поряд з ним, і він ніколи не був ніким іншим, ніж одноманітно смертоносним.

Його справа була смертельно важливою для нього, і він фанатично присвятив себе їй. Знаючи той тип людей, що приходили до них — люди подібні до неї, якою вона сама була колись, і усвідомлюючи їх безсердечну натуру, Ніккі не відчувала, що зможе бути хоч колись менш серйозна, ніж вони.

Вона ще побачила, як Зедд, Кара, і Рікка швидко перетнули перший зал праворуч і попрямували до сходів.

В той момент як вони почали підніматися, Ніккі раптово зрозуміла, що це був за звук, і через що вона відчувала вібрацію.

Це був якийсь вид тривоги. Вона зрозуміла, чому Рікка не розпізнала його.

Вона, було, відкрила рот, щоб покликати інших, як раптом світ, ніби зі скрипом, зупинився.

Чорна хмара стікала вниз по сходах. Це було схоже на мільйони повзаючих прямо у повітрі ілюзорних змій, які перекочувалися, звивалися, перекручувалися, тоншали, товстішали і продовжували з ревом спускатися вниз по сходах. Розкотистий, вібруючий звук ставав оглушливим.

Тисячі кажанів зявилися по кутах, більшу частину повітряного простору, що ще залишався вільним, поступово заповнювали змії і жива маса, яка складалася з неймовірного числа дрібних істот. Багатомільйонна армія, що зрослася в один загальний хаос — спостереження наступу всієї цієї маси просто приковувало до місця.

Гул, відбитий від стін, заповнював простір тріщини скелі буйством гамору. Кажани панічно кидалися геть — вони стрімко носилися в їх здавленому просторі, гуртуючись в кутку, немов намагалися вирватися від чогось, що переслідувало їх.

Зедд, Кара і Рікка, немов примерзли в тому місці, де вони почали підйом по сходах.

А потім, кажани кинулися геть, ведені якимсь жахом, що насувався на них ззаду з середини Замку. Зникаючи у глибокій темряві, летючі миші залишали м'який, пурхаючий звук, який приглушеним відлунням тривожно повторювався в залі.

Саме він і був тим віддаленим звуком, що почула Рикка, але не розпізнала.

Втупившись у те місце на сходах, звідки з'явилася хмара, Ніккі відчула, наче і вона заморожена і нерухома в очікуванні чогось неуявного.

З наростаючим почуттям паніки вона нарешті усвідомила, що вона дійсно не в змозі рухатися.

А потім, з'явилося темне щось, що мчало вниз по сходах подібно смертоносному вихору. І все ж, в той же самий час, нез'ясовно як, здавалося, ніби воно залишалося при русі нерухомим.

Складаючись з звихрених чорних примар і вируючих тіней, воно створювало чорнильну пляму в центрі мороку. Зухвала запаморочлива форма, переплетена потоками мороку, рухалася так, наче її переносив хтось невидимий.

Ніккі моргнула, і пляма зникла.

Вона тут же відновила спробу зарухатися, але відчула, немов її підвісили в теплому воску. Їй вдавалося лише неглибоко вдихати і рухатися вперед самим неймовірно повільним способом.

Кожен дюйм вимагав значних зусиль і, здавалося, займав цілу вічність. Світ став неможливо густим, і примусив все зупинитися.

У проході, прямо позаду Зедда і інших, біля основи сходів, пляма з'явилася знову, висячи в повітрі над кам'яною підлогою. Обриси тепер походили на жінку в чорній сукні, що пливе під водою.

Навіть посеред наростаючого жаху, Ніккі знайшла цей екзотичний вид незвично чарівним. Після того як зловмисниця минула групу Зедда, вони, як і раніше, наче намальовані на картині, завмерли на пів-кроці до першої сходинки сходів.

Жорстке темне волосся жінки, мляво хитаючись, ніби у воді, обрамляло контур її блідого обличчя. Вільний покрив чорної сукні теж коливався, немов знаходився у воді. Посеред всіх цих завихрень чорного плаття і волосся, сама жінка здавалася нерухомою.

Зовні це було схоже як ніби вона пливе в темній воді. Потім вона знову зникла. Ні, не під воду, здогадалася Ніккі. В Сильфіду.

Ніккі теж відчувала себе ніби в ній. Це було тим самим дивним, потойбічним, підвішеним відчуттям дрейфу. З одного боку все було неможливо повільним і в той же самий час блискавично швидким.

Фігура раптово з'явилася знову, цього разу вже ближче.

Ніккі спробувала покликати силу, але не змогла. Вона спробувала підняти руки і накинути мережу, але вона перебувала в дуже повільному дрейфі. Їй уявилося, що у неї піде цілий день лише на те, щоб підняти руки вгору.

Виблискуючі іскорки світла спалахнули і замерехтіли в просторі між Ніккі і групою Зедда. Ніккі зрозуміла — чарівник застосував магію. Але прямована дія його магії перервалося надто далеко від непрошеного гостя.

Навіть притому, що недовгий потік сили потух, не принісши ніякого ефекту, Ніккі була здивована тим, що Зедду взагалі вдалося запалити його. Її подібна спроба взагалі не дала ніякого результату.

Темна тканина, що колихалася, немов справді була під водою, продрейфувала через передпокій. Звивні примари і тіні вилися навколо неї і продовжували рухатися так само повільно. Фігура і не йшла, і не бігла. Вона ковзала, пливла, текла, і при цьому практично не рухалась всередині ніби пливучої у воді тканини сукні.

Потім все зникло.

Через мить вона з'явилася знову, тепер вже набагато ближче. Немов у привида, шкіра обтягувала її худе обличчя, виглядало так, ніби сонячне світло ніколи не торкалося до неї. Безладний клубок невагомого чорного волосся звивався разом з чорною сукнею.

Ніккі ніколи не зустрічала чогось подібного, що могло так сильно дезорієнтувати. Вона відчувала, ніби тоне. Паніка нахлинула на неї, коли вона відчула, що не в змозі вдихнути глибше, коли спробувала набрати необхідну кількість повітря. Її палаючі легені були не здатні працювати швидше, ніж все інше в неї.

Варто було Ніккі зосередити свій погляд, як фігура жінки зникала. Їй прийшла думка, що її очі теж рухаються занадто повільно. Передпокій знову спорожнів. Здавалося, що вона не могла утримати рух в фокусі зору.

Нікки подумалося, що можливо вона зіткнулася і занурилася в якусь галюцинацію, створену її заклинаннями над владою Одена. Вона міркувала, чи могло це бути якимось наслідком заклинань. А може, сам Оден прийшов розрахуватися за її втручання в такі заборонені сили.

Швидше за все, так і є — вона щось породила після цього небезпечного звернення до магії.

Жінка з'явилася знову, немов пропливаючи в похмурій глибині, вона несподівано з'явилася і виринула з темної безодні поруч. Цього разу Ніккі ясно могла бачити суворі, кістляві риси обличчя.

Блідо-блакитні очі втупилися в Ніккі так, немов нічого іншого в цьому світі не існувало. Цей допитливий погляд проник в саму глибину душі Ніккі, визвавши крижаний страх.

Очі жінки були настільки блідими, що здавалося, ніби вона сліпа, але Ніккі знала, що ця жінка могла прекрасно бачити не тільки на світлі, але і в самій чорній печері або під горою, куди ніколи не проникало денне світло і ніколи не торкалося її лиця.

Жінка посміхнулася настільки злісною усмішкою, якої Ніккі ніколи не бачила. Це була посмішка когось, хто нічого не боявся, але любив викликати страх в інших; жінка, яка знала, що зараз тримала все у своїй владі. Це посмішка викликала у Ніккі тиху дрож.

Знову жінка зникла. На деякій відстані чергова спроба чарівництва Зедда спалахнула і стисло розбризкалася, після чого згасла.

Ніккі щосили намагалася рухатися, але світ був занадто тягучим, таким, який бував у страшних снах, снах, в яких вона намагалася зрушити з місця, але була просто не здатна поворухнутись, незважаючи на всі прикладені зусилля.

Такими були сни, в яких вона намагалася втекти від Джегана. Він був завжди близько, наганяв її, схоплював її. Він був подібний самій смерті, повний рішучості застосувати саму неймовірну жорстокість, коли наздожене її.

Їй завжди відчайдушно хотілося втекти в тих снах, але, незважаючи на неймовірні зусилля, її ноги відмовлялися хоч трохи прискорити темп. Ті сни завжди приводили її в стан найстрашнішої паніки. То були сни, в яких смерть була настільки реальною, що вона могла відчути присмак жаху.

Одного разу вона занурилася в подібний сон в таборі, коли Річард був там. Він розбудив її, розпитуючи, що скоїлося. Вона захлиналася сльозами, переказуючи йому той кошмар. Він, немов чашу, обхопив долонями її обличчя і нашіптував їй, що це всього лише сон, і з нею все буде гаразд.

Вона б віддала все що завгодно, щоб опинитися в обіймах його рук і щоб він сказав, що вона в безпеці — але він не зробив цього. І все ж, його долоні на її обличчі, дві долоні, що торкалися її і його ніжні слова, його співчуття, принесли ту втіху, яка втихомирила її жах.

Але тепер це був не сон. Ніккі спробувала набрати повітря і покликати Зедда, але все марно. Вона пробувала викликати свій Хань, свій Дар, але була не в змозі звернутися до них. Немов її Дар був неймовірно вертким, в той час, як вона була неймовірно неповоротка. Цю пару не зчепити разом.

Жінка, з блідим кольором плоті, як у недавнього мерця, з волоссям і платтям такими ж чорними, як світ мертвих, раптово опинилася поруч, прямо перед Ніккі.

Рука жінки виплила, проступила крізь вир чорної тканини. Висохла плоть, яка сильно обтягувала її суглоби, підкреслювала скелет під нею. Її костисті пальці доторкнулися до нижньої сторони підборіддя Ніккі. Це був гордовитий дотик, акт зарозумілого тріумфу.

Після цього дотику, Ніккі відчула, що вібрація у неї в грудей може рознести її на шматки.

Жінка засміялася замогильним, повільним, булькаючим водою сміхом, який відгукнувся болючою луною в кам'яних залах Башти.

Ніккі не сумнівалася у намірах цієї жінки, зрозуміла, з якою метою вона з'явилася сюди. Ніккі відчайдушно спробувала запалити свою силу і спробувати захопити жінку, зробити стрімкий випад, зробити хоч що-небудь, щоб зупинити її, але все було марно.

Її сила була неймовірно недосяжна, потріскуючи настільки далеко, що потрібна була недосяжна вічність, щоб дістатися до неї.

Коли кістлявий палець прослизнув по довжині дуги підборіддя Ніккі, жінка пішла далі, м'яко занурюючись назад у темні глибини.

В черговий раз, коли вона знову з'явилася, вона була позаду оббитих міддю дверей і, значить, прямувала в кімнату зі скринькою. Жінка продрейфувала через двері, не торкаючись землі; її плаття лише злегка коливалося навколо неї.

Знову вона зникла з фокусу зору Ніккі. А коли з'явилася в черговий раз, вона перебувала між кімнатою і Ніккі. В її руках була скринька Одена…

Як тільки той жахливий сміх луною проник у свідомість Ніккі, світ поринув в морок.

* * *

Рейчел поняття не мала, чий це кінь, її це особливо і не турбувало. Але зараз кінь припав би їй до речі.

Рейчел бігла всю ніч, і сили її були на кінці. Вона не зупинялася ні на хвилину, для того, щоб замислитися, навіщо їй необхідно саме втікати.

Вона не надавала цьому особливого значення. Було важливо лише одне: вона повинна продовжувати рухатися вперед. Необхідно поквапитися і постаратися не зменшувати темп.

Рейчел знала, що потрібно пересуватися швидше. І кінь — хороший варіант здійснити задумане.

Рейчел була впевнена, що рухається у правильному напрямку, але ніяк не могла пояснити свою впевненість, вона просто це відчувала, тому особливо не замислювалася.

І впевненість залишалася єдиним хвилюючим питанням, яке вона ніяк не могла викинути з голови, це зачаїлося десь у глибині її свідомості, і вона не могла пояснити, чому на це питання не було відповіді.

Ховаючись в сухому колючому чагарнику, Рейчел намагалася не рухатися, щоб її ніхто не помітив, поки вона роздумує над тим, що потрібно робити далі. Було дуже холодно, і їй було потрібно немало зусиль, щоб так ось нерухомо стояти і мерзнути.

Рейчел намагалася стриматися і не тремтіти від холоду, щоб не видати себе. Їй дуже хотілося розтерти замерзлі холодні руки, але вона знала, що будь-який рух може їй дорого обійтися. Однак, незважаючи на мороз, вона повинна щось зробити, щоб роздобути коня.

Ким би не був власник цього коня, здавалося, його поблизу точно немає. Інакше, Рейчел примітила б його. Можливо, він спить де-небудь на галявині у високій густій траві, а Рейчел просто не вистачає зросту, щоб мати можливість розглянути його. А може, він просто відійшов розвідати місцевість і освоїтися?

Або… Можливо, він чекає, виглядає її, зі стрілою, накладеною на тятиву лука, вишукуючи можливість вистрілити, як тільки вона себе виявить. Якими б жахливими не були думки Рейчел, цей страх, що закрався в думки, не міг побороти того величезного почуття необхідності продовжувати рухатися вперед і не зупинятися ні перед чим.

Рейчел крізь високу густу крону дерев подивилася на призахідне сонце, щоб переконатися, що вибрала потрібний напрямок, і одночасно видивлялася безпечний шлях, щоб дістатися до коня непоміченою.

Вона побачила широку стежку, поруч з дорогою, і визнала її вельми підходящою, щоб пробігти по ній до наміченої мети.

Поруч зі стежкою протікав неглибокий, з дном, вистеленим дрібною галькою, струмок, який перетинав відкриту галявину, з'єднуючись з дорогою, і далі біг у тому ж напрямку, що і дорога, яка йшла на південний захід далеко в гущавину лісу.

Призахідне сонце виглядало просто величезним, налившись багряно-червоним кольором, здавалося, воно застигло, навалившись на горизонт. Подряпини на руках Рейчел, що проступили після того, як вона пробиралася через густі кущі чагарнику, були майже такого ж кольору: кольору запеченої крові.

Рейчел і не встигла отямитися, як раптом ноги самі понесли її вперед, як ніби вони знали і відчували, що потрібно робити, незалежно від того, готова Рейчел чи ні. Ноги зробили кілька швидких ривків, минувши чагарник, і Рейчел стрілою вилетіла на відриту галявину прямо перед конем.

Раптом Рейчел краєм ока вловила чийсь рух неподалік, з високої трави несподівано виникла постать людини. Як вона і передбачала, він мабуть спав там, в траві.

Він був одягнений, як солдат Імперського Ордена: в шкіряному захисному жилеті, оперезаний поясом, на якому кріпилися ножі. Схоже, він був один. Рейчел вирішила, що найімовірніше це імперський розвідник. Чейз розповідав їй, що Імперський Орден часто посилає своїх солдатів в розвідку.

Але Рейчел не бажала з'ясовувати, хто ця людина насправді. Їй був потрібен тільки кінь. В голові промайнула думка, що їй слід було б побоюватися цієї людини, але вона усвідомлювала, що це не так — вона його не боїться.

Єдине, що Рейчел насправді турбувало, це упустити можливість дістатися до коня, осідлати його і полетіти вперед, як можна швидше.

Солдат моментально схопився на ноги, відкинувши ковдру, якою він накривався. Він приготувався до стрімкої атаки і почав наступ.

Імперець швидко наближався, але Рейчел не втрачала часу задарма, її ноги пересувалися в бігу з такою швидкістю, що солдатові було просто не під силу наздогнати її, йому залишалося тільки нестримно волати, в марних спробах зупинити злодійку.

За це літо Рейчел сильно витягнулася в рості, і довгі ноги дали їй можливість стати відмінним спринтером. Тому імперець не встиг навіть нічого зміркувати, перш ніж Рейчел добралася таки до гнідої кобили.

Солдат щось метнув у бік Рейчел. Вона помітила, як це щось стрімко пронеслося поруч з її лівим плечем. Це був ніж.

Вона прекрасно знала, що з такої відстані, на якій вона перебувала від солдата, було б нерозумно з його боку намагатися потрапити в ціль, це був кидок навмання, «кинь та молися» — саме так сказав би Чейз.

Саме він навчив Рейчел фокусуватися на цілі. Чейз навчив її ще багато чому, Рейчел знала практично все про ножі, наприклад, те, що потрапити по рухомій мішені, метнувши ніж, практично неможливо.

І вона була права. Ніж пролетів мимо з великою похибкою і плавно встромився в гниючу деревину колоди, що лежала на галявині, як раз на шляху між Рейчел і конем. Пробігаючи повз трухляву колоду, вона одним рухом руки висмикнула ніж і заткнула його за пояс, трохи зменшивши темп.

Тепер у неї був ніж. Чейз говорив, що дуже важливо — роздобути зброю противника і використовувати його проти нього ж самого, і це мало особливу значимість у випадках, якщо ворожий трофей перевершував твій клинок по всіх характеристиках.

Чейз вчив її, що в критичних ситуаціях Рейчел доведеться захищатися будь-якими предметами, які тільки попадуться їй під руку.

Намагаючись віддихатися, Рейчел пірнула під ніс кобили, смикнула на себе вільні кінці поводів, але, як виявилося, за них кобила була прив'язана до сучка тієї самої трухлявої колоди. Онімілі від морозу пальці не слухалися, у Рейчел ніяк не виходило розв'язати тугий вузол.

З неймовірним запалом вона намагалася підчепити нігтями витки вузла, але пальці раз у раз зісковзували з гладкої шкіри. Відчай охопив її, хотілося кричати від охопилого її розчарування, але замість цього Рейчел, зібравши всю волю в кулак, продовжувала намагатися розв'язати ненависний вузол.

Їй здавалося, що пройде вічність, перш ніж вона зможе вивільнити повідок. Останній ривок і спроба, нарешті, увінчалася успіхом. Як тільки Рейчел звільнила повід, вона відразу ж перехопила його іншою рукою.

Як тільки Рейчел взялася за поводи, вона тут же помітила неподалік лежаче сідло. Рейчел мигцем глянула на імперця, знову почувши його пронизливий крик, який закликав злодійку назвати своє ім'я.

Солдат швидко наближався. Вона не мала в своєму розпорядженні часу, щоб сідлати коня. Однак були й сідельні мішки, ймовірно, набиті припасами до відказу, а їх зазвичай просто клали поперек сідла.

Рейчел просунула руку під щільно прилеглий шматок шкіри, який з'єднував обидві частини сідельного мішка, і перекинула його через шию здивованої кобили.

Озирнувшись навколо, Рейчел схопилася за гриву кобили і, намагаючись триматися міцніше, відштовхнулася і підійнялася на неосідлану кобилу. Сідельні мішки були досить важкими, і ледве було не звалилися, але Рейчел вправно їх підтягнула і перед себе.

Довелося змиритися з тим, що вона поїде без сідла, але, слава добрим духам, поводи були на місці. В голові Рейчел промайнула думка, що їй приємно відчувати своїм тілом ідуче від тварини зігріваюче тепло.

Рейчел перекинула важку поклажу через коня так, щоб та розмістилася рівніше перед нею. Напевно там всередині є їжа і вода, думала Рейчел. Вони б стали в нагоді їй у подорожі, яка, як вона тільки що зрозумілала, обіцяє бути тривалою.

Кобила фиркнула, виражаючи невдоволення, і почала мотати головою. Рейчел знала: у неї не було часу, щоб приголубити і заспокоїти тварину, як навчав її Чейз. Вона п'ятами вдарила коня з боків, сильно потягнувши поводи на себе.

Кобила почала кидатися з одного боку в бік, перевіряючи свого нового наїзника. Рейчел озирнулася, солдат був вже близько. Міцно стискаючи гриву однією рукою, а поводи іншою, Рейчел подалася вперед і знову вдарила коня з боків, але трохи подалі, ніж минулого разу, і кобила блискавкою помчала вперед.

Імперець стрибнув, обсипаючи її прокльонами, він спробував вхопити повідок. Але Рейчел швидко збагнула це і різко смикнула повідок в сторону, кінь почув її наказ і повернув. Солдат погнався за ними, але впав, вдарившись обличчям об землю, а потім, оговтавшись від удару, все одно продовжував кричати слідом.

Рейчел не відчувала себе переможцем сутички, але зате вона відчула знову охопилу її з новою силою необхідність поспішати. Потрібно обов'язково скакати на південний захід, тепер у неї є кінь.

Рейчел повернула кобилу до струмка, щоб поскакати далі по вологій трав'янистій місцевості. Ліс оточував їх з усіх боків, вони скакали по скошеній траві біля мілководдя.

Імперець залишився далеко позаду. Кобила скакала вперед вздовж струмка, і бризки летіли на всі боки. Галька на березі схоже їй не заважала.

Чейз розповідав Рейчел, що вода — відмінний спосіб приховати сліди.

Кожен стрімкий крок був ще одним кроком опинитися ближче до мети, і це було єдине, що було важливим.

* * *

Коли Імперський солдат, проходячи мимо, почав кидати зварені круто яйця в бік фургонів, Річард постарався докласти максимум зусиль, щоб відловити їх як можна більше, перш ніж ті впадуть.

Потім він почав правою рукою згрібати з землі яйця, які так і не вдалося зловити, складаючи їх в символічне козуб, створений з зігнутої+ лівої руки. Зібравши все, він повільно поплентався до фургона, щоб сховатися від пронизливого холодного дощу.

Хоча фургон і був жалюгідним натяком на притулок, і від холоду він не рятував, але перебувати під дахом було все ж краще, ніж продовжувати стояти і мокнути від дощу.

Джонрок, зібравши свою трофейну колекцію з варених яєць, теж поспішив назад до задньої частини фургона, волочачи ланцюг перед собою.

— Знову яйця, — розчаровано пробурмотів Джонрок — Вони тільки й знають, що годують нас цими яйцями!

— Могло бути й гірше, — прокоментував Річард.

— Та вже звичайно, — здивувався Джонрок, абсолютно незадоволений своєю новою дієтою.

Річард усередині протирав варені яйця об штанини, намагаючись очистити шкарлупу від налиплого бруду.

— Ну, наприклад, вони могли б згодувати нам Йорка.

Джонрок кинув несхвальний погляд у бік Річарда.

— Йорка?

— Той гравець у команді, який зламав собі ногу, — сказав Річард, почавши чистити від шкарлупи одне з яєць. — Його прикінчив Зміїна морда.

— Так… Йорк… — Джонрок, трохи поміркувавши, сказав — Ти дійсно думаєш, що імперці їдять людей?

Річард пильно подивився на нього.

— Коли у них закінчиться їжа, я думаю, вони не погребують покуштувати і мертвечини. Якщо вони будуть достатньо голодні, а мерців у них завжди в надлишку, то це буде реальною можливістю зібрати відмінний урожай.

— Ти думаєш, їжа у них закінчиться?

Річард знав, що незабаром у Імперського Ордена з'явиться така проблема, але не хотів говорити чому. Справа в тому, що він наказав д'харіанським солдатам не просто нищити ідучі з Старого Світу каравани з провізією, але і виключити можливість поставок їжі полчищам завойовників, які рухалися на північ, як таку.

— Я просто хочу сказати, що це було б набагато гірше, ніж їсти варені яйця.

Джонрок, змирившись, тепер дивився на здобуті варені яйця зовсім по-іншому. Заходившись умиротворено очищати яйця від шкарлупи, Джонрок змінив тему.

— Як ти думаєш, вони змусять нас грати в Джа-Ла під час дощу?

Річард, не пережовуючи, проковтнув яйце перш, ніж відповісти.

— Можливо. Але я скоріше буду рухатися, і грати, ніж сидіти тут весь день і загинатися від холоду, нічого не роблячи.

— Можливо, ти і правий, — погодився Джонрок.

— Крім того, — говорив Річард, — чим швидше ми почнемо вигравати у команд, що приходять на змагання, тим швидше ми забезпечимо собі просування вгору по турнірній таблиці, і тим швидше ми зможемо битися з командою Імператора.

Джонрок розплився в усмішці, передчуваючи такий результат. Річард не був голодний, але він знав, що потрібно змусити себе хоч трохи поїсти.

Поки вони, не кажучи ні слова, методично чистили яйця і їли, Річард спостерігав за тим, що відбувається навколо.

Навіть під час дощу табір Імперського Ордена продовжував жити своїми турботами. Гул молотів з кузень, крики суперечок серед солдатів, пронизливі вигуки, страхітливий сміх, вигуки розпоряджень — луною розносилися по табору крізь шумлячий дощ.

Величезний табір імперців розтягнувся далеко за обрій на рівнині Азеріта. Перебуваючи тут, серед них, було навіть важко уявити його реальні розміри.

Річард огледівся. Велика кількість фургонів і возів розташовувалося на околицях табору, а ближче до центру були розбиті великі намети і шатри.

Низка новоприбулих возів, запряжених мулами, тяглася далеко до горизонту, проїжджаючи крізь живу рухливу масу військ. Уздовж наметів з їжею вишикувалася жива черга з мокнучих під дощем солдатів, в надії отримати свій жалюгідний пайок.

Неподалік на високому плато височів Народний Палац. Навіть у самий похмурий похмурий день його величні стіни з високими вежами і черепичним дахом, гордовито виділялися на тлі смердючої і засмальцьованої армії, яка прийшла сюди лише з однією метою — посіяти руйнування.

Дощ лив, не перестаючи, небо було затягнуте хмарами, а над рівниною, де розташувався табір імперців, підіймалася хмара згуслого вологого повітря. Палац, який піднімався над усім цим, здавався огорнутим серпанком, загадковим і недосяжним видінням.

Час від часу густі хмари і туман повністю поглинали в собі плато, і воно зникало під сірим похмурим покривом, неначе вже вдосталь надивившись на кишаче внизу полчище, що прийшло спаплюжити його.

На високому плато атакувати палац було важко будь-якому ворогові і з будь-якого боку. Дорога до стін палацу вела наверх через прірву, і взагалі була досить вузькою для організації будь-якої серйозної атаки ззовні.

Крім цього, Річард був упевнений, що міст через прірву, що відкривав ще одну дорогу до палацу вже давно був піднятий. І навіть якщо б він був опущений, масивні високі стіни, які кільцем оточували палац, було важко подолати, а у вузькому довгому проході, що розмикав захисне кільце стін, було неможливо зібрати достатньо сил, щоб вдало його штурмувати.

У мирний час Народний Палац завжди був центром великої торгівлі і ремісництва, сюди стікалися мешканці з усієї Д'хари. Він забезпечував продовольством всіх, хто жив в окрузі. Постійний потік торговців і покупців не висихав ніколи.

Більшість народу добиралося в міський палац, піднімаючись по самому плато з внутрішньої сторони. Численні сходи і алеї дозволяли проходити великому потоку відвідувачів і торговців. Були передбачені також і просторі в'їзди для візків з кіньми і вершників.

Протягом усього підйому до палацу також було досить крамниць і наметів торговців, адже більшість народу проходило повз них по дорозі до палацу. Багато хто з відвідувачів доходили тільки до цих торгових точок та ніколи не піднімалися вище, в місто, до самого центру.

На вершині плато, як соти в бджолиному гнізді, знаходилися безліч кімнат, на будь-який смак і гаманець. Якісь із приміщень призначалися для широкого кола відвідувачів, а якісь для привілейованого.

Тут також розташовувалися казарми солдат Внутрішньої гвардії з палацової варти, тому зустріти їх було далеко не рідкістю.

Єдина проблема, з точки зору Імперського Ордена, полягала в тому, що величезні ворота, через які можна було підібратися до палацу з внутрішньої сторони, були замкнені. Вони призначалися спеціально для захисту палацу і запобігання будь-яким нападам.

А всередині за цими воротами зберігалося достатньо продовольства для того, щоб вистояти саму тривалу облогу.

На рівнинах Азеріта виявилася непотрібною стратегія правильно розташувати війська для початку наступу.

Якщо на високогір'ї в самому серці плато за стінами палацу налічувалося чимало глибоких колодязів, які могли забезпечити населення достатньою кількістю прісної води, то на території самих рівнин водних джерел, окрім як випадкового дощу, не було взагалі.

Розпалити багаття теж не представлялося можливим, зважаючи на відсутність придатної для того деревини. У довершенні всієї картини, суворі погодні умови рівнин теж залишали бажати кращого.

У розпорядженні Імперського Ордена було багато володіючих даром чарівників і чаклунок, але їх магія не могла пробити пролом у захисті палацу.

І тому була одна лише причина — саме по собі місто перебувало під особливим захистом древнього закляття, яке примножувало сили його правителя — Лорда Рала, одночасно зводячи нанівець магію супротивника.

Це здавалося неймовірним, але закляття не поширювалося не лише на територію палацу, але і на все плато, і ніхто, крім нащадків роду Ралів, не міг тут використовувати магію.

Для Річарда наявність закляття такого роду була незаперечною перевагою, адже в ньому текла кров Ралів, але, з огляду на сформовані обставини, це не мало значення, адже він був позбавлений свого чарівного дару.

Тому він, прикутий до фургона, знаходився зараз у самому серці мільйонної ворожої орди, і нічого не міг з цим вдіяти. Але Річард був майже впевнений, що знає, як таке могло статися.

Крім плато і височілого на його вершині міста, було ще дещо на рівнинах Азеріта, видне йому багато краще — це насип, який зводили за наказом імператора Джегана.

Джеган, позбавлений можливості безпосередньо атакувати серце Д'харіанської імперії — останню з перешкод, що стояла на шляху до його тотальної перемоги над Новим світом, намагався здійснити задуманий план, суть якого полягала в тому, щоб побудувати величезний насип до вершини плато, по якому можна було провести досить солдатів, щоб зруйнувати стіни палацу стінобитними знаряддями.

Джеган мав намір не тільки захопити Народний палац, але й стерти його з лиця землі.

Спочатку Річард був упевнений, що ця ідея абсолютно нездійсненна, але коли побачив, як працюють солдати Джегана, то відразу ж усвідомив, що помилявся. Заполонивши рівнину Азеріта, багатомільйонний табір Імперського Ордена був повністю був зайнятий будівництвом насипу до високогір'я, на якому гордо височів Народний Палац.

Імператор Джеган був абсолютно впевнений в тому, що його першорядне завдання — проломити неприступні стіни, щоб забезпечити Імперському Ордену тотальну перевагу, і тоді не буде необхідності громити армії, захоплювати інші міста і території в Новому світі. Потрібно лише підкорити це місто, яке знаходилося зараз перед ним на вершині плато.

Імперське військо — груба фізична сила, сліпо віддана переконанням Братства Ордена, не могла дозволити народу почати жити по законах Нового Світу, поза контролем Братства, тому що це суперечило всьому вченню духовних проповідників Ордена.

Братство вважало саму можливість індивідуального вибору аморальною і руйнівною для суспільства в цілому. Наявність в Новому Світі процвітаючих, незалежних жителів також порушувало основну доктрину Ордена і тому було першочерговим завданням, яке потрібно було вирішити.

Братство вважало населення Нового Світу егоїстичною виразкою суспільства, яку потрібно або звернути до праведного життя в прийнятті доктрини Ордена, або знищити.

Як і слід було очікувати, насильно вселити віру в праведні ідеї Братства, і прийняти закони Ордену було, без сумніву, важкодосяжним завданням навіть маючи в розпорядженні багатомільйонну армію і час в надлишку.

Джеган, проте, зміг знайти армії застосування, зайнявши своїх солдатів важливою справою, в надії приховати справжні причини їхньої бездіяльності, і тепер кожну годину дня і ночі ряди воїнів позмінно працювали над будівництвом насипу.

Хоча Річард і не бачив солдатів, які знаходяться в кар'єрах поруч, він знав, що навіть зараз вони риють землю і видовбують скелястий грунт. Коли накопичувалось достатня кількість викопаного грунту, інші солдати-працівники везли його в бік майбутньої насипу.

Маючи мільйони рук робочої сили, які безперервно трудилися вдень і вночі, Орден з кожною хвилиною наближався до виконання покладеного на нього наказу.

Річард вже давно не був на території табору, але, прокидаючись, він кожен ранок уявляв, як одного разу перед його поглядом з'явиться непохитно викладений до вершини плато насип.

— Як ти помреш? — Запитав Джонрок.

Річарду було не по собі від виду споруджуваного насипу, перед його очима стояло темне і жорстоке майбутнє, яке принесе з собою у світ Орден.

Але питання Джонрока було майже, як промінь світла в темному царстві. Річард поплентався назад у дальню частину фургона, пережовуючи яйце.

— Ти думаєш, я буду вибирати? — Нарешті спитав він. — По суті, — Річард прибрав руку, яка опиралася на коліна, продовжуючи жестикулювати з половиною яйця в ній, — ми можемо вибирати лише як нам жити, Джонрок. Але я не думаю, що так само ми можемо вибирати свою смерть.

Джонрок був здивований відповіддю.

— Ти думаєш, що у нас є вибір? Рубен, у нас немає вибору.

— Ні, є, будь певен, — сказав Річард, не пояснюючи своїх слів, і проковтнув залишену половину яйця.

Джонрок підняв ланцюг, до якого був прикріплений нашийник.

— Як я можу зробити хоч якийсь вибір? — Він жестом вказав на табір, — Вони — наші господарі.

— Господарі? Вони вважають за краще не думати про себе, як про особистості, і жити під диктатом проповідників Ордена. Так що, вони теж не є господарями свого життя, як і ми.

Джонрок здивовано похитав головою.

— Іноді, Рубен, ти говориш безглузді речі. Я — раб. Я той, хто не може нічого вирішувати, але імперці аж ніяк не є такими.

— Є узи, набагато сильніші того нашийника, яким тебе прикували, Джонрок. Моє життя — це все, що у мене є. Воно в моєму розпорядженні, я можу віддати його в ім'я порятунку того, що ціную, чи того, хто мені сильно дорогий.

— Ті люди, — продовжував Річард, — вони жертвують своїм життям заради того, щоб приректи інших на страждання — вони вже мертві всередині, і немає в них нічого вартого того, що можна було би воскресити. Ти думаєш, це і є життя? Але я — ні. Вони носять ланцюги, в які самі себе закували, про те і не підозрюючи.

— Я прикидав, коли вони прийдуть убити мене, — сказав Джонрок, — Адже Імперський Орден виграв тоді. А я досі тут — хоч і на ланцюгу, але живий. І будь-яка спроба втекти буде коштувати мені життя.

Річард розжовував залишки яйця.

— Ми всі коли-небудь помремо, Джонрок, — всі. І ти хочеш сказати, що такий наш життєвий шлях? Зрештою, у нас є всього лише одне життя, іншого прожити нам не дано, і тільки це є особливо важливим.

Джонрок пережовував їжу, розмірковуючи. У підсумку, здавалося, він так і не зрозумів суті сказаного, коли з усмішкою вимовив.

— Добре, якщо у мене буде можливість самому вибирати свою смерть, то я б хотів, щоб це сталося під радісні крики натовпу вболівальників, який буде вітати гравця, що гідно відіграв матч.

Він ковзнув поглядом у бік Річарда.

— А ти, Рубен? Який був би твій вибір?

Думки Річарда були зайняті зовсім іншим — він розмірковував над більш важливими речами.

— Я сподіваюся, що мені випаде можливість подумати над цим питанням, але тільки не сьогодні.

Джонрок важко зітхнув. Варені яйця виглядали просто крихітними в його м'ясистих долонях.

— Може і не сьогодні, але я думаю, що це те саме місце, де закінчуються всі ігри… Воно стане нашим останнім пунктом перебування в цьому світі, тут, в підсумку, наше життя і закінчиться.

Річард нічого не відповів, тому Джонрок продовжував, і його слова гулом лунали крізь шум проливного дощу.

— Я абсолютно серйозно, — він насупився, — Рубен, ти взагалі чуєш, про що я тлумачу? Чи ти досі мрієш про ту дівчину, яку, як тобі здалося, ти бачив учора, коли ми прибули в табір?

Річард усвідомив, що він постійно думає саме про неї, і усмішка не сходила з його обличчя. Незважаючи ні на що, зараз він справді посміхався.

Навіть, незважаючи на те, що Джонрок був абсолютно правий, кажучи, що вони, можливо, загинуть в цьому таборі, Річард все одно продовжував посміхатися. І він зовсім не бажав говорити про Келен з цією людиною.

— Я багато чого бачив по дорозі до цього табору.

— Вже зовсім скоро, після матчів, — сказав Джонрок, — і якщо все піде, як треба, у нас буде достатньо жінок. Зміїна морда це пообіцяв. Але поки що приїжджають тільки солдати, все більше і більше військових. І все одно, я вважаю, що вчора тобі привидівся привид чи фантом.

Річард пильно дивився в нікуди, киваючи.

— Я повинен тобі сказати, що ти вже не перший, хто думає, що вона лише фантом.

Джонрок відтягнув довгий ланцюг в сторону, щоб вона не заважала йому підійти до Річарда ближче.

— Рубен, тобі б краще бути напоготові, або нас уб'ють перш, ніж з'явиться шанс зіграти з командою Імператора.

Річард подивився на співрозмовника із задоволенням.

— А я думав, що ти вже готовий померти.

— Ні, я не хочу вмирати. Принаймні, не сьогодні.

— Ти на правильному шляху, Джонрок, ти зробив вибір. Навіть будучи прикутий, ти зробив свій перший крок до свободи: ти обрав життя.

Джонрок тицьнув своїм товстим пальцем у бік Річарда.

— Подивися сюди, Рубен. Якщо моє життя може обірватися на полі, під час гри в Джа-Ла, то я не хочу, щоб це трапилося через те, що твої думки витали десь у хмарах, в мріях про жінок.

— Я мрію тільки про одну, Джонрок.

Великий чоловік нагнувся, струшуючи з пальців налиплу шкаралупу від яєць.

— Я пам'ятаю. Ти казав, що бачив ту єдину, яку хотів би взяти в дружини.

Річард не став його поправляти.

— Єдине, чого я хочу, Джонрок, так це зіграти гідно, і, таким чином, отримати реальний шанс на матч з командою Імператора.

Джонрок знову розплився в усмішці.

— Ти насправді, думаєш це реально — перемогти команду Імператора Джегана, Рубен? Ти впевнений, що ми зможемо пережити подібного роду матч з цими людьми?

Річард розколов до ноги шкаралупу чергового яйця.

— Ти ж сам казав: «я той, хто хоче померти під радісні крики натовпу уболівальників, яка буде вітати гравця, який гідно відіграв матч».

Джонрок обдарував Річарда недовірливим поглядом.

— Можливо трапиться так, як кажеш ти, і я виберу вільне життя, так?

Річард лише посміхнувся, перед тим, як проковтнути половинку яйця.

Через деякий час, після того, як Річард і Джонрок доїли все до останньої крихти, з'явився командер Карго, він тьопав по бруду, прямуючи в їхній бік.

— Виходьте назовні! Живо! Всі до єдиного!

Річард і Джонрок повільно поплелися з фургона назовні під моросячий дощ. Решта бранцв теж почали вилазити з кліток, стаючи в ряд і очікуючи наказів від коммандера. Солдати, які брали участь у грі, також зібралися поблизу.

— Ми очікуємо гостей, — оголосив командер Карго.

— Гостей…? Якого роду? — Запитав один із солдатів.

— Імператор здійснює об'їзд всіх команд, що прибули на змагання. Я повернуся сюди разом з Імператором Джеганем. І я дуже сподіваюся, що всі ви виправдаєте мої надії і проявите себе з кращого боку, довівши, що я відібрав гідну команду. Будь-який з вас, хто мене зганьбить, або не надасть належної поваги нашому Імператору, буде визнаний лишнім для команди. Я думаю, кожен розуміє, що це означає.

Не кажучи більше ні слова, командер поспішно пішов.

Річард, приголомшений почутим, стояв, похитуючись на ногах, а його серце шалено калатало. Він сумнівався, що Келен все ще знаходиться у Джегана, як він бачив учора.

Як би сильно Річард не хотів побачити її знову, він зневажав себе за одну тільки думку про те, що вона поруч з цим жахливим чудовиськом. Він також не міг уявити, що Келен знаходиться тут в оточенні всіх цих людей.

Ще задовго до початку зими, коли Ніккі відвела Річарда з собою в Старий Світ, Келен взяла командування на себе, керуючи д'харіанським військом. Вона залишилася єдиною, на чиї плечі було покладена відповідальність стримати військо Джегана, і не дати йому взяти верх.

Річард же, навпаки, прийняв рішення пустити все на самоплив. Келен вважала своїм обов'язком знищити Орден. Навіть враховуючи те, що його втрати постійно поповнювалися новоприбулими солдатами зі Старого Світу, які ставали на зміну убитим.

Келен не тільки перешкоджала просуванню загарбників, але і викликала у них невгасаючу ненависть за всі численні і хворобливі втрати, які вона їм нанесла.

Якби не її зусилля, д'харіанська армія давно б упала під жахливим натиском Імперських полчищ, і була б жорстоко знищена. Келен завжди випереджала ворога на крок вперед, і була поза досяжністю війська Джегана.

Щосили намагаючись стриматися, Річард притулився до фургона і склав руки на грудях в очікуванні. Він побачив ще здалеку, як по ліву руку від нього, просуваючись крізь табір, наближається процесія.

Вона прямувала вниз повз вишикувані по лінійці команди, і зупинялася з деякими інтервалами, щоб розглянути гравців ближче.

Судячи з одягу солдатів, і по тому, як вони рухалися, утворюючи замкнуте кільце, Річард зробив висновок, що ця група була особистим ескортом Джегана. Він зауважив варту Імператора ще вчора, коли його везли через табір прямо повз намет Джегана. Саме тоді він мигцем бачив Келен.

Особиста охорона Імператора виглядала переконливо, від одного тільки виду їх обладунків — шкіряних нагрудників і чудової зброї, — по тілу бігли мурашки. Ці великі добре складені чоловіки, з литими гладкими мускулами, виглядали дійсно страхітливо.

Особиста охорона Імператора сіяла страх навіть у жорстоких серцях солдат регулярної армії Ордена. Ті просто усувалися подалі, прекрасно знаючи безжальну натуру варти Імператора.

Річард і уявити собі не міг, що солдати подібного роду будуть стримувати свій запал при вигляді потенційної небезпеки, яка може нависнути над Імператором.

Джонрок зробив крок уперед, щоб встати в шеренгу з іншими членами команди, які вже вишикувалися в очікуванні Імператора, який приїхав на них подивитися.

Коли Річард побачив голену голову Джегана в самому центрі кільця велетенської варти, його як блискавкою вдарило: Джеган може впізнати його.

Джеган був соноходцем, він міг прокрадатися в свідомість різних людей, тому міг бачити Лорда Рала їх очима. Річарду було важко усвідомити, наскільки він був необережний, що навіть не подумав про те, що Джеган буде спостерігати за ходом гри своєї команди.

А Річард найбільше хотів опинитися саме в її складі, щоб підібратися ближче до Келен, тому абсолютно не взяв до уваги перспективу свого рішення, і те, що воно за собою потягне.

Річард відмітив когось, хто нагадував Сестру. Вона була схожа на сестру Юлію. Але зараз вона виглядала набагато старшою, з моменту їхньої останньої зустрічі.

Сестра слідувала трохи віддалік, замикаючи всю процесію з особистої охорони Джегана, але Річард все ж міг розглянути її змарніле зморшкувате обличчя.

Коли він бачив Юлію в останній раз, вона виглядала досить привабливо, хоча йому завжди було складно зіставити зовнішність і індивідуальні якості будь-якої людини з її внутрішнійм світом, а сестра Юлія була зараз просто поганою похмурою жінкою.

Зовнішня привабливість людини не мала для Річарда абсолютно ніякого значення, але внутрішня злоба і жорстока душа залишали свій відбиток, і у свідомості складалася певна картинка.

Перш за все, в Юлії він бачив зіпсовану особистість з аморальним характером, і це зводило нанівець всю її зовнішню привабливість, оголюючи лише погану порочну натуру.

Тому Річард вважав Келен просто ідеалом краси. Вона була не тільки приголомшливо привабливою жінкою, але й винятковою людиною.

Її кмітливість і проникливість поєднувалися з невблаганною жадобою життя. І це було дійсно так, її чарівність і краса відбивалися на всьому, до чого вона доторкалася.

Сестра Юлія, навпаки, колись у минулому теж володіючи фізичною красою, завжди асоціювалася у Лорда Рала лише зі знищеною, гниючою зсередини особистістю.

Річард раптом усвідомив ще одну небезпеку: не тільки Джеган і Сестра Юлія можуть упізнати його, — в таборі, напевно є й інші Сестри, які зовсім не з чуток знали його.

Він відразу відчув себе загнаним у пастку. Будь-яка з тих Сестер могла побачити його в будь-який момент. А сховатися йому було ніде.

Коли Джеган підійде досить близько, йому не складе труднощів впізнати Лорда Рала, за якого він віддав би багато, лише б той опинився в його руках.

І наскільки ж буде велика радість Джегана, коли той усвідомить, що його заклятий ворог — Річард Рал — знаходиться тут в його таборі — про це йому можна було тільки мріяти.

Перед очима Річарда відразу спалахнуло пророкування, про яке відьма Шота попередила його. І воно повинно було виповнитися. У тому видінні, як і зараз, йшов дощ, але там дощ лив набагато сильніше. І Келен теж була там.

Їй було страшно, і вона готова була розплакатися, спостерігаючи, як Річарду заводять руки за спину, пов'язуючи зап'ястя, і змушують впасти ниць в бруд. Опускаючись на коліна, він чує пронизливі крики Келен, яка кличе його.

Солдат брутального вигляду встає позаду Річарда і приставляє ніж до горла бранця, і, пообіцявши, що подобаюче подбає про Келен, не докладаючи особливих зусиль, глибоко втикає ніж в плоть і кривавий фонтан б'є з перерізаної артерії.

Річард, раптом усвідомив, що водить по горлу рукою, намагаючись прикрити уявну зяючу рану, що кровоточить. Охоплений панікою, він почав часто і важко дихати.

Річард гостро відчував, як підступала нудота. Невже настав саме той момент, коли пророкування Шоти збудеться? Чи вона хотіла попередити його саме про це? І саме цей дощовий день — стане днем його смерті?

Але Річард був ще не готовий прийняти такий свою долю. А що саме потрібно зробити, щоб цьому запобігти, він не знав. Так чи інакше, все відбулося надто швидко.

— Рубен! — Прокричав командер Карго — Швидко сюди!

Річард боровся з переповнюючим його гнівом. Він глибоко зітхнув, намагаючись прийти в себе, і, заспокоївшись, почав йти. Він знав, що будь-яке зволікання може накликати небезпеку.

Процесія зупинилася неподалік, напроти чергової команди, виставленої по лінійці. Але через шум дощу Річард міг розчути тільки невиразні звуки якогось діалогу.

У його голові крутилася зараз лише одна думка: що б таке зробити, щоб Джеган його не помітив. Річард знав, що за спинами інших йому не сховатися — адже він — провідний гравець. І Джеган, неодмінно, захоче побачити лідера.

І раптом Річард знову вловив її присутність, її побіжний погляд на собі. Свита Імператора разом з Келен тепер прямувала у бік Річарда і його команди. А далі все почало відбувалося для нього, як у сні.

Річард знав, що він зобов'язаний встати в шеренгу з гравцями, і вже рушив було вперед, щоб переступити перешкоду — ланцюг, до якого був прикутий Джонрок. І тут його осяяло… Він, як ніби поспіхом, підчепив ланцюг ногою, і, навмисне спіткнувшись, упав на землю обличчям прямо в бруд.

Коммандер Карго був просто у нестямі від люті.

— Рубен — ти незграбний ідіот! Миттю встати!

Річард встиг піднятися на ноги, перш ніж стража розімкнула захисне кільце навколо Джегана.

Він встав в уже вишикувану шеренгу, другим по зросту після Джонрока, і пальцем почав витирати очі від налиплого бруду.

Він на секунду заплющив очі, щоб зосередитися, а коли розплющив очі, знову побачив її. Келен йшла за Джеганем. Капюшон плаща не тільки прикривав її голову від дощу, але і частково приховував овал обличчя.

Річард міг впізнати Келен з тисячі жінок навіть по одному тільки руху тіла. Її хода була особливою і до болю знайомою. І ніхто не міг так рухатися, тільки Келен.

Їх погляди перетнулися. Він затамував подих, відчувши, що серце ось-ось зупиниться.

Річард згадав, як зустрів її вперше. Келен здавалася йому дуже знатною особою в тій розкішній білій сукні. Він згадав, як вона тоді дивилася прямо на нього, не кажучи ні слова — це був пильний погляд, одночасно викликаючий тривогу і небезпеку.

Цей погляд негайно і безумовно відкривав її проникливий розум. І до того самого моменту, Річард ніколи ще не зустрічав людини, настільки відважної та рішучої, як Келен.

Зараз здавалося, що він полюбив її з того самого першого погляду, коли потонув у її прекрасних зелених очах. Він був упевнений, що заглянувши в них, він побачив її душу.

Зараз Річард відчував той же самий погляд, як і тоді, але тепер розбавлений іскоркою сумніву і приреченості.

По тому, наскільки пильно Річард за нею спостерігав, і як його очі стежили за кожним її рухом, Келен повинна була здогадатися, що він може бачити її. Але… Річард знав, що, перебуваючи під заклинанням Вогняного Ланцюга, вона не тільки не могла пригадати його, але навіть і саму себе.

Зараз вже було очевидно, що ніхто, крім Річарда і Сестер, що наклали заклинання, не міг пригадати її.

Хоча був ще й Джеган, він теж був винятком — магія створеного заклинання також його не торкнулася, можливо, через ментальний зв'язок Імператора з Сестрами. Для всіх інших Келен залишалася невидимою.

І все ж, вона повинна була відчути його пильний погляд на собі. Принаймні, Річард міг зробити такий висновок, коли побачив, як перемінився вираз на її обличчі.

Келен жахливо втомилася від самотності і порожнечі, на які її прирікало заклинання, і тому те, що ця людина могла її знати, було важливим для жінки і викликало в неї суперечливе почуття радості.

Перш ніж Джеган почав рухатися в сторону команди Річарда, для більш ретельного огляду гравців, з'явився якийсь чоловік, він підбіг до учасників процесії і, жестикулюючи, здалеку намагався щось пояснити.

Це виявився солдат, у нього був мінімум зброї — всього лише пара ножів — і Річард припустив, що це гонець.

Варта оточила чоловіка, коли той наблизився до внутрішнього кільця, що охороняло Імператора. Джеган схвально кивнув, дозволяючи йому підійти, мабуть людина була добре відома у певних колах.

Гонець глибоко дихав, намагаючись перевести дух, і, здавалося, дуже поспішав.

Він наблизився до Імператора, і, нагнувшись ближче, почав щось схвильовано пояснювати, але говорив неголосно. Під час свого рапорту, гонець жестом провів рукою через увесь табір і далі вказав на те місце, де зараз зводився насип.

Келен перевела погляд з Річарда, на гінця, який говорив з Джеганем.

Тепер Річард вивчав групу інших охоронців, які щільно обступили Келен. Вони не були з особистої варти Джегана, так як намагалися триматися віддалік від значної охорони Імператора.

Ці люди швидше були схожі на солдатів з регулярної армії Ордена. Вони не носили обладунків — шкіряних нагрудників і хорошої зброї. Їх облачення, виглядало як суповий набір з амуніції, яка давно вийшла з ладу.

Незважаючи на те, що чоловіки були досить дужими, і виглядали молодими і сильними духом, їх важко було співставити з могутністю особистої охорони Імператора. Вони більше були схожі на звичайних розбійників-головорізів.

І Річард резюмував, що їхня місія — охороняти Келен. Стража Джегана абсолютно не передбачала присутності поруч Матері-сповідники, але ці солдати вели себе інакше. Вони періодично поглядали на неї, і стежили за кожним її рухом.

Особиста охорона Джегана навіть не дивилася в її бік, але ці — кружляли над нею, як яструби.

З незрозумілих Річарду причин, вояки-обшарпанці все ж могли бачити Мати-сповідницю: Джегану, якимось чином вдалося знайти таку охорону, яка не була охоплена дією заклинання.

Якщо припущення Річарда були вірними, і ці солдати були здатні бачити зачаровану сповідницю, то виникало інше питання — як таке могло статися?

Зваживши все, що відбулося, Річард, прийшов до висновку, що існує раціональне пояснення. Саме заклинання Вогняного Ланцюга, включаючи світ магії, як такої, було пошкоджене шимами.

Їх вторгнення спотворило дію всіх проявів магії. Адже єдиною місією шимів було знищити магію.

Їх поява в Світі живих не залишилася без наслідків для всього живого і зростаючого, і наочним прикладом такого впливу стала пробоїна в магії заклинання Вогняного Ланцюга.

Річард зрозумів, що пошкодження присутні в самій структурі магічного заклинання, ще коли Зедд і Ніккі намагалися накинути контрольну чарівну мережу, щоб розкласти заклинання по частинах і дізнатися його суть.

Будучи спотворене шимами, заклинання Вогняного Ланцюга, мабуть, не працювало правильно. І тільки цим можна було пояснити те, що деякі люди все ж могли бачити об'єкт заклинання.

Річард згадав, як стрімко поширювалася по території Серединних земель чума. Але далеко не всі тоді були схильні до зараження. Багато з тих, хто доглядав за хворими, або контактував з ними, залишалися поза досяжністю чорної смерті.

Можливо, подібне зараз відбувалося і з накладеним на Келен заклинанням — воно не діяло за задумом авторів. І причиною цьому були шими.

Річард підвів підсумок: список виключень в заклинанні розширився, тепер до Лорда Рала, Сестер і Джегана додалася приставлена до Келен стража.

Коли солдати з особливої охорони Келен втупилися в щось тараторячого гінця, який пояснював Джегану щось дуже важливе, жінка також зобразила легку зацікавленість у забезпеченні безпеки Імператора. І виходило навіть дуже натурально. Річард знав, що за цим щось криється.

Келен повернулася й сильніше натягнула капюшон плаща на себе, щоб не намокнути, і, опускаючи руки, ніби ненароком зачепила одного з вартуючих солдатів. Річард примітив, що піхви, прикріплені до пояса Імперця, залишилися порожніми.

Рука Келен непомітно розчинилась під складками плаща, але Річард встиг вловити легке мерехтіння сталі клинка. Йому хотілося виразити своє захоплення цій кмітливій жінці, він ледве стримувався від сміху, але жоден мускул на його обличчі не здригнувся.

Келен вловила погляд Річарда, і зрозуміла, що він спостерігав за нею. Вона обдарувала його тривалим поглядом, зважуючи те, що її можуть видати. Келен прикрила обличчя капюшоном, щоб особлива варта не помітила її косий погляд на Річарда.

Коли Келен зрозуміла, що він не збирається нічого робити, вона відвернулася, і разом із вартою продовжила спостерігати за збудженою бесідою гінця з Джеганем.

Джеган несподівано почав хід по колу, а коли повернувся на колишнє місце, гонець уже втік далеко геть.

Келен, озирнувшись, встигла ще раз поглянути на Річарда, перш, ніж варта наблизилася досить близько і знову замкнула захисне кільце навколо Імператора і його полонянки.

Коли капюшон плаща трохи спав, відкривши обличчя Келен, Річард побачив темний синець на її щоці.

Відразу ж спалахнув гнів, переповнюючи люттю свідомість. Кожною фіброю своєї душі він бажав зробити так, щоб Келен була подалі від Джегана, він готовий був зробити все, аби її не було в цьому таборі.

Але Річард знав, що зараз він не в силах що-небудь зробити, поки його стримує ланцюг. І зараз не час і не місце для рішучих дій.

Також Річард знав, що якщо пустити все на самоплив, то Джеган ніколи не насититься своєю жорстокістю, і буде тільки продовжувати принижувати Келен. А якщо це чудовисько завдасть їй необоротного каліцтва, Річард ніколи собі цього не пробачить.

Але, як би відчайдушно він не бажав все припинити, він залишався пов'язаним по руках і ногах.

Річард стояв мовчки, не ворушачшись, витримуючи випробування від свого прагнучого виплеснутися назовні гніву, і лють, яка оволоділа ним, нагадала йому про Меч Істини, яким він пожертвував заради того, щоб знайти кохану.

Імператор, Мати-сповідниця і вся варта поступово віддалялися, повертаючись назад у своє розташування, крізь живу рухливу масу військових, залишаючи за собою туманну завісу, яка, як шлейф тягнулася за ними.

Річарда почало трясти від неможливості, якимось чином вплинути на ситуацію. Навіть крижаний дощ не міг угамувати його лють. Але поки що нічого не можна було вживати, принаймні, поки, у той час, як його серце обливалося кров'ю при думці про те, яка небезпека нависла над Келен, і що їй доводиться виносити, перебуваючи в лапах самого жахливого людського поріддя.

Річард ледве тримався на ногах, не справляючись з непомірним тягарем страху і відчаю. З величезними труднощами він стримувався, щоб не впасти на коліна і не розридатися.

Якби тільки він міг дістатися до Джегана. Якби…

Прямо перед обличчям Річарда виник командер Карго, він встав впритул до нього і сказав.

— Тобі пощастило, щасливчик. Очевидно, в Імператора виникли невідкладні справи, важливіші, ніж огляд моєї команди з ненормальним центровим ідіотом.

— Мені потрібно трохи фарби, — сказав Річард.

Коммандер Карго витріщився в здивуванні.

— Що ти сказав?

— Фарба, трохи фарби.

— Ти хочеш, що б я дістав для тебе фарбу?

— Так! Я ж сказав, вона мені необхідна.

— Але… Для чого?

Річард жестом вказав на обличчя коммандера, стримуючи себе від бажання накинути ланцюг навколо його шиї і видавити життя без залишку.

— Ось вам, командер, навіщось же потрібне це татуювання на обличчі?

Коммандер Карго на секунду забарився, розмірковуючи, чи не було в питанні раба насмішки.

— Татуювання потрібні для того, щоб виглядати страхітливо на полі битви, — нарешті відповів він, — Це вселяє впевненість і додає мужності. Коли ворог зустрічається лицем до лиця з моїми солдатами, то приходить в жах від їх страхітливого вигляду, надаючого панічного страху, забезпечуючи нам перемогу.

— Тому-то мені і потрібна фарба, — сказав Річард, — Я хочу, щоб наші гравці прикрасили свої обличчя, і ввели в замішання супротивника. Така видумка забезпечить нам перевагу, і твоя команда здобуде перемогу.

Коммандер оцінююче подивився в очі Річарду, переконуючись в серйозності його намірів.

— У мене є ідея поцікавіше, — продекламував командер, — я наведу майстрів татуювань, і вони розмалюють всю мою команду.

Карго показав на татуювання, що імітує луску на його обличчі.

— Я попрошу майстрів зробити всім вам подібні татуювання, і це стане відмітним знаком моєї команди. Всі будуть вас дізнаватися, за цим татуюванням, як гравців, що належать командеру Карго.

Коммандер з усмішкою подивився на Річарда, задоволений своїм рішенням.

— Усім вам також зроблять пірсинг. У кожного обличчя буде покрито татуюваннями і проколоте металевими бляшками. Всі гравці моєї команди будуть подібні до жорстоких безжальних чудовиськ.

Річард дав командеру договорити, і негативно похитавши головою, сказав.

— Ні! Так не піде. Ваш план недостатньо хороший.

Коммандер поставив руки в боки.

— Чому ти вважаєш, що моя ідея погана?

— Ну, по-перше, — почав Річард, — всі не зможуть розглянути подібні татуювання з великої відстані. Я впевнений, що такий патетичний пірсинг доречний в битві, коли солдат стоїть прямо лицем до лиця проти свого ворога. Але в Джа-Ла це не прийнятно. Татуювання просто не помітять.

— Але на полі Джа-Ла часто виникають подібні сутички, як на полі битви, — заперечив командер карго.

— Може воно й так, — погодився Річард, — Справа в тому, що я хочу, щоб ми виступали не тільки проти суперника, що знаходиться на полі гри, але й проти всіх інших команд, що спостерігають за ходом гри, і взагалі всіх глядачів. Я хочу, щоб кожен міг бачити наші обличчя яскравими, і запам'ятав їх. І мета в мене одна — примусити їх боятися зустрічі з нами.

Коммандер Карго схрестив руки на грудях.

— Я хочу, щоб у вас були татуювання, вони стануть відмітним знаком моєї команди. Всі будуть знати вас, як гравців, що належать командеру Каргу.

— А якщо ми програємо? Якщо провалимося з тріском?

Коммандер, поміркувавши, сказав.

— Тоді ви будете виключені, і мені від вас толку вже не буде. Я вважаю, ви прекрасно знаєте, що відбувається з непотрібними бранцями.

— Якщо це трапиться, — відповів Річард, — кожен буде пам'ятати, що команда з татуюваннями, подібним вашому, була визнана гіршою. Якщо ми програємо, ці татуювання стануть вашим ганьбою, і кожного разу над вашою особою будуть жорстоко сміятися. Якщо трапиться так, що з якоїсь причини ми програємо, то фарбу можна буде відразу змити водою, перш ніж нас засудять або того гірше стратять.

Коммандер Карго почав уловлювати незаперечну суть сказаного Річардом, і задоволено широко позіхнув.

— Ти мене переконав, я спробую дістати фарбу.

— Якщо можна, то червону.

— Червону, але чому?

— Червоний виділяється на будь-якому фоні, цей колір найбільше запам'ятовується. Він також символізує кров. Я хочу, щоб вони думали, що ми розфарбовані нічим іншим, як кров'ю наших супротивників. І для всіх команд ніч напередодні гри з нами стане самою кошмарною ніччю очікування своєї гіркої долі. І, нарешті, коли настане час гри, противник буде настільки виснажений своїми власними страхами, що ми легко його переможемо.

Коммандер Карго розплився в задоволеній усмішці.

— Знаєш, Рубен, ти народився в потрібний час і в потрібному місці, точно, як я. Я сподіваюся, що ми станемо добрими товаришами.

Річард сильно сумнівався в тому, що ця людина може досить ясно уявляти собі навіть саму суть дружби, і приймати її, як життєву цінність.

— Мені потрібно буде достатньо фарби, щоб розфарбувати всю команду, — продекламував Річард.

Коммандер Карго позитивно кивнув, і, віддаляючись, вимовив.

— Ти отримаєш стільки, скільки потрібно. Я дістану.

Келен поспішила триматися ближче до Джегану, як тільки він рушив через табір, щоб не отримати оглушливий удар болю від нашийника.

Звичайно, як він і демонстрував безліч разів, його не цікавили ніякі виправдання. І все ж, вона знала, що саме зараз їй не слід навіть зовнішнім виглядом натякати на те, що він міг би порахувати за привід, оскільки він поспішав через дивні новин, які приніс чоловік.

Однак ці новини її не так вже сильно хвилювали. Її думки були зосереджені на людині, яку вона нарешті побачила знову — бранця, який був доставлений днем раніше.

Проходячи через табірну стоянку і думаючи про ту людину, вона спостерігала не тільки за своїми охоронцями, але також і за рядовими солдатами в таборі, спостерігаючи за реакцією, яка могла б видати їх здатність бачити її, прислухаючись до будь-якого непристойного зауваженню, яке б видало їх.

Всюди вражені чоловіки витріщалися на важко озброєну групу, яка прокладала дорогу крізь їхнє повсякденне життя, але вона не бачила жодного одного людського погляду, спрямованого безпосередньо на неї або прояву будь-яких інших ознак уваги до неї.

Не дивлячись на те, що ці чоловіки були в армії, очолюваній безпосередньо імператором, вони, ймовірно, ніколи не бачили раніше Джегана так близько.

Армія, зібрана в одному місці, становила населення, яке було більше, ніж будь-яке відоме їй місто. Якщо ці чоловіки коли раніше і бачили імператора, це було, схоже, тільки на великій відстані. Тепер же, коли він пройшов поруч, вони витріщалися на нього з неприхованим страхом.

Келен відзначила з їх реакції і з відношення Джегана до них, що вчення Ордена про абсолютну рівність усіх людей яскраво протирічить дійсності. Зі свого боку, Джеган ніколи не виказував ніякої схильності до того, щоб розділити долю своїх людей, повсякденне їх існування в бруді та смітті.

Вони жили в таборі, який фактично був наповнений беззаконням, заохочений до злочинів будь-якого роду в їх буйному товаристві, в той час як у Джегана завжди був захист від теоретично у всьому рівних йому.

Келен подумала, що якщо між ними насправді і було щось спільне, так це те, що вони, як і їх імператор, жили життям майже постійного, безпричинного насильства і повної байдужості до людського життя.

Келен, невидима для солдатів навколо, обережно ступала по калюжах і екскрементах. Вона сильно стискала в кулаці під своїм плащем ніж, поки ще не впевнена точно, що вона з ним зробить. Їй несподівано випала можливість взяти ніж, і вона взяла.

У такому грубому оточенні їй було дуже приємно відчувати, що у неї є зброя. Табірна стоянка була лякаючим місцем, незважаючи на те, що Келен була невидимою майже для всіх солдатів.

Навіть притому, що вона знала, що у неї не було ніякої надії використовувати ніж, щоб втекти від Джегана, всіх її спеціальних охоронців, і Сестер, було все одно приємно відчувати, що маєш зброю.

Вона давало їй трохи контролю над ситуацією, в якійсь мірі, спосіб хоч трохи захистити себе. Однак, більше того, зброя символізувала, наскільки сильно вона цінила своє життя.

Наявність його було заявою собі, що вона не збирається здаватися. Якщо їй представиться шанс, вона використає ніж, щоб спробувати убити Джегана. Вона знала, що якби вона насправді вчинила б цей акт, це також означало би для неї вірну смерть.

Також вона знала й те, що Орден не захитається через втрату людини. Вони були немов мурахи. Неможливо було знищити всю колонію, наступивши на одного з них.

Але все-таки вона знала що рано чи пізно вона буде вбита — і ймовірно навіть, що Джеган власноруч ввергне її в набагато більші страждання. Вона вже бачила, як він убив кілька людей без усякої причини, тому, поклавши йому кінець, вона, принаймні, задовольнить своє почуття правосуддя.

Пам'ять Келен про її минуле життя зникла. Все, що вона засвоїла з тих пір, як Сестри позбавили її цієї пам'яті, було те, що світ зійшов з розуму.

Можливо, вона і не була в змозі поставити світ на місце, але якщо б вона змогла вбити Джегана, вона змогла б побачити правосуддя, вчинене в одній невеликій його частині.

Однак, це не було легко. Джеган був не тільки фізично могутній і умілий в бою, він був дуже розумною людиною. Іноді Келен думала, що він дійсно міг читати її думки.

З іншого боку, так як Джеган був воїном, і часто міг передбачити її наступний крок, Келен думала, що в минулому, якого вона не пам'ятала, вона, мабуть, теж була воїном.

Потривожені наполегливим шепотом своїх друзів, чоловіки в таборі всюди вийшли з наметів, стираючи сон зі своїх очей, і стояли під дощем, втупившись на стрімку процесію, що рухалася серед них.

Інші чоловіки відривалися від роботи з догляду за тваринами, щоб теж подивитися. Наїзники стримували своїх коней, щоб почекати, поки не пройде імператор. Фургони гуркотіли, зупиняючись.

Незалежно від того, де вона знаходилася, в таборі стояв сморід, але серед людей це було на порядок гірше. Запах вбиралень змішувався з жирною сажею. Келен не думала, що поспіхом вириті вбиральні призначалися для тривалого користування.

Швидкий погляд на невеликі потічки води, що прямують через табір, говорив про те, що вбиральні вже переповнені. Запах теж підтверджував це припущення. Вона не могла уявити, наскільки гірше могло стати в найближчі місяці облоги.

Сморід і відразливий вигляд деяких з речей, які відбувалися в таборі, Келен відзначала смутно, краєм свідомості. Її думки були про інші речі. Або скоріше, зупинилися на одній речі: тій людині з сірими очима.

Вона не знала, в якій команді він гратиме. Коли вона бачила його обличчя днем раніше, він був у клітці на транспортному фургоні. Вона знала тільки, піймавши клаптики бесід Джегана з офіцерами, що в клітках тримали деяких чоловіків, які були в команді, яка прибула, щоб грати на турнірі.

Джеган жадав здійснити огляд команд перш, ніж почнуться ігри. Поки вони переходили від команди до команди, вона шукала ту людину.

Спочатку, вона навіть не уявляла, як зможе виконати задумане. Вона залишалася близько до Джегана, коли він оглядав гравців так, щоб вона також могла бачити їх.

Він знав багато про деякі з команд. Він коментував деколи охоронцям, що він очікував побачити перш, ніж доходив до чергової нової команди.

Коли він досягав нової групи, він просив поставити перед ним ключового гравця і флангового нападаючого. Кілька разів він захотів поглянути на чоловіків лінії блокування. Це нагадало Келен домогосподарок на ринку, які оглядали шматки м'яса.

Келен вивчала всі обличчя, які вона бачила, вдивляючись в кожну людину. Вона не оцінювала їх ріст, вагу і мускули, як робив Джеган. Вона дивилася на їхні обличчя, пробуючи знайти людину, яку вона бачила в клітці за день до цього.

Вона почала падати духом, думаючи, що його, мабуть, немає серед команд. Вона почала припускати, що можливо його послали в якості раба на будівництво настилу поряд з багатьма іншими полоненими.

І ось, коли вона, нарешті, помітила цю людину, він зробив дуже дивну річ: плюхнувся обличчям прямо в бруд. Вони все ще були на деякій відстані від нього, і ніхто, крім Келен по-справжньому ще не дивився в його бік.

Всі інші думали, що людина була просто незграбна, коли він спіткнувся об ланцюг, який лежав на землі. Коли вони наблизилися до команди, деякі з охоронців сміялися, перешіптуючись між собою про те, як швидко ця людина постане з переламаною шиєю на полі Джа-Ла.

Однак, Келен не вважала це забавним. Лише вона одна стежила за цією людиною, і вона знала, що він спіткнувся не випадково. Вона знала, що це було зроблено навмисно.

Падіння виглядало досить правдоподібно. Ніхто більше не збагнув, що воно було задуманим. Але Келен знала, що це так.

Вона знала, що іноді буває терміново потрібно щось зробити, неважливо, наскільки це ризиковано, якщо іншого вибору просто немає. Але вона не могла собі уявити, навіщо він це зробив.

Що могло бути метою такого вчинку? Якої небезпеки він, можливо, намагався уникнути? При деяких обставинах люди робили такі речі, щоб посмішити — і деякі з охоронців сміялися — але це не було метою того, що зробила ця людина.

На думку Келен це було не тільки навмисним, але й зроблено поспішно, як ніби він придумав про це тільки за секунду до цього, і часу придумати щось краще у нього не було. Це був акт відчаю. Але чому? Навіщо падати обличчям в бруд? Чого це допомагало досягти?

І тут її раптово осінило. Саме з тією ж метою вона накидає капюшон свого плаща — приховати те, що вона робить, куди дивиться, на кого дивиться. Він, мабуть, хотів приховати своє обличчя. І на те була тільки одна причина — він боявся, що його хтось упізнає.

Цілком можливо, він побоювався бути впізнаним самим Джеганем. Хоча і не виключено, що і Сестрою Юлією. У будь-якому випадку, він зробив це, щоб застерегтися від того, щоб його впізнали.

Вона припустила, що це дійсно має якийсь сенс. Врешті-решт, ця людина була бранцем. Тільки вороги Ордена могли бути бранцями. Вона задалася питанням, чи був він високопоставленим офіцером або кимось в цьому роді.

Більше того, він знав Келен. Навіть у той самий перший момент днем раніше, коли він був у тій клітці і вони зустрілися очима, вона зрозуміла, що він впізнав її.

Коли вона разом з Джеганем наблизилася до його команди, вона й той чоловік перетнулися поглядами. У тому погляді вона прочитала, що вони обидва знають, в якому важкому становищі знаходиться кожен з них, і тому, немов уклавши негласний договір, нічим не видали один одного.

На серці в Келен полегшало, коли вона усвідомила, що серед всієї цієї мародерствуючої маси є той, хто їй не ворог.

Принаймні, вона не вважала, що він може бути ворогом. Вона нагадала собі, що не можна видавати бажане за дійсне. З її пам'яттю, що була загублена, у неї не було ніякого реального способу дізнатися, ворог він чи ні. Вона припустила, що він міг бути тим, хто полює на неї.

Їй стало цікаво, чи може виявитися так, що він, як і Джеган, спонукуваний якимось приводом, щоб хотіти бачити її муки. Той факт, що він був бранцем Джегана, не міг автоматично означати, що він був на її стороні. Взяти тих же Сестер — вони навряд чи були шанувальниками Джегана.

Але якщо він намагався приховати своє обличчя і застерегтися від того, щоб його упізнали, то що тоді може відбутися в один прекрасний момент, коли почнеться гра Джа-Ла?

Йому вдасться залишатися брудним в протягом дня, ну нехай двох, але, як тільки дощі припиняться, грунт підсохне. Їй було цікаво, що він зробить тоді. Вона не змогла втримати наплив гострого болю занепокоєння за нього.

Під кінець обходу команд, в той момент, коли вони попрямували подивитися, що за знахідку посильний повинен був показати Джегану, вона помітила ще одну особливість в очах тієї людини: гнів.

Коли вона наостанок повернулась щоб кинути на нього швидкий погляд, капюшон її плаща відкинувся і він побачив великий синець, яким Джеган нагородив її.

Келен подумалося, що тоді на вигляд він став таким, що зміг би голими руками розірвати ланцюг, яким був скутий. Їй, принаймні, було легше від того, що він був досить розумний, щоб не викинути подібної дурості. Коммандер Карго вбив би його в ту ж секунду.

З бесіди між Джеганем і командером, яка зав'язалася з самого початку обходу команд, з'ясувалося, що ці двоє були старими знайомими. Вони згадували битви, в яких вони були разом. У тій короткій розмові вона змогла оцінити коммандера.

Як і сам Джеган, командер був з числа тих людей, кого не можна було недооцінювати. Такій людині не хотілося б осоромитись перед своїм імператором, а тому він убив би свого ключового без всяких вагань, дозволяючи своєму гніву вийти за рамки.

Їй стало зрозуміло: побачивши його гнів з приводу того, як з нею обходився Джеган, вона порахувала, що ця людина не могла бути її ворогом.

Але він був також небезпечний. Те, як він стояв, як тримався, як рухався, багато сказали Келен про те, ким він був. Вона виразно бачила незвичайний розум в його гострому погляді. По тому, наскільки прораховані були всі його руху, вона зрозуміла, що його не варто недооцінювати.

Дізнатися, чи вірний її здогад, вона могла не раніше, ніж почнуться ігри, але людина типу коммандера Карго, могла взяти атакуючого з полонених тільки з дуже вагомої причини.

Досить скоро вона дізнається — коли побачить його в грі, але для неї він здавався втіленням згорнутої у спіраль люті і явно знав, як її розвертати.

«Сюди, Ваше Превосходительство», — виголосив посланець, вказуючи кудись крізь сіру стіну дощу.

Вони пішли за гінцем, відокремившись від темного моря табору і вийшовши на відкритий майданчик рівнини Азеріт. Келен була так зайнята роздумами про людині з сірими очима, що не відразу помітила, що вони підходять до місця будівництва.

Насип зростав. Крім того, далі височіло плато. З такої відстані видовище було дійсно вражаючим. Звідси палац на його вершині був майже не видний.

Коли пішов дощ, вона сподівалася, що, можливо, через дощ насип почав руйнуватися, але зараз, коли вони стояли до нього впритул, вона побачила, що конструкцію не тільки укріплюють камінням, але і ретельно утрамбовують.

Групи людей з великою вагою втоптувати бруд і камінь, як тільки їх насипали.

В роботі була своя система. В той час, як прості солдати — як і ті, що охороняли Келен, не представляли собою щось більше, ніж тупих тварин, які бездумно ішли за безглуздою метою, були в числі Імперського Ордена і люди, наділені розумом. Будівництво йшло під невсипущим контролем; тваринам дозволялося лише носити бруд.

Притому що основна маса солдат не відрізнялася розумом і кмітливістю, Джегана оточували знаючі люди. Його особисту охорону, при всій їх величині і могутності, навряд чи можна було назвати ідіотами. Наглядаючі за будівництвом насипу люди були досить розумні. За проект відповідали люди, які знали свою справу і почувалися досить впевнено, щоб заперечувати Джегану, коли той пропонував щось, що не спрацювало б. Джеган спочатку хотів зробити основу насипу вужче, щоб вони могли швидше звести насип на потрібну висоту.

При всій повазі, вони не побоялися сказати йому, що це буде помилкою, і пояснили, чому. Він уважно вислухав і, впевнившись, що вони праві, дозволив їм діяти у відповідності з їх планами, хоча ці плани і суперечили його початковому бажанню.

Однак, коли Джеган був переконаний в своїй правоті, він йшов до своєї мети з цілеспрямованістю бика.

Незліченні ряди людей, по дванадцять-п'ятнадцять чоловік, розтягнулися вздовж колосального насипу. Одні з них передавали кошики з землею і каменями, інші — порожні назад.

Деякі котили візки з каменем. Мули тягли зв'язки вагонеток з більш великими каменями. Проект здавався неймовірним, але з такою кількістю працюючих людей насип рісла буквально на очах.

Гонець постійно вказував дорогу в загальному хаосі, Келен намагалася не відставати від стрімко крокуючого імператора. Людська маса розступалася, пропускаючи царствену процесію, і знову змикалася за нею.

Коли вони залишили позаду юрби робітників, Келен нарешті побачила ями, в яких разюча кількість людей копали будівельний матеріал для насипу.

Здавалося, земля поцяткована незліченною кількістю ям, кожна з одним пологим краєм, по якому одні люди вивозили накопане, а інші відносили порожні кошики, візки і вагонетки на завантаження. Ями простиралися наскільки в сірій дощовій імлі бачили очі.

Джеган і його свита йшли по широких дорогах, мережею прокладеним між ямами по всій рівнині. Ці дороги були достатньо широкі, щоб по них могли роз'їхатися два зустрічні вози. «Тут, внизу, Ваше Превосходительство. Ось це місце».

Джеган зупинився, оглядаючи довгий похилий спуск в яму. Здавалося, це було єдине місце розкопок, де не кишіли люди. Він оглянув найближчі ями.

«Очистити он ту теж, — сказав він, вказуючи на найближчу яму в напрямку плато. — І не починати нових розкопок в цьому напрямку».

Деякі з присутніх наглядачів поспішили виконувати вказівки.

— Ходімо, — сказав Джеган. — Хочу подивитися, чи дійсно це щось варте чи ні.

— Упевнений, ви як я і описував, визнаєте це цікавим, Ваше Превосходительство.

Джеган не звернув уваги на манірного посланця і почав спускатися по схилу на дно ями. Келен трималася поблизу. Обернувшись, вона помітила в десятці кроків позаду сестру Юлію.

Без капюшона на плащі, з прилиплим до голови мокрим волоссям, сестра явно не відчувала задоволення від дощу. Келен відвернулася, обережно спускаючись по слизькому брудному схилу.

Дно ями було нерівним місивом, в якому, копаючи і навантажуючи грунт, копошилися тисячі людей. Подекуди — очевидно, там грунт був м'якше і копати було легше — на дні ями були поглиблення.

В інших місцях, більш кам'янистих, копати було складніше, і залишалися виступи майже вдвічі вище Келен, які ще належало забрати.

Слідуючи за провідником через цей безлад, Джеган спустився в одне з заглиблень. Келен послідувала за ними вниз в провал, тісно оточена охороною. Вона хотіла бути якомога ближче до Джегана на випадок, якщо він відволічеться на те, що ховалося в ямі. Якщо їй представиться можливість, вона спробує вбити його.

Вони зупинилися, і провідник опустився навпочіпки.

— Ось, Ваше Превосходительство.

Він поплескав рукою по чомусь виступаючому із землі. Келен насупилася, разом з усіма розглядаючи відкопаний гладкий фрагмент.

Посланник не помилявся, він і справді виглядав штучним. Вона побачила щось, що нагадує шви. Схоже було на закопану в землю стіну.

— Розчистити, — наказав Джеган бригадирам, що спустилися в яму з ним разом.

Як і слід було очікувати, за його наказом, як тільки було відрито цю будівлю, роботу зупинили і робочих відвели до тих пір, поки Джеган не огляне знахідку особисто. Форма виступаючого предмета була злегка округлою, ніби вони знайшли верхівку масивної сфери.

У міру того, як робітники з лопатами і мітлами, слідуючи вказівці Джегана, розкопували завал, ставало очевидно, що гонець не помилявся: це виглядало куполом склепінчастої стелі.

Коли конструкція була розчищена, Келен побачила, що вона була зведена з великих каменів, висічених і підігнаних під форму склепіння арки. Знахідка дуже нагадувала Келен засипану будівлю, хоча у неї і не було даху, а тільки виступаюча зовнішня частина зводу.

Келен не могла і припустити, як така річ могла опинитися тут, на рівнині Азеріт, під землею. Неможливо було сказати, скільки сотень або навіть тисяч років покоїлася похована тут споруда.

Коли було знято достатньо землі і сміття, Джеган нахилився і пробіг рукою по вологому каменю. Його пальці пробігли по нечисленних швах. Вони були настільки щільними, що навіть лезо тонкого ножа не пройшло б між плитами.

— Принесіть сюди інструмент — ломи, ще що-небудь, — вимовив він. — Відкрийте це. Я бажаю знати, що приховано всередині.

— Зараз, Ваше Превосходительство, — вклонився один з керівників будівництва.

— Замість робочих залучіть своїх помічників, — Джеган випростався, обвівши рукою майданчик. — Виставити оточення всієї цієї ділянки. Поблизу не повинно бути нікого з рядових солдатів. Я залишу декілька людей зі своєї варти для постійного спостереження за ділянкою. Це місце має бути так само недоторкане, як мої особисті намети.

Келен знала, що варто якому-небудь солдату ввійти до гробниці — або можливо древньої скарбниці, якщо йому випаде її знайти — він неодмінно приступить до розграбування. Здобуті грабунком кільця, які носив Джеган, ясно показували, що той був знайомий з подібною практикою.

Келен підняла погляд, коли помітила, як деякі стражники Джегана попрямували по скату в поглиблення. Вони розштовхали зі свого шляху будівельних майстрів та інших охоронців щоб підійти ближче до імператора.

— Ми захопили її, — повідомив один з затамовуючих дихання чоловіків.

Джеган повільно посміхнувся, злобно усміхнувшись.

— Де вона?

Солдат подав знак.

— Прямо он там, Ваше Превосходительство.

Джеган кинув короткий погляд на Келен. Вона толком не зрозуміла, що він хотів сказати своїм поглядом, але від нього пробіг холодок по спині.

— Приведіть її сюди вниз, прямо зараз, — Джеган віддав розпорядження солдату.

Він разом з іншим стражником поспішив назад по скату, щоб привести того когось, кого вони захопили. Келен і уяви не мала, про кого вони тлумачили і чому це принесло таке задоволення Джегану.

Поки вони чекали, будівельні наглядачі продовжували роботу над вилученням чергових блоків гробниці. Після швидкого наказу, був витягнутий камінь приблизно в п'ятдесят футів завдовжки. Розчищаючи собі дорогу, вони дотримувалися прямій лінії, вивільняючи арочний прохід по всій довжині.

Інші люди розширювали розкопки поблизу гладкою кам'яної кладки. Чим більше вони відкопували, тим більше відкривалося обрисів — і масштабу — для огляду. Споруда була далеко не маленькою.

Якщо і справді камінь був стелею чогось внизу, то та кімната або усипальниця, повинна мати футів двадцять у поперечнику.

Але оскільки ні кінця, ні краю, як і раніше не було видно, то важко було уявити, яка реальна довжина споруди. З того, що було перед її очима, приміщення виглядало на щось подібне до передпокою перед усипальницею.

Келен озирнулася, коли почулися приглушені звуки криків і колотнечі. Величезні охоронці вели якусь худеньку фігурку, що відбивалася, вниз по брудному схилу.

Очі Келен розширилися. Її ноги підкосилися. З кожної сторони солдати викручували тонкі руки дівчинки, яка була вдвічі меншою зростом будь-якого з них.

Це була Джилліан, дівчинка, яку привели з древніх руїн міста Каска, дівчинка, якій Келен допомогла втекти. Келен вбила двох охоронців Джегана і Сестру Цецилію, щоб у Джилліан з'явилася можливість втекти.

Коли охоронці виштовхнули вперед безпорадну дівчинку, її очі мідно-червоного кольору, нарешті, звернулися на Келен. Ті очі були повні гірких сліз від всього того, що було втрачено, від невдалої спроби вирватися з лап цих солдатів Ордена.

Охоронці підвели її ближче і представили перед імператором.

— Так-так, — вимовив Джеган і супроводив свою промову плоским, хрипким хихиканням, — ви тільки подивіться, хто до нас завітав.

— Я шкодую, — прошепотіла дівчинка Келен.

Джеган оглянув Келен.

— Я відправив деяких людей, щоб вони знайшли і привели сюди твого маленького друга. Ти затіяла для неї вельми драматичну втечу. — Джеган долонями обхопив обличчя Джилліан, товстими пальцями стискаючи її щоки. — На жаль, все це було марно.

Келен не могла повністю погодитися з його висновком. Їй, принаймні, вдалося вбити двох з числа його елітних охоронців, а заодно і Сестру Цецилію.

Вона, принаймні, доклала всіх зусиль, щоб добути свободу для Джилліан. Вона намагалася з усіх сил. Її зусилля дорого їй обійшлися, але вона неодмінно зробить укотре такий же вчинок.

Джеган схопив тонку руку дівчинки в свою величезну лапу і підтяг її вперед. І знову він вишкірився на Келен.

— Ти знаєш хто це тепер у нас тут?

Келен не відповіла. Вона не збиралася приєднуватися до його ігор.

— А ми тут маємо, — почав він відповідати на своє ж власне запитання, — декого, хто допоможе нам змусити тебе вести себе добре.

Вона дивилась на нього нічого не виражаючим поглядом і продовжувала зберігати мовчання.

Джеган несподівано тицьнув пальцем в талію одного з спеціальних стражників Келен, що стояв поруч праворуч від неї.

— Де твій ніж?

Людина подивилася вниз на свій пояс так, наче він боявся, що змія збирається занурити в нього свої ікла. Він відвів погляд від порожніх піхов.

— Ваше Превосходительство… Я, я, мабуть, втратив його.

Від крижаного погляду Джегана обличчя солдата стало блідим.

— Ти втратив його, це вже точно.

Джеган розвернувся і з розмаху вдарив Джилліан настільки сильно, що вона відірвалася від землі. Впавши в бруд, вона скрикнула від потрясіння і болю. Збоку її обличчя з'явилося величезна червона пляма.

Джеган повернувся до Келен і простягнув руку.

— Віддай мені ніж.

Його абсолютно чорні очі настільки промінилися спрагою смерті, що Келен спіймала себе на думці, що від переляку зробила крок назад.

Джеган похитав пальцями.

— Коли я задам чергове запитання, я виб'ю їй зуби.

В одну мить Келен перебрала всі свої думки. Напевно, вона переживала зараз те, що швидше за все відчував той чоловік з сірими очима, коли він умисно плюхнувся обличчям у бруд. У неї теж не було вибору.

Келен вклала ніж у перевернуту долоню Джегана. Він тріумфально всміхнувся.

— Ах, дякую, люба.

Без всяких пауз під час свого розвороту, він рухом кулака потужно вдарив ножем прямо в обличчя тієї людини, яка раніше володіла цим ножем. По вологому повітрю пронісся голосний звук тріснутої кістки.

Вже мертвий, чоловік повалився в бруд. Розлита кров виглядала огидно в сірому світлі. Людина навіть не встигла скрикнути до того, як померти.

— Повертаю тобі твій загублений ніж, — звернувся Джеган до лежачого на підлозі трупу.

Його увага зосередилася на приголомшених обличчях спеціальних стражників Келен.

— Хотів би запропонувати вам трохи краще стежити за своєю зброєю, на відміну від нього. Якщо вона оволодіє зброєю будь-якого з вас, навіть якщо вона вас не прикінчить, це зроблю я. Цього прикладу досить, щоб ви зрозуміли, про що мова?

Всі, як один, вони відповіли:

— Слухаємося, Ваше Превосходительство.

Джеган схилився і ривком поставив на ноги ридаючу Джилліан. Він з легкістю утримував її так, що та торкалася землі лише кінчиками пальців своїх ніг.

— Чи знаєш ти, скільки кісток можна нарахувати в людському тілі?

Келен ледве стримувала сльози.

— Ні.

Він повів плечима.

— Я теж. Але у мене є можливість дізнатися про це. Ми можемо почати одну за однією переламувати їй кістки, поки не перерахуємо всі.

— Будь ласка… — звернулася Келен, з усіх стримуючись від того, щоб не розридатися.

Джеган пхнув дівчинку до Келен так, немов кинув їй ляльку в натуральну величину.

— Тепер ти відповідаєш за її життя. Всякий раз, коли ти даси мені якийсь привід розсердитися, то я буду ламати одну з її кісточок. Не знаю точну кількість кісток у її худому маленькому тілі, але впевнений, що їх там вельми достатньо, — він вигнув брову, — А ось в чому я точно впевнений, так це в тому, що мене дуже легко розсердити.

Але, якщо тобі вдасться викликати щось більше ніж просте невдоволення, я замучу її на твоїх очах. У мене предостатньо людей, які відносяться до майстрів, що володіють витонченим мистецтвом тортур, — шторм сірих хмар пронісся в його чорних очах, — Їм дуже добре вдається на протязі довгого часу підтримувати життя в людях, поки ті переносять невимовні муки, але якщо раптом трапиться так, що вона помре під час тортур — тоді мені доведеться перемкнутися на тебе.

Келен сильно притиснула до грудей кровоточачу голову бідної дівчинки. Джилліан приглушено ридала в Келен, переповнена жалем, що дозволила, щоб її спіймали. Келен ніжно заспокоювала її.

— Ти мене зрозуміла? — Запитався Джеган мертвенно розміреним голосом.

Келен сковтнула.

— Так.

Він загріб оберемок волосся Джилліан в свій величезний кулак і почав відтягувати її назад. Джилліан зойкнула від відновлення насильства.

— Я зрозуміла, Ваше Превосходительство! — Закричала Келен.

Джеган вишкірився і відпустив волосся дівчинки.

— Так-то краще.

Келен більше ніж щоб то не було бажала, щоб цей кошмар припинився, але вона прекрасно розуміла, що все тільки починалося.

* * *

— Перестань смикатися і стій смирно, — сказав Річард.

Джонрок несамовито закліпав.

— Не сунь мені це в очі.

— Та не збираюся я совати тобі це в очі.

Джонрок заклопотано зітхнув.

— Чому я перший?

— Тому що ти — мій правий нападник.

Джонрок не відразу знайшовся, що відповісти. Він вивільнив підборіддя з хватки Річарда.

— Ти й справді думаєш, що це допоможе нам виграти?

— Допоможе, — відповів Річард, випрямляючи, — якщо ми всі через це пройдемо. Сама по собі фарба не принесе нам перемоги, але додасть дещо дуже важливе, чого просто перемога дати нам не зможе — вона допоможе нам створити репутацію. І ця репутація позбавить спокою тих, хто вийде на нас наступними.

— Так давай вже, Джонрок, — промовив один із решти, в нетерпінні склавши руки на грудях.

Інша частина команди зібралася навколо, спостерігаючи і згідно киваючи. Насправді ніхто з них не хотів йти першим. Більшість, хоча і не всіх, як мінімум переконало пояснення Річарда тієї ролі, яку належить відіграти для них розмальовці.

Джонрок, оглянувши присутніх в очікуванні людей, нарешті, скривився.

— Ну, гаразд, давай.

Поверх свого правого нападника Річард глянув на вартових, що стояли напоготові з натягнутими луками. Зараз, коли з бранців зняли ланцюга, вартаа уважно спостерігала за найменшими ознаками непокори, очікуючи моменту перепровадити команду на їх перший матч.

Коммандер Карго завжди виставляв посилену охорону, коли Річарда та інших бранців визволяли від ланцюгів. Від уваги Річарда, однак, не сховалося, що більша частина стріл націлена саме на нього.

Знову повернувшись до Джонрока, він розставив пальці і поклав їх на верхівку його голови, утримуючи її в нерухомому стані.

Річарда дещо турбувало те, що він мав намір намалювати на обличчях команди. Коли його вперше осінила ця ідея, він вважав, що варто, ймовірно, просто дати кожному члену команди розмалювати власне лице, як кому заманеться.

Але після недовгого роздуму він визнав, що не може спустити це на самоплив. Занадто багато що було поставлено на карту.

Крім того, вони всі хотіли, щоб це зробив саме Річард. Він був ключовим. І це була його ідея. Він зрозумів, що більшість з них просто соромилися — вони вважали, що їх обсміють, тому воліли, щоб це було зроблено його руками, ніж їх власними.

Річард занурив палець у маленьке відерце з червоною фарбою. Він вирішив не використовувати пензель, який командер Карго приніс разом з фарбою. Річард хотів відчувати сам процес розфарбовування.

За той малий час, що у нього був, він встиг подумати, що саме він вималює. Він знав, що це має бути щось, що в першу чергу повинно змінити лице до невпізнаності.

Щоб це спрацювало так, як він задумав, він повинен був намалювати щось, що знав добре. Йому належало намалювати танець зі смертю.

Танець зі смертю, врешті-решт, був зосереджений виключно на житті, хоча значення танцю зі смертю не означало одне лише виживання.

Призначенням символів була можливість, зіткнувшись зі злом, знищити його, дозволивши зберегти життя, нехай навіть тільки своє власне. Це була тонка грань, але важлива: визначення її вимагало виявлення зла заради здатності битися за життя.

В той час як необхідність розпізнати зло була очевидна для Річарда, більшість інших явно свідомо відмовлялися її визнавати. Вони воліли сліпоту, життя у вигаданому світі.

Танець зі смертю не допускав цих смертельних ілюзій. Виживання вимагало ясного і чіткого усвідомлення реальності; таким чином, танець зі смертю вимагав бачення істини. Все це було частинами одного цілого, і досягти успіху, відкинувши частини, було неможливо.

Елементи танцю зі смертю — його форми — в основі своїй мали елементи всіляких бойових прийомів, від роздумів ще до гри, до самого бою зі смертю. Викладені мовою символів, ці елементи становили концепцію танцю.

Застосування цих концепцій вимагало бачити те, що відбувається в дійсності — як в частинах та в цілому — щоб протистояти противнику. Виключною метою танцю зі смертю було виграти життя. Назва гри Джа Лайдін переводилося, як «Гра Життя».

Всі приналежності бойового мага відігравали певну роль в танці зі смертю. У цьому сенсі бойовий маг був відданий життю. У числі іншого, символи на амулеті, який носив Річард, були зображенням, схемою основної концепції танцю. Він освоїв ці рухи, б'ючись Мечем Істини.

Незважаючи на те, що меча з ним більше не було, він увібрав в себе всю сутність танцю зі смертю, так що знання, яке він знайшов, б'ючись мечем, залишалося з ним незалежно від того, чиволодів він самим мечем.

Як нерідко казав йому на самому початку Зедд, меч — це лише знаряддя; значення має лише розум — він направляє засіб.

З тих пір, як Зедд вперше вручив Річарду Меч, він навчився розуміти мову символів. Він знав їх значення. Вони говорили з ним. Він осмислив символи бойового мага і зрозумів, що вони означають.

Річард почав пальцем наносити ці лінії на обличчя Джонрока. Це були лінії рухів танцю, форми, що використовувалися для зустрічі з ворогом. Кожна комбінація складових елементів ліній мала своє значення. Рази, ухиляйся, роби випад, розворот, рубай, доганяй, неси швидку смерть — і до наступної мети.

Лінії, які він наносив на праву щоку Джонрока, являли собою повчання — споглядаючи на наступаючу масу, не звужуй надмірно увагу.

Річард виявив, що малює не тільки елементи танцю, але й частини відомих йому заклинань. Спочатку він навіть не зрозумів, що робить це. Малюючи ці елементи, він навіть не відразу зміг пригадати, де він їх раніше зустрічав.

Потім на пам'ять йому прийшли лінії заклинань, які Даркен Рал креслив на магічному піску в Саду Життя, закликаючи магію, необхідну для відкриття скриньок Одена.

Тільки тоді Річард зрозумів, що поява дивного примарного силуету попередньої вночі все ще тяжіла над його розумом. Голос повідомив йому, що він був названий гравцем. Це був перший день зими. У нього був рік, щоб відкрити правильну шкатулку Одена.

Річард був стомлений, але він навряд чи міг думати про щось ще після цієї зустрічі. Йому не вдалося виспатися. Турбувала біль від ран на нозі і спині і відволікала його від роздумів про це.

Перший день зими приніс обхід Джегана. Зі своїм новим клопотом, як би Джеган і сестри в таборі його не впізнали, Річард не розумів, яким чином він зміг стати гравцем шкатулок Одена.

Він гадав, чи не помилка це зараженої магії, викликана шимами. Навіть будь у нього знання, яких насправді не було, його Дар відняла та відьма, Сікс, так що він не уявляв, яким чином, нехай навіть випадково міг ввести шкатулки в гру.

Рівно, як і не міг припустити, як можна відкрити вірну шкатулку без свого Дару. Чи не навколо Сікс закручувався цей сюжет, якого він ще не розумів?

Коли Даркен Рал викреслював ці заклинання перед тим, як відкрити одну з шкатулок, Річард нічого не зрозумів у їх послідовності.

Зедд говорив, що накреслення цих заклинань неймовірно небезпечне, що навіть одна невірно покладена лінія, намальована певною людиною, в певних обставинах і певним способом, могла викликати катастрофу.

У той момент всі ті символи здавалися таємними орнаментами, складовими якоїсь складної незнайомий мову.

З тих пір Річард багато чого дізнався про магічні візерунки і емблеми, прийшовши до розуміння значення деяких елементів — багато в чому так само, як раніше він вчив древнєд'харіанську мову окремими словами. У міру поглиблення цього розуміння він зміг вловлювати ідеї, які ці слова висловлювали.

Приблизно тим же шляхом він прийшов до думки, що заклинання, які малював Даркен Рал, щоб відкрити шкатулки, теж були частиною танцю зі смертю.

І це не було позбавлене сенсу. Зедд якось говорив йому, що сила Одена являє собою саму силу життя. Танець зі смертю складався, по суті, в збереженні життя, а суть Одена була сконцентрована навколо життя і захисту його від всепожираючого полум'я Вогняного Ланцюга.

Річард знову занурив палець у червону фарбу, і впоперек чола Джонрока лягла вигнута лінія. Ще кілька ліній — і виник символ зосередження сили. Він використовував зрозумілі йому елементи, але поєднував їх своєрідно, видозмінюючи.

Він не хотів, щоб сестри, побачивши малюнки, розпізнали їх істинне значення. Хоча орнамент був складений із знайомих елементів, в цілому він був оригінальний.

Снуючі довкола люди зупинялися подивитися, зачаровані не тільки процесом, але і самим малюнком. Було в ньому щось від поезії. Не розуміючи значення ліній, вони відчували спільність цих ліній у вираженні єдиної мети, несучу ключову ідею — саме те, чим вони були — загрозу.

— Знаєш, що мені це все нагадує? — Промовив один із спостерігаючих.

— Що? — Пробурмотів Річард, домальовуючи емблему, що означала потужний удар, що пробиває оборону противника.

— Чимось схоже на гру. Не знаю, чому, але ці лінії нагадують деякі атаки в Джа-Ла.

Здивований тим, що говорив такий же бранець як і він — що той вловив таку істотну особливість, Річард запитально глянув на нього.

— Будучи конюхом, — почав той пояснювати, — доводиться розуміти коней, якщо хочеш їх підкувати. Коня ти не спитаєш, що його турбує, але, якщо придивитися уважніше, помічаєш, наприклад, як він рухається. Через якийсь час ти вже розумієш, що значить ця мова жестів. Звертаючи увагу на такі деталі, можна не побоюватися, що кінь несподівано вкусить або брикне тебе.

— Дуже добре, — промовив Річард. — Власне, це якраз і є те, що я роблю. Я збираюся кожному з вас дати свого роду зображення сили.

— А звідки ти стільки знаєш про знаки сили? — Підозріло запитав один з людей, Брюс.

Він був солдатом Ордена в складі команди — з тих, що спали в власних наметах і яких зачіпала необхідність підкорятися вказівкам ключового гравця — неосвіченого язичника, якого заковували в ланцюг на ніч, немов тварину.

— Люди тут, в Новому Світі дуже вже багато честі надають застарілим повір'ям про чарівництво і іншу нісенітницю, замість того, щоб звернутися на істинний шлях, до Творця, до своєї відповідальності і обов'язку по відношенню до ближнього.

Річард знизав плечима.

— Я маю на увазі, що це просто моє уявлення, моя ідея знаків сили. Я і хочу намалювати на кожному те, що, мені здається, виглядає силою, ось і все.

Брюс, здавалося, не задовольнився відповіддю. Він вказав на лице Джонрока.

— А чому ти вирішив, що ці ось гнуті лінії та все інше виглядає, як знаки сили?

— Та не знаю, — вимовив Річард, намагаючись будь-яким чином припинити потік питань, не розкриваючи нічого справді важливого, — просто мені здається що така форма виражає силу.

— Це нісенітниця, — сказав Брюс. — Малюнки нічого не значать.

Кілька солдатів з команди спостерігали за Брюсом, очікуючи відповіді Річарда, ніби оцінюючи опір їх ключового.

Річард посміхнувся.

— Ну, якщо ти вважаєш, Брюс, що малюнки нічого не значать, може, у тебе на лобі я намалюю ромашку?

Всі засміялися — навіть солдати.

Брюс, раптом дещо розгубив свою самовпевненість, метаючи погляди на своїх регочучих товаришів, і прочистив горло.

— Коли ти так це говориш, я, здається, розумію, що ти маєш на увазі. Мабуть, я теж не відмовлюся від твоїх малюнків сили, — він ударив кулаком в груди. — Хочу, щоб інші мене боялися!

Річард кивнув.

— Вони й будуть, якщо ви все зробите так, як я кажу. Запам'ятайте, перед першою грою інші команди напевно побачать червону фарбу на наших лицях і вважатимуть це безглуздою вигадкою. Ви повинні бути до цього готові. Коли ви почуєте їх сміх, нехай цей сміх розбудить у вас лють. Нехай ця лють наповнить ваші серця бажанням заштовхнути їм цей сміх назад в горлянки. З першого нашого кроку на полі команда супротивника, та й багато глядачів, напевно будуть не просто сміятися, але і обзивати нас. Нехай. Нам того і треба. Нехай вони нас недооцінять. І коли вони будуть сміятися над нами або обзивати нас — збережіть ту лють, що відчуєте. Наповніть нею свої серця.

Річард по черзі подивився в очі кожному.

— Запам'ятайте, ми тут заради перемоги на турнірі. Ми тут заради шансу битися з імператорською командою. Тільки ми цього варті. Ті, хто буде сміятися над вами — нічого не розуміють в Джа-Ла.

Ми повинні змести їх, щоб дістатися до команди імператора. Люди в перших іграх стоять на нашому шляху. Вони на нашому шляху і вони сміються над нами.

Ступивши на поле, дозвольте їх глузуванням дзвеніти у ваших вухах. Наситіть ними свою лють, але зберігайте мовчання. Не дайте їм побачити жодної вашої емоції. Притримаєте цю лють до потрібного моменту.

Нехай вони вважають нас дурнями. Хай краще тішать себе, вважаючи нас легкою здобиччю, забувши про тактику. Нехай їх оборона ослабне.

У момент початку гри точно, узгоджено виплесніть свою лють на тих, хто обсипав вас насмішками. Ми повинні вдарити їх у всю силу. Ми повинні їх розтрощити. Ми повинні зіграти цю гру так, як ніби граємо з імператорської командою.

Ми не можемо виграти цей перший матч з перевагою в очко або два, як зазвичай. Цього недостатньо. Нас не влаштує ця жалюгідна перемога. Ми повинні бути безжальними. Ми повинні їх придушити. Ми повинні втоптати їх у землю. Ми повинні побити їх з перевагою мінімум в десять очок.

Люди повідкривали роти. Брови здивовано поповзли вгору. Такі перемоги траплялися тільки в дитячих іграх. На цьому ж рівні ще ніколи не чули про команду, яка грала з перевагою більше ніж у чотири-п'ять очок.

— Кожен член команди, що програла, отримує ударів батогом за кількістю програних очок, — сказав Річард. — Я хочу, щоб ця кривава екзекуція не сходила з язиків всіх інших команд в таборі.

З цього моменту ніхто вже не сміятиметься. Замість цього зустріч з нами буде турбувати кожну команду. А у тривозі людям властиво робити помилки.

Кожного разу, коли вони будуть допускати таку помилку, ми з готовністю вдаримо. Не дозволимо щоб їхня боязнь нас пропадала даремно. Втілимо в життя їхні найгірші побоювання. Нехай не даремною буде кожна крапля їх холодного поту без сну. Другу команду ми поб'ємо в дванадцять очок. І тоді наступна команда буде боятися нас ще більше.

Річард вказав червоним пальцем на солдатів в команді.

— Ви знаєте ефективність такої тактики. Ви залякуєте кожне місто на своєму шляху, щоб ті, кому ще тільки належить бути завойованими, тряслися від страху в очікуванні. Ваша слава йшла попереду вас, і вони боялися одного вашого прибуття. Їх страх дозволяв вам розгромити їх ще легше.

Солдати почали посміхатись. Тепер вони сприймали план Річарда в зрозумілих їм образах.

— Нам потрібно, щоб всі інші команди боялися команди з розфарбованими червоним мордами, — Річард стиснув у кулак вільну руку і вдарив себе в груди. — І коли прийде їхня черга, ми розтрощимо і їх.

І несподівано гравці стиснули кулак за його прикладом і вдарили себе в груди в клятві зробити саме так. Всі вони хотіли перемогти, і у кожного на це була своя причина.

Але жодна з цих причин ні в яке порівняння не йшла з причиною Річарда.

Він сподівався ніколи не грати з командою імператора — сподівався, що його шанс представиться йому набагато раніше — але він повинен був бути готовий зайти так далеко, якщо буде потрібно.

Він знав, що хороший шанс міг і не представитися до тих пір. Так чи інакше, він повинен був гарантувати, що вони дійдуть до фінального матчу, тоді у нього було б куди більше шансів.

Нарешті Річард повернувся до Джонрока і швидко закінчив малюнок на його м'язистих руках декількома емблемами, що символізували масивну важку атаку.

— Я наступний, добре, Рубен? — Запитав один.

— А потім я, — вторив інший.

— По одному, — відповів Річард. Поки я працюю, треба продумати нашу стратегію. Я хочу, щоб кожен точно знав своє місце у грі. Ми всі повинні чітко знати план і слідувати йому.

Ми повинні визначити умовні знаки. Я хочу, щоб ми були готові рвонутися на супротивника в першу ж мить. Хочу змести їх, поки вони не встигли ще відсміятись.

Кожен по черзі сідав на перекинуте відро, даючи Річарду розмалювати обличчя. До кожного Річард підходив, немов малюнок був питанням життя і смерті. Взагалі-то, так воно і було.

Вся команда перейнялася словами Річарда. Серйозність запанувала серед них, поки вони мовчки сиділи, спостерігаючи, як їх ключовий зображує — а знав про це лише сам Річард — самі смертоносні ідеї, які йому були відомі.

Навіть не розуміючи мови цих символів, вони усвідомлювали значення того, що вершив Річард. Вони бачили, що кожен з них виглядав страхітливо.

Коли з усіма було покінчено, Річард зрозумів, що це виглядає, як практично повне зібрання орнаментів, складових танцю зі смертю, що перекликається з елементами шкатулок Одена.

Залишилися лише символи, які він зберігав для себе — найнебезпечніші удари танцю — ті самі, що разили саму душу супротивника.

Один із солдатів в команді запропонував Річарду відполірований шматок металу, щоб він міг бачити себе, наносячи знаки танцю зі смертю. Він занурив палець в червону фарбу, немов у кров.

Люди зосереджено дивилися. Це був їхній бойовий вожак, той, за ким вони слідували в Джа Ла. Це було його нове обличчя, яке їм треба було вивчити і запам'ятати.

Завершальним штрихом Річард змалював блискавки Кон-Дар, символи сили, покликаної Келен, коли вони вдвох намагалися зупинити спробу Даркена Рала відкрити шкатулки Одена і вона вважала Річарда загиблим. Це була сила відплати.

Думки про Келен, про її втрачені назавжди спогади, відібрану у неї особистість, про Келен в полоні у Джегана і злобних переконань Ордена; пам'ятати її обличчя зі страшними синцями — все це піднімало в його крові бурю люті.

Кон-Дар означало «Кривава Лють».

* * *

Келен дбайливо обіймала Джилліан, коли вони йшли слідом за Джеганем. Свита імператора прокладала собі шлях крізь величезний табір, викликаючи тихе благоговіння в одних і вітальні крики в інших.

Деякі скандували ім'я Джегана, коли він проходив мимо, голосно схвалюючи те, як він керує ними в боротьбі за знищення язичницького опору Імперському Ордену, в той час, як ще більше людей славили його, як Джегана Справедливого.

Те, що стільки людей може дивитися на нього — чи на саме Братство Ордена — як на втілення справедливості, завжди кидало її в смуток.

Джилліан час від часу піднімала на Келен погляд довірливих очей кольору міді, дякуючи їй за укриття.

Келен було трохи соромно за свою претензію на захист — адже вона знала, що насправді її можливості забезпечити дівчинці безпеку вельми обмежені. Гірше того, в остаточному підсумку, Келен могла виявитися причиною тієї шкоди, яку можуть заподіяти Джилліан.

Ні. Вона нагадала собі, що вона не буде причиною цієї шкоди, якщо вона буде заподіяна. Джеган, як захисник неправедних вірувань Братства Ордена і провісник несправедливої справедливості, буде причиною.

Збочена віра Ордена виправдовувала, в їхніх очах, будь-яку несправедливість, що служить їхнім цілям. Келен не була відповідальна — ні в частині, ні в цілому — за зло, створене іншими. Вони повинні були самі відповідати за свої дії.

Вона сказала собі, що вона не повинна дозволяти собі перекладати провину зі злочинця на жертву. Однією з рис людей, насаджуючих злі вірування, було те, що вони завжди звинувачували жертву. Це була їхня гра, і вона не дозволить собі грати в неї.

Але все ж те, що Джилліан знову була переляканою полонянкою цих дикунів, розбивало їй серце. Ці люди зі Старого Світу готові шкодити безневинним людям в ім'я вищого блага, були зрадниками самої концепції блага.

Вони не були здатні щиро відчути душевний біль, тому що вони не цінували добро; вони відштовхували його. Не прагнення до цінностей, а, швидше, якась їдка заздрість керувала їхніми діями.

Єдиною радістю Келен з того моменту, як її захопив Джеган, було те, що вона змогла організувати втечу для Джилліан. Тепер навіть це було втрачено.

Поки вони йшли через табір, рука Джилліан міцно обхоплювала талію Келен, а її пальці стискали сорочку Келен. Було очевидно, що, хоч як її лякали зловісні солдати навколо, вона була ще більше перелякана особистою гвардією Джегана.

Люди, на зразок цих, вистежили її. Їй досить довго вдавалося уникати їх, але, як би добре вона не знала занедбані руїни стародавнього міста Каска, вона все ж була дитиною і не могла втекти від пошуку, що проводився настільки досвідченими і цілеспрямованими людьми.

Тепер, коли Джилліан була полонянкою у величезному таборі, Келен знала, що навряд чи вона зможе допомогти дівчинці знову вирватися з пазурів солдатів Ордена.

Поки вони йшли через бруд і сміття, біля стоячих в безладді наметів, возів і куп обладунків і припасів, Келен підняла обличчя Джилліан і побачила, що, принаймні, поріз від удару перестав кровоточити.

Одне з тих крадених кілець, що носив Джеган, залишило нерівний розріз на щоці Джилліан. Якби це був єдиний привід турбуватися! Келен погладила дівчинку по голові у відповідь на її болісну посмішку.

Джеган отримав швидкоплинне задоволення від того, що отримав назад дівчинку, яка посміла втекти від нього — а також від того, що мав тепер ще один засіб щоб катувати і контролювати Келен — але куди більше тепер його цікавило те, що було знайдено в розкопі.

Келен здавалося, що він знав більше про те, що там було поховано, ніж він показував. Наприклад, він не був так здивований знахідкою, як вона могла б очікувати. Схоже, він сприйняв її, як належне.

Переконавшись, що територія обгороджена і очищена від регулярних солдатів, він віддав офіцерам суворий наказ негайно доповісти йому, як тільки вони проломлять кам'яні стіни і проникнуть всередину того, що було поховане так глибоко під рівниною Азеріт.

Як тільки він переконався, що всі точно зрозуміли, як поводитися щодо знахідки і що всі старанно працюють у зазначеному напрямку, його увагу відразу повернулася до перших ігор турніру — він бажав побачити хоча б частину з них. Йому хотілося оцінити деяких потенційних суперників власної команди.

Келен і раніше була змушена відвідувати разом з ним матчі Джа-ла. Вона не прагнула йти на них знову — перш за все тому, що збудження і жорстокість ігор ввергали його в шалений настрій, до якого домішувалися дикі плотські бажання.

Ця людина і так була досить страхітливою, здатною на негайне і грубе насильство, але розбурханий емоціями після дня ігор Джа-ла він був ще більше неприборканим і імпульсивним.

У перший раз після повернення з ігор центром його збоченої пристрасті стала Келен. Вона боролася зі своєю панікою і, нарешті, прийняла, що він збирається зробити з нею те, що збирається зробити, і вона не може зробити нічого, щоб зупинити це.

Вона була паралізована жахом від того, що опинилася під ним і підкорилася неминучому. Вона відвела погляд від його розпусних очей і відпустила свій розум, відіслала його в інше місце, сказавши собі, що вона збереже свою гарячу лють до потрібного часу, до часу, коли ця лють послужить її меті.

Але потім він зупинився.

— Я хочу, щоб ти знала, хто ти, коли я зроблю це, — сказав він їй. Я хочу, щоб ти знала, що я значу для тебе, коли я зроблю це. Я хочу, щоб ти ненавиділа це більше, ніж ти ненавиділа кого небудь у всьому своєму житті.

Але ти повинна згадати, хто ти, ти повинна знати все, щоб це було справжнім насильством… а я хочу, щоб це було найгірше насильство з усіх, які ти можеш перенести, згвалтування, яке дасть тобі дитину, яка буде повсякчасним нагадуванням для нього, на яку він буде дивитися, як на монстра.

Келен не знала, ким був той «він».

— Щоб усе було саме так, — сказав їй Джеган, — ти повинна повністю усвідомлювати, хто ти, і все, що це означатиме для тебе, все, чого це торкнеться, усе, чому це нашкодить, все, що буде споганено цим навіки.

Думка про те, наскільки гіршим насильством це для неї тоді буде, була для нього важливіша, ніж задоволення своїх сьогохвилинних бажань. Одне це показувало, наскільки сильно ця людина жадала помсти, і наскільки важливу роль грала вона у виникненні цієї спраги.

Терпіння було якістю, яка робила Джегана ще більш небезпечним. Так, він був імпульсивний, але було б помилкою вважати, що це робило його безрозсудним.

Бажаючи щоб вона зрозуміла вищий сенс його дій, Джеган пояснив, що це багато в чому схоже на те, як він карав людей, які прогнівали Його.

Якби він вбивав таких людей, говорив він, вони були б мертві і не могли б страждати, але коли він змушував їх терпіти жахливий біль, вони самі бажали смерті, а він міг відмовити в ній.

Спостерігаючи їх нескінченні мукии, він впевнювався в тому, що вони по-справжньому шкодують про свої злочини, впевнювався в тому, що вони відчувають нестерпну скорботу по всьому, що було для них втрачено.

Це, сказав він їй, і було тим, що він приготував для неї: катування жалем і абсолютною втратою. Відсутність у неї пам'яті зробило її несприйнятливою до цих речей, тому він почекає відповідного часу.

Приборкавши свої почуття в ім'я досягнення цієї цілі, яка стане можливою, коли вона, нарешті, все пригадає, він заповнював своє ліжко іншими полоненими жінками.

Келен сподівалася, що Джилліан дуже юна для його смаків. Але вона знала, що він не погребує і нею, якщо вона зробить щось таке, щоб дати йому привід.

Коли вони рухалися через юрбу солдатів, що спостерігали вже розпочату гру, королівська варта просто розкидала з дороги всіх людей, які, з їх точки зору, були занадто близько до імператора.

Кілька людей, які рухалися недостатньо охоче, отримали удари шипастими ліктями, які майже проломили їм череп.

Один п'яний здоровань, який перебував у похмурому настрої, не бажав, щоб його відштовхували, нехай навіть заради імператора, тому він вирішив не поступатися підходячим королівським вартовим.

Солдат застиг на місці, ричачи і викрикуючи зухвалі погрози, але був тут же випатраний швидким косим рухом вигнутого ножа. Цей інцидент не уповільнив королівську свиту ні на мить. Келен прикрила очі Джилліан, щоб вона не бачила нутрощів людини, що вивалилися їм під ноги.

Так як дощ припинився, Келен скинула капюшон. Низькі темні хмари неслися по небу над рівниною Азеріта, вносячи свій внесок в задушливе почуття неволі.

Товсті і щільні, ці хмари не дозволяли сподіватися на те, що в перший день зими у сонячного світла буде хоч якийсь шанс. Здавалося, що весь світ поступово опускається в холодний, ціпеніючий, нескінченний морок.

Коли вони досягли краю поля для гри в Джа-Ла, Келен піднялася навшпиньки і, дивлячись через плечі охоронців, спробувала побачити обличчя гравців — гра вже давно почалася.

Коли вона усвідомила, що витягується, бажаючи побачити гру, вона негайно повернулася на місце. Останнім, чого б їй хотілося, це щоб Джеган запитав, звідки у неї взявся такий несподіваний інтерес до Джа-Ла.

В дійсності їй була цікава не гра. Вона хотіла побачити людину з сірими очима, людину, яка навмисно спіткнулася і впала у бруд, щоб заховати своє обличчя від Джегана — або, можливо, від Сестри Юлії.

Якщо дощ не піде знову, цій людині скоро буде складно залишатися з брудним обличчям, що приховувало його особистість. І навіть якщо дощ і бруд нікуди не зникнуть, Джеган швидко запідозрить недобре, якщо ключовий команди коммандера Карго весь час буде ходити з брудним обличчям.

І тоді бруд буде не ховати його, але, швидше, викличе підозру Джегана. Келен хвилювалася через те, що трапиться потім.

Багато з людей, що спостерігали за грою, радісно волали і вигукували заохочення, коли гравець однієї з команд проривався на територію іншої команди. Захисники кидалися на нього, щоб перешкодити йому просунутися далі. Уболівальники ревли, коли одні гравці валилися один на одного, в той час, як інші боролися, захищаючи свою територію.

Джа-Ла була грою, в якій люди бігали, ухилялися і кидалися один на одного, або блокували, або переслідували людину з броцем — важким, покритим шкірою м'ячем, трохи меншим, ніж людська голова — намагаючись захопити його, або атакувати з ним, або забивати ним голи.

Люди часто падали або їх збивали з ніг. Валяючись на землі без сорочок, люди швидко ставали слизькими не тільки від поту, але і від крові.

Квадрат поля для гри в Джа-Ла був розмічений лініями розмітки. У кожному кутку були ворота, по парі на кожну команду. Єдиною людиною, яка могла набирати очки і тільки протягом обмеженого часом раунду для його команди, був ключовий гравець, і навіть він повинен був робити це лише з особливої частини, розміченої на боці поля супротивника. З цієї зони кидка, яка йшла через все поле, він міг кинути броц в одне з воріт супротивника.

Закинути м'яч було непросто. Це був кидок з неабиякої дистанції, а ворота були невеликі.

Гравці супротивника могли блокувати кидок важкоїго броца, що робило задачу ще важчою. Вони також могли виштовхувати ключового із зони кидка — або навіть бити його по ногах — коли він намагався закинути м'яч.

Броц також міг служити чимось на зразок зброї, щоб збивати зі шляху заважаючих гравців.

Команда капітана могла очистити зону перед воротами від гравців супротивника, або вони могли захищати зону від блокуючих, що дозволило б йому знайти пролом у захисті перед одними з воріт і зробити кидок, або вони могли розділитися і спробувати зробити і те, і інше.

Кожна стратегія для кожної команди мала свої сильні і слабкі сторони.

А ще була лінія далеко позаду звичайної зони кидка, звідки капітан також міг спробувати кинути.

Якщо такий кидок потрапляв в ціль, його команда набирала два очки замість звичайного одного, але кидки з такої дистанції робилися рідко, тому що ймовірність перехоплення була набагато вища, в той час, як ймовірність попадання була дуже мала.

Такі спроби зазвичай робилися тільки від відчаю, наприклад, як остання спроба відстаючої команда набрати очки, перш ніж закінчиться час.

Якщо інша команда збивала капітана з ніг, то тоді і тільки тоді його півзахисникам було дозволено підібрати броц і спробувати закинути його.

Якщо спроба вразити ціль закінчувалася невдачею і броц вилітав за межі поля, нападаюча команда отримувала його назад, але отримувала його вже на своїй половині поля. Звідти вони повинні були починати атаку заново. І час, відпущений їм на володіння броцем, при цьому зменшувався.

У деяких клітинах поля на ключового атакуючої команди було заборонено нападати і відбирати у нього м'яч.

Однак ці клітини легко могли перетворитися на небезпечні острівки, де він міг потрапити в пастку і звідки вже не міг вибратися. Він, однак, міг віддати броц півзахисникові, а вирвавшись на простір, отримати його назад.

На решті клітинах, а також в зоні кидка, команда, яка захищалася, могла відняти або перехопити броц, заважаючи атакуючій команді закинути його. Однак якщо команда перехоплювала броц, вона не могла набирати очок, до повороту пісочного годинника, що означав її чергу атакувати.

Що вона могла зробити, так це постаратися утримувати його у себе так довго, як це можливо, щоб позбавити противника можливості закинути його в ворота. Атакуюча команда повинна була отримати його назад, щоб набрати очки. Сутички за володіння броцем просто закінчувалися кров'ю.

Пісочний годинник відміряв раунд кожної команди — можливість з кожного боку закинути броц в корзину. Якщо пісочного годинника не було, для вимірювання часу могли використовуватися інші засоби, наприклад, відро води, в якому пророблена дірка.

Правила гри в деяких випадках були досить складними, але в цілому вони були дуже гнучкими. Келен часто здавалося, що не було ніяких правил, крім основного, що команда може набирати очки тільки протягом відведеного їй на володіння броцем часу.

Обмеження часу володіння не дозволяло одній з команд монополізувати володіння броцем і надавало грі динамічності. Це була швидка фізично стомлююча гра, дія якої постійно переміщалася з одного краю поля на інший і яка не давала командам ні секунди відпочинку.

Так як закинути броц в ворота було дуже складно, команди рідко набирали протягом гри більше трьох-чотирьох очок. На цьому рівні гри вирішальний розрив, в кінцевому рахунку, зазвичай становив одно-два очки.

Задана кількість оборотів пісочного годинника для кожної із сторін становили офіційний ігровий час, але якщо після закінчення цього часу рахунок був рівний, гра тривала до тих пір, поки одна з команд не заб'є ще один гол, незалежно від того, скільки оборотів пісочного годинника ще буде для цього потрібно.

Коли це, нарешті, траплялося, в іншої команди був в розпорядженні лише один раунд, щоб відігратися. Якщо їм це не вдавалося, гра закінчувалася. Якщо вони набирали очко, інша команда отримувала ще один раунд.

Додатковий час тривав таким чином до тих пір, поки одна з команд не набирала очко, яке інша не могла відіграти протягом наступного раунду. З цієї причини Джа-Ла ніколи не могла закінчитися нічиєю. Завжди був переможець, завжди був переможений.

Коли гра закінчувалася, з додатковим часом, або без нього, команду, яка програла, шикували і кожного з її гравців сікли. Для покарання використовувався жахливий батіг, який представляв собою пучок зав'язаних вузлами шкіряних шнурів, з'єднаних разом у руків'ї.

До кінця кожного шнура був прикріплений камінь або шматок металу. Гравці отримували по одному удару за кожне програне очко. Натовп з ентузіазмом рахував кожен удар кожному гравцеві команди, що програла і стояла на колінах посеред поля.

Переможці походжали навколо поля, хизуючись перед натовпом, в той час, як переможені, схиливши голови, отримували належні удари батогом.

При такому жорсткому суперництві між командами, бичування завжди оберталося похмурим видовищем. Зрештою, гравців відбирали не тільки за вміння грати, але і за неприборкану жорстокість.

Натовп, яка дивився гри Джа-Ла, жадав кривавого видовища. Жінок, які приходили подивитися гру, кров не відштовхувала ні в найменшій мірі.

Вона лише збільшувала їх бажання привернути увагу улюблених гравців. Для жителів Старого Світу кров і секс були нерозривно пов'язані — будь це матч Джа-Ла чи розграбування міста.

Якщо в грі не проливалося достатньо крові, натовп міг розлютитися, вважаючи, що команди насправді не прагнули до перемоги по-справжньому.

Келен одного разу бачила, як Джеган наказав стратити команду, яка, на його думку, не билася з належним бажанням. Команди, які грали на залитому кров'ю полі, віддавали грі всі свої сили.

Чим більш жорстокими були гравці, тим кращими — з точки зору натовпу — вони були. Ноги і руки часто ламали, так само, як і черепи. Ті, кому вдалося вбити супротивника під час гри Джа-Ла, були широко відомі і оточені пошаною.

Цим людям поклонялися, і вони виходили на поле під дикий рев глядачів. Жінки, охочі бути з гравцями після матчу, найбільш воліли цих сильних чоловіків. Для Імперського Ордена Гра Життя була кривавим спортом.

Келен підійшла ближче до Джегана, що стояв біля краю поля в центральній його частині. Поки вони були на будівельному майданчику, гра вже почалася.

Королівська вартаа стояла по боках у Джегана і охороняла його спину. Особливі охоронці Келен оточували її досить щільно, щоб бути впевненими, що вона не спробує втекти.

Вона підозрювала, що розпалені фанати, особливо враховуючи їх пристрасть до спиртного, можуть стати причиною не просто дрібних неприємностей.

Але все ж, Джеган, незважаючи на демонстрацію сили його охороною, був не тією людиною, яка боїться неприємностей. Він захопив владу з допомогою грубої сили; він утримував її, будучи абсолютно безжалісним.

Навіть серед найбільших його охоронців, тільки деякі могли зрівнятися з ним хоча б в грубій силі, не кажучи вже про військове мистецтво і досвід. Келен підозрювала, що він міг однією голою рукою легко проломити людині череп.

І, крім усього, ця людина була соноходцем. Він, швидше за все, міг би без страху бродити на самоті серед самої злісної п'яної солдатні.

На полі команди зійшлися одна з одною в гарячій сутичці кісток і мускулів. Келен побачила, як капітан втратив свій броц, коли в нього врізалися відразу з обох боків. Стоячи на одному коліні, він задихався і притискав руку до ребер, намагаючись відновити подих. Він не був тою людиною, яку вона шукала.

Прогудів ріг, сповіщаючи кінець цього раунду. Уболівальники іншої команди дико кричали, радіючи з того, що команда їх супротивників жодного разу не змогла закинути броц. Суддя пройшов з броцем на інший кінець поля і кинув його капітану іншої команди.

Келен випустила беззвучне зітхання. Це теж був не він. Коли пісочний годинник перекинули, ріг прогудів знову. Капітан і його команда кинулися на іншу половину поля. Інша команда приготувалася захищати свої ворота.

Зіткнення плоті було жахливим. Один з гравців закричав від болю. Джилліан, що стояла за лінією стражників, не могла бачити того, що відбувалося на поле, але все одно зіщулилася від звучання диких криків.

Вона ще сильніше притулилася до Келен. Гра тривала, навіть коли помічники судді тягли з поля упалих гравців.

Джеган побачив достатньо, а тому він повернувся і пішов до наступного поля. Люди в натовпі пхалися і штовхалися — вони хотіли побачити гру, а прихід імператора заважав їм. Натовп був величезним, хоча в такому таборі він становив лише невелику частку людей.

Будівництво вала тривало, незважаючи на ігри. Більшість людей, які на ньому працювали, мали достатньо часу після закінчення своїх змін, щоб подивитися на інші ігри, які йшли всі дні і всі вечори.

З обривків розмов Келен зрозуміла, як багато команд змагалося за право зіграти проти імператорської команди. Турнір був прекрасною розвагою для людей, у яких не було інших занять, окрім нескінченних днів роботи і нескінченної облоги Народного Палацу.

Шлях крізь юрбу, яка улюлюкала, кричала, свистіла, яка дивилася далі гру, покинуту імператором, був довгий. Пробираючись через брудний, засмічений, смердючий табір, вони зрештою прийшли на інше поле.

Для імператора і його охорони мотузками вже був обгороджений спеціальний майданчик. Джеган і кілька офіцерів, що приєдналися до нього, довго говорили про команди, які повинні були грати.

Судячи з усього, гра, яку вони покинули, була між командами більш низького класу. Однак від гравців, які будуть грати в цій грі, з якоїсь причини очікували кращого видовища.

Два капітани якраз підходили до центру поля, щоб тягти соломинки, які повинні були визначити, яка команда отримає шанс вести перший раунд. В очікуванні натовп затих.

Обидва капітана витягли по соломинці, які суддя тримав у протягненому кулаці і подивилися на них. Людина, у якої була коротка, вилаялася. Удачливий капітан високо підняв свою і закричав від радості. Його гравці і вболівальники його команди відповіли громоподібним ревом.

Довга соломинка означала, що у нього є право вибору — взяти броц, щоб вести перший раунд або віддати його людині, яка витягнула коротку. Звичайно, жодна команда ніколи не поступалася шансом першою забити гол. Перший гол був майже вірною ознакою перемоги.

Судячи з того, що Келен підслухала в розмовах солдат і стражників навколо неї, багато хто вважав, що перемога у Грі Життя визначалася цим самим витягуванням соломинки. Вважалося, що соломинка відкриває те, що було уготовано долею.

Жоден з капітанів не був тим, кого шукала Келен.

Коли почалася гра, стало ясно, що ці люди були кращі тих, які грали в попередній грі. Зіткнення були жахливими. Люди кидали себе в повітря у відчайдушних спробах дістати один одного — або щоб звалити капітана, або щоб захистити його.

Капітан не тільки біг з броцем, але й використовував свою масу, щоб збивати людей зі свого шляху. Коли до нього підбіг інший чоловік, він з усієї сили кинув у нього броц з близької відстані.

Збитий важким ударом, захисник захрипів і впав. Натовп кричав і волав. Один з півзахисників підхопив броц і кинув його капітану, і вони побігли на через поле.

— Пробач мені, — прошепотіла Джилліан Келен, поки стражники, офіцери і Джеган дивилися гру, іноді відпускаючи коментарі щодо дій гравців.

— Це не твоя вина, Джилліан. Ти зробила все, що могла.

— Але ти зробила так багато. Я б хотіла бути такою ж сильною, як ти. Тоді б я…

— Тссс. Я теж полонянка. Ми обидві не рівня цим людям.

Після цього Джилліан злегка посміхнулася.

— Але я, у всякому разі, рада, що я з тобою.

Келен відповіла такою ж усмішкою. Вона подивилася на своїх стражників. Вони були захоплені грою.

— Я спробую придумати, як витягти нас звідси, — прошепотіла вона. Час від часу Джилліан виглядала з-за високих стражників, намагаючись побачити, що відбувається на полі.

Коли Келен помітила, що Джилліан потирає свої голі руки і що вона почала тремтіти від холоду, вона дбайливо обернула навколо неї свою накидку, ділячись з нею своїм теплом.

Час йшов, і кожна з команд набрала по очку. Келен знала, що при нічийному результаті гри кількість раундів може вийти далеко за межі відведеного часу, перш ніж буде визначено переможця.

Однак гра не протривала так довго, як вона думала, і навіть не знадобився додатковий час.

Капітана однієї з команд зачепили ззаду, і одночасно в точно узгодженому русі інший захисник врізався в нього спереду, вдаривши його плечем точно в груди. Капітан зашкутильгав і звалився на землю. Удар ззаду був таким, що цілком міг зламати йому ногу. Натовп дико заревів.

Келен відвернула обличчя Джилліан і притиснула його до себе:

— Не дивися.

Джилліан, знаходячись на межі сліз, кивнула.

— Я не знаю, чому вони люблять такі жорстокі ігри.

— Тому, що вони жорстокі люди, — пробурмотіла Келен.

Капітаном був призначений інший чоловік, у той час як полеглого лідера забрали під оглушливий задоволений рев з одного боку і сердиті крики з іншого.

Здавалося, що вболівальники обох сторін були на грані зіткнення, але гра відразу продовжилася, і вони були знову захоплені швидкою зміною ситуацій на полі.

Команда, яка втратила капітана, билася відчайдушно, але скоро стало ясно, що вони програють свою битву. Новий капітан не був рівнею тій людині, яку вони втратили. Коли останній відведений на гру раунд закінчився, вони програвали два очки — вражаюча перевагаа іншої команди.

Такий розрив, так само, як і виведення з ладу капітана іншої команди таким варварським способом, сильно зміцнить репутацію переможців.

Джеган і його офіцери здавалися задоволеними результатами гри. У ній була саме та жорстокість, кривавість і безжальна перемога, які, як вони думали, і повинні бути в Джалайдін.

Стражники, сп'янілі від смертельної лютості гри, шепотілися між собою, обговорюючи, які сутички їм сподобалися найбільше і чому. Натовп, вже розігрітий грою, був ще більше збуджений подальшим бичуванням. Розпалений, він з нетерпінням чекав нової гри.

В очікуванні нової гри натовп почав розмірено скандувати, нетерпляче вимагаючи, щоб наступні команди вийшли на поле. Вони плескали в долоні в такт своєму монотонному реву, який вимагав видовища.

Одна з команд з'явилася з натовпу на далекому краю поля справа. Судячи з того, як її вітали, це була улюблена команда натовпу.

Гравці, піднявши над головою стиснуті в кулак руки, дефілювали навколо поля, хизуючись перед шанувальниками. Люди в натовпі, так само, як і присутні в таборі жінки, вітали команду, яку вони знали і любили.

Один з охоронців Джегана, що стояв недалеко від Келен, сказав своєму сусідові, що ця команда більше ніж просто гарна, і що він очікує, що вона рознесе супротивника в пух і крах.

Судячи з криків натовпу, велика частина уболівальників дотримувалася тієї ж думки. Мабуть, це була найпопулярніша команда з жорстокою репутацією, яку люди Імперського Ордена поважали і пам'ятали. Після попередньої гри натовп солдатів була збуджений і жадав крові.

Величезна маса солдатів подалася вперед, витягаючи шиї, щоб побачити іншу команду, яка нарешті пробралася крізь натовп з лівої сторони поля. Вони виходили по одному, без піднятих кулаків, без будь-якої похвальби чи демонстрації своєї переваги.

Келен втупилася на них з таким же подивом, що й інші. Натовп затих. Не стало ніяких криків вітання. Люди були занадто вражені, щоб кричати.

Всі гравці виходили по одному і без сорочок, виходили з проходу, кордон якого складався з численної групи похмурих стражників, які всі, як один, були зі стрілами вкладеними на тятиви.

Кожна людина в колоні, яка тримала шлях до центру поля, була розфарбована дивними червоними символами. Лінії, завитки, кола і дуги покривали їх обличчя, груди, плечі і руки.

Їх зовнішній вигляд був такий, наче їх позначив кров'ю сам Володар.

Келен помітила, що у очолюючого їх команду чоловіка структура нанесених малюнків хоч і була схожа з іншими, все ж мала деякі відмінності. Крім того, тільки у нього були подвійні стріли блискавок на обличчі.

Починаючись від скроні з кожної сторони — одна була дзеркальним відображенням іншої; вістря кожної блискавки робило зигзаг по брови; центр кожної стріли блискавки перетинав повіку, нижньою частиною зигзага немов хльоснувши по вилицях, нарешті зникав у ямках кожної щоки.

Келен відчула цей страхітливий ефект підсвідомо. Лютість пильного погляду хижака випромінювалася сірими очима з центру кожної з пари блискавок.

Вся увага відволікалася на хитромудрі лінії, і тому було важко розібрати, хто цей чоловік. Дивні символи, особливо стріли блискавок, приховували риси обличчя під цією маскою. Келен раптово здогадалася, що це — його спосіб приховати свою особистість, і при цьому не вимазуючи себе брудом.

Але вона утрималася від того, щоб проявити хоча б тінь усмішки на своєму обличчі. Незважаючи на полегшення, в той же час їй було шкода, що вона не може побачити його обличчя, його справжнього обличчя, побачити, на кого він схожий.

Хоча він був не таким величезним, як деякі з інших масивних гравців, тим не менш, він був здоровим високим м'язистим чоловіком, але без тієї гори м'язів, якими були обвішані деякі з громил — огрядних бикоподібних здорованів. Його статура гармоніювала правильними пропорціями.

Продовжуючи пильно розглядати його, Келен раптово спохопилася, що хто-небудь може помітити її погляд, прикутий до нього. Вона відчула, як її обличчя почервоніло.

І все ж, вона продовжувала дивитися. Не в силах відірватися. У перший раз їй випала така можливість добре розгледіти цю людину. Якимось чином, вона знала, що він буде виглядати саме так.

Не виключено, що цей образ склався в її уяві і мріях. Холодний перший день зими несподівано здався їй теплим.

Вона задалася питанням, ким же був, по відношенню до неї, цей чоловік. Вона спробувала приборкати розбурхану уяву. Вона не насмілилася мріяти про те, чому не судилося збутися.

В той час, як ключовий гравець іншої команди реготав, чоловік з сірими очима очікувально стояв перед суддею, спрямувавши свій пильний погляд на колегу з команди супротивника.

Як тільки вона побачила цей строкатий візерунок команди, вона відразу зрозуміла, що солдати поставляться до цього, як до порожньої бравади.

Строкаті візерунки створювали членам команди зовнішній вигляд подібний до того, який людина в Старому Світі отримувала, жорстоко покарана за нахабство або за підбурювання.

Маскування особи було лише однією стороною медалі, але мало ще якесь відношення і до всього іншого. Він сильно ризикував собою і своєю командою, представивши їх в подібному зухвалому вигляді.

Було ясно, що, відзначивши себе стрілами блискавок, він переслідував мету, щоб ніхто не міг не помітити того, що він є ключовим гравцем, щоб направити осередок уваги іншої команди на себе. Вона не могла уявити, навіщо він зважився на таке.

Наслідуючи приклад свого лідера, вся без винятку команда, що стояла без макіяжу — почала реготати. До них приєднався натовп, регочучи, освистуючи і матюкаючи розфарбованих гравців, особливо їх капітана зі стрілами блискавок. Келен абсолютно не сумнівалася, що не було небезпечніше помилки, ніж намагатися висміювати цього чоловіка.

Гравці поцяцькованої команди, немов зроблені з каменю, продовжували очікувально стояти, в той час, як натовп увійшов в раж реготу й кепкування. Інша команда теж викрикувала шпильки і образи.

Деякі з бродячих табірних жінок почали кидатися всяким сміттям: курячими кістками, залишками їжі і навіть брудом, якщо не знаходили під рукою нічого іншого.

Гравці іншої команди перейшли на вигукування таких непристойностей на адресу людини із зображенням блискавок, які змусили Келен просто прикрити вуха Джилліан, притискаючи її голову до своїх грудей.

Вона закутала Джилліан своїм плащем. Вона не знала, як все буде розгортатися, але знала напевно, що ця гра — видовище не для дівчинки.

Ключовий гравець з парними стрілами блискавок стояв з нічого не виражаючим поглядом, який ніяк не розкривав його реакції на події.

Це нагадало Келен себе, коли вона надягала маску байдужості, опиняючись перед обличчям явно жахливих провокацій, і своїм безглуздим поглядом ніяк не проявляла того, що творилося у неї всередині.

І все ж, у спокійній поведінці цього чоловіка Келен читала ледь стримувану лють.

Він ніколи не озирався в її бік — його пильний погляд був зосереджений на ключовому команди супротивника. Але коли вона розгледіла його всього, його обличчя, навіть суцільно покрите малюнками, коли помітила, як він тримається, коли розгледіла його в подробицях, не в силах відірвати погляд, її коліна підкосилися.

Коммандер Карго, слідуючи з боку поля, прокладав собі дорогу через ряди охоронців, щоб приєднатися до Імператора Джегана. Діставшись до мети, він склав руки на грудях, явно не переживаючи з приводу того, який галас піднявся через його команди.

Келен зазначила, що Джеган не сміявся разом з усіма іншими. Він навіть не посміхався. Коммандер і імператор прихилили голови ближче один до одного і повели бесіду, слів якої Келен не могла розібрати в цьому хаосі глузувань, реготу і непристойних образ, які викрикувалися натовпом.

В той час, як Джеган і командер Карго продовжували бесіду, інша команда затіяла танець навколо поля, задерши руки, приймаючи схвальний крик натовпу, немов вони тільки що додали очко своїй команді. Вони вже стали героями, нічого не зробивши.

Ці солдати, керовані догматичним віруваннями, мотивувалися ненавистю. Вони сприймали будь-який прояв індивідуальності, як зарозумілість, віру в особистість — як неправедність, а подібну упередженість — як утиск.

Келен згадалися слова Джегана: «Братство Ордена наставляє нас, що бути краще когось, значить бути гірше всіх».

Люди щиро вірили в подібну догму, і тому вони одразу зненавиділи цих чоловіків, що посміли виділитися, що вважали себе іншими. Але ось дивина — вони прийшли побачити, яка з команд здобуде перемогу, побачити людей, що виявляться краще за інших.

Було неминуче, що вірування настільки ж абсурдні, як вчення Братства Ордена наведуть нескінченну плутанину протиріч, бажань і емоцій.

Недоліки, які легко виявлялися навіть самим елементарним здоровим глуздомом, покривалися щедрим нав'язуванням віри. Будь-хто, хто піддавав сумніву основи віри, вважався нечестивцем.

Ці люди добралися сюди, до Нового Світу, щоб знищити нечестивців.

Нарешті, суддею був відновлений порядок, який закликав натовп заспокоїтися для можливості почати гру.

Оскільки глядачі в деякій мірі втихомирилися, гравець з сірими очима жестом вказав у бік жмені соломи у судді, запросивши свого супротивника тягнути жереб першим.

Той, витягнувши соломинку, розплився в усмішці відтого, що довжина витягнутої соломинки безумовно здавалося виграшною довжиною.

Людина з сірими очима витягнула соломинку, і вона виявилася довшою.

Супроводжуваний несхвальною реакцією натовпу, суддя передав броц ключовому гравцеві з розмальованим обличчям.

Замість того, щоб піти в свою сторону поля і почати свій напад, він дочекався моменту, поки натовп трохи стихне, після чого люб'язно вручив броц ключовому іншої команди, тим самим, віддаючи йому свій шанси першим відкрити рахунок.

Натовп вибухнув диким реготом від такого несподіваного повороту подій. Звичайно ж, вони вирішили, що розфарбований ключовий був тим дурнем, який тільки що вручив перемогу іншій команді. Вони вибухнули схвальними вигуками, немов їх команда тільки що перемогла.

Жоден з гравців розмальованої команди не виявив якоїсь реакції на те, що їх ключовий тільки що зробив. Замість цього вони діловито почали маневрувати по полю, займаючи свої місця на лівій половині поля, готуючись до відбиття першого нападу.

Коли пісочний годинник був перевернутий і пролунав гудок рогу, атакуюча команда не стала витрачати часу даремно. Горячи бажанням виграти швидко, вони кинулися в атаку.

Викрикуючи бойові кличі, вони помчали через поле. У свою чергу, розфарбована команда понеслась до центру поля, щоб зустріти атаку. Рев натовпу став оглушливим.

М'язи Келен напружено стиснулися в очікуванні жахливого зіткнення плоті і кісток. Але нічого з того, що вона уявила, не відбулося.

Розфарбована команда — червона команда, як охрестили їх стражники — звернула зі свого напряму нападу і, розбившись на дві частини, охопила стороною передових блокерів, рухаючись не на них, а по напрямку тилових захисників.

Така несподівана і дилетантська помилка була посмішкою фортуни для команди, що пробивалася отримати очко. Слідуючи за своїми блокерами і фланговими гравцями, ключовий з броцем пройшов крізь пролом червоної команди, що відкрилася перед ним, і продовжив мчати прямо по полю.

В одну мить обидва крила червоної команди розгорнулися навколо своєї осі, і немов захлопнувши величезну щелепу, обрушившись, захопили блокерів всередину.

Розфарбований ключовий напав прямо на середину — на центральних блокерів з зовнішнього кута. Як тільки вони були готові зчепитися з ним, він обійшов одного, і немов вихором, ковзнув між двох інших.

Не повіривши своїм очам, Келен закліпала від тільки що побаченого. Виглядало так, що він виприснувся ніби слизька насінина дині з оточення півдюжини мужиків.

Один з громил червоної команди, ймовірно один з їх флангових, пішов на перехоплення ключового з броцем. Прямо перед тим, як наздогнати його, він пірнув під нього, але занадто рано, і тому його підсікаючий блок виявився занадто низький.

Чоловік з броцем перестрибнув прямо через нього. Натовп вибухнув схвальними вигуками від того, як спритно їх людина тільки що ухилилася від захоплення ніг.

Але ключовий, що з парою блискавок, теж стрибнув у повітря, використовуючи спину свого впалого флангового, як трамплін. Він зустрів іншого ключового в польоті, і, зачепивши його рукою, ще в повітрі перевернув його догори дригом.

Повністю дезорієнтувавши гравця, він тепер зумів вибити броц. Ще в повітрі, продовжуючи летіти і до того, як впасти на землю, людина з сірими очима зловила вивільнений броц. Приземляючись, він своєю ногою опустився на голову впалого ключового, встромивши його обличчям в бруд.

У Келен не викликало сумнівів, що він легко міг переламати шию того гравця, але він умисно утримався від цього.

Блокери з кожного боку рвонули на розфарбовану людину, яка тепер володіла їх броцем. Вивертаючись, той постійно змінював напрямок.

Вони безрезультатно плюхалися туди, де він тільки що був — і де його тепер вже не було. Їм все ж вдалася спроба придавити собою гравця, правда не його, а свого ключового.

Тепер червона команда володіла броцем. Навіть притому, що вони не можуть відкрити свій рахунок, оскільки це не їх період, вони в змозі не дати можливість отримати очко іншій команді.

Однак, з якихось міркувань, гравець з сірими очима продовжував рух по полю в супроводі двох своїх нападників і половиною своїх блокерів.

Вони перетинали поле, сформувавши бездоганний клин. Коли розфарбовані гравці досягли переможної зони супротивника, ключовий жбурнув броц в одне з двох воріт — навіть не дивлячись на те, що це ніяк не відіб'ється на їх результаті, оскільки цей період — не їх.

Він підійшов до броцу, витягнув його з сітки, а потім, замість того, щоб продовжувати володіти броцем і не надавати шанс іншій команді збільшувати свій рахунок, він пронісся назад по полю, і легким кидком знизу жбурнув броц назад ключовому супротивників, який досі стояв на колінах у бруді. Юрба зачудовано і збентежено ахнула.

Келен тільки що отримала підтвердження того, що вона зрозуміла з першої ж миті, коли оцінювала пильний погляд хижака в тій людині — він був найнебезпечнішим серед живучих. Більш небезпечний, ніж сам Джеган, небезпечний по-іншому, але набагато небезпечніший Джегана. Набагато небезпечніший будь-кого.

Цей чоловік був занадто небезпечним, щоб дозволити йому жити. Як тільки Джеган зрозуміє те, що вже зрозуміла вона — звичайно, якщо він ще не зрозумів цього — це послужить дуже вагомим аргументом, щоб прийняти рішення про його страту.

Команда, якій належав перший період, встановила броц на свою стартову точку праворуч, і люто прагнучи реабілітуватися і виграти очко, відкривши рахунок, рвонула по полю.

Дивно, але червона команда замість того, щоб побігти і зупинити напад, як можна далі від своїх воріт, продовжувала пасивно вичікувати. Це уявлялося їх помилкою, але Келен так не думала.

Нападаючі, досягнувши лінії червоної команди, накинулися на захисників. Червона команда різко замикала кожен напрямок, ухиляючись від самовпевнених блокерів. Під час бігу червона команда перебудувалася півмісяцем, по периметру якого розмістилися блокери.

Біжучи по полю, вони скошували нападників і блокерів супротивника, включаючи і їх ключового. Здоровенний нападник розфарбованих видер у нього броц, а потім підкинув його в повітря настільки високо, наскільки міг.

Гравець з блискавками, який був напоготові, стрілою промчав крізь лінію нападників у смертельній гонці і зловив броц ще до того, як той торкнувся землі.

Він випередив усіх гравців іншої команди, що переслідували його. Добравшись до протилежного кінця поля, він метнув броц в кут воріт, протилежний тому, куди закинув його в попередній раз.

Блокери пірнули під нього — він зробив легкий стрибок в сторону — і вони купою звалилися на землю біля нього. Риссю він добіг до сітки і назад взяв в руки броц.

— Хто той чоловік? — Низьким голосом запитав Джеган.

Келен зрозуміла, що Джеган мав на увазі того ключового гравця з нанесеними стрілами блискавок на його обличчі, людини з сірими очима.

— Його звуть Рубен, — відповів командер Карго.

Це була брехня. Келен знала, що не це ім'я носив той чоловік. У неї абсолютно не було ніяких міркувань з приводу його справжнього імені, але його ім'я було не Рубен. Рубен — таке ж маскування, як бруд, як червона фарба, що покривала його зараз. Рубен — його не справжнє ім'я.

І тут же в неї виникло питання: що змусило її так подумати.

У момент, коли днем раніше вони в перший раз зустрілися очима, вона зрозуміла, що він її знає. Значить, він кимось доводився їй в минулому. Вона не пам'ятала його, вона не знала його справжнього імені, але вона знала, що його звали не Рубен. Просто це ім'я йому не підходило.

Пролунав сигнал рогу, відзначаючи кінець першого раунду. Пісочний годинник був перевернутий, і ріг видихнув звук знову. Червона команда вже зібралася на своєму кінці поля, позаду їх стартової точки. Вони не потрудилися навіть використати перевагу щоб почати з секції, звідки їм дозволялося розпочати напад.

Замість цього, гравець, кого командер Карго назвав Рубеном, вже володіючи броцем, подав непомітний знак рукою. Брова Келен сіпнулася — вона помітила цей рух, оскільки уважно спостерігала за ним. Вона ніколи не бачила, щоб ключовий користувався подібними сигналами рукою.

Чоловіки, які грали в Джа-Ла, зазвичай діяли, як скоординований натовп, виконуючи призначену роботу на своїх позиціях — або блокерів, або нападаючих, або захисників, які пристосовували кожного в залежності від ситуації, що склалася.

Тактика гри полягала в тому, що якщо кожен гравець буде діяти на свій розсуд, то це дозволить команді вести гру з непередбачуваними ситуаціями, які швидко змінюються під час гри. Гравці, в деякому розумінні, кожен вирішував сам, як йому поступати.

Команда Рубена була іншою. Отримавши сигнал, вони розвернулися і скоординованим способом зібралися перед ним в атакуючому порядку. Вони не діяли, як невизначено узгоджений натовп; вони вели себе, як добре дисциплінована армія, що іде в бій.

Гравці іншої команди, до того часувже досить розгнівані, кожен з яких палав жадобою помсти, помчали на перехват команди з броцем.

Після перетину центру, гравці червоної команди всі, як один, розвернулися і рушили до сітки воріт по правому флангу. Наче ведмеді в шаленстві, вся обороняюча свої ворота команда кинулася на них.

Їх блокери знали, що їхнє завдання полягає в блокуванні супротивника, і вони мали намір зупинити просування червоної команди до того, як вони зможуть досягти переможної зони.

Але Рубен не пішов за своїми. В останній момент він рвонув уліво. Абсолютно один, навіть без підстраховки нападниками, він рушив по діагоналі в іншу сторону поля і дістався до сітки воріт зліва.

Велика частина гравців обох команд зіткнулася, утворивши величезну купу, і при цьому деякі із захисників навіть поняття не мали, що під всією цієї купою — його вже немає, хоча, звичайно, були переконані в зворотному.

Тільки один захисник волочився позаду, оскільки, помітивши маневр Рубена, вчасно розвернувся, щоб блокувати. Рубен пригнув плече і вдарив захисника прямо в груди, і, вибивши з нього дух, змусив його розпластатися. Не зупиняючись, Рубен дістався до кидкової зони поля і закинув броц в сітку.

Червона команда відбігла назад на свою частину поля, готуючи другу атаку, оскільки у них ще було достатньо часу в запасі. Кожен з них, поки чекав поспішаючого до них через поле суддю з броцем, стежив за поданими рукою знаками їх захеканого лідера.

Швидкий і простий знак, значення якого Келен абсолютно ніяк не розібрала. Коли суддя кинув броц Рубену, той стрімко зірвався в смертельний забіг. Його команда була напоготові і, розвернувшись віялом, послідувала вперед, створюючи щільну лінію перед ним.

Коли розгнівана, неорганізована група гравців іншої команди була в одному кроці від зіткнення, гравці червоної команди звернули ліворуч, пробиваючись крізь бар'єр захисників, зміщуючи момент інерції вліво.

Рубен, який був недалеко за лінією своїх гравців, різко пішов вправо і наодинці помчав по відкритій землі. Перш, ніж будь-який блокер зміг дістатися до нього, він, заричавши від зусилля, кинув броц з місця, що знаходилося далеко за межами стандартної одноочкової зони.

Було надзвичайно важко забити гол з такої дальньої відстані. Кинутий звідти броц, який потрапив би в ціль, приносив два очки, а не одне.

Броц описав дугу по повітрю вище голів захисників воріт, які з диким зусиллям намагалися дострибнути до нього. Збиті з пантелику дивним однолінійним нападом, вони ніяк не очікували такої далекобійної спроби кидка, а тому не були готові до цього. Броц опинився в сітці.

Пролунав гудок рогу, сповіщаючи кінець періоду, виграний червоною командою. Натовп ошелешено схопився з роззявленими ротами. У першому ж своєму періоді червона команда отримала аж три очки на свій рахунок — не кажучи вже про тих два, не зарахованих, що забив Рубен.

Тиша накрила поле в той момент, коли гравці іншої команди скупчилися для таємного обговорення того, як стрімко повернувся хід подій.

З боку було видно, що їх ключовий розгнівано викладав план. Вся команда вишкірилася від його пропозиції, потім вони закивали і розійшлися, щоб почати свій період з броцем.

Вирішивши, що у них з'явився новоспечений план, натовп знову почав видавати привітальні крики на їх підтримку. Перекрикуючи вітання натовпу, ключовий викрикував вказівки своїм гравцям. Двоє з його захисників кивнули у відповідь на наказ, який Келен не вдалося розчути.

Під його крики вони пішли в наступ, зібравшись в щільний клубок мускулів і люті. Замість того щоб рухатися в переможну зону, ключовий різко прийняв управо, спрямувавши атаку в дивному напрямку.

Рубен і його захисники перемістилися, щоб зустріти напад, але виявилися не в змозі вчасно перемістити і пустити в хід всю свою силу. Послідувало звіряче зіткнення.

Удар навмисно припав тільки на ключового Рубена і ні на кого більше з інших гравців, і більше того — вони демонстративно відмовилися навіть спробувати збільшити свій рахунок на користь того, щоб нанести каліцтво одному з гравців червоної команди і знизитиити здатність всієї команди вести гру ефективно.

Оскільки натовп волав від передчуття першої крові, нападники по одному виповзали з купи. Гравці з червоним забарвленням висмикували супротивників з купи, намагаючись дістатися до своїх в основі цієї купи. Лівофланговий нападник червоної команди, був єдиним, хто не піднявся.

Поки команда з броцем відбігала для підготовки чергової атаки, Рубен опустився на коліна перед лежачою на землі людиною, щоб зрозуміти, що з ним.

Судячи з того, що той навіть не намагався поворухнутися, стало ясно, що йому вже нічим не допомогти. Його лівофланговий нападник був мертвий. Натовп розривався радісними криками, коли жирна кривава смуга відзначала шлях, по якому тягли полеглого гравця.

Пильним поглядом хижака Рубен оглянув бічні лінії ігрового поля. Келен зрозуміла значення цього погляду. Вона повністю розуміла те, про що він думав, оскільки сама точно так само поставилася до цього з неприйняттям і запереченням. Стражники зі стрілами натягнули тятиву на луках, коли Рубен піднявся на ноги.

— Що відбувається? — Прошепотіла Джилліан, подивившись на Келен-під плаща. — Я нічого не бачу з-за всіх цих охоронців Джегана.

— Поранили одного з гравців, — відповіла Келен. — Звичайна бійка, нічого гідного уваги.

Джилліан кивнула і зарилася назад під захист рук Келен і в тепло її плаща.

Гра Джа-Лa не зупинялася ні під яким приводом, навіть через появу смерті на полі. Келен опанувало почуття глибокого суму, що смерть людини була лише складовою частиною цієї гри, яку глядачі вітали бурхливими оваціями.

Лучники розподілилися по периметру поля, спостерігаючи за бранцями, що грали в червоній команді. Виглядало так, що всі кінці стріл були націлені на одну людину.

У неї і в цього чоловіка з промальованими стрілами блискавок на обличчі, малося дещо спільне: кожен з них мав власну спеціальну варту.

Монотонний і повторюваний гул натовпу, який, немов молитва, волав до гри, приніс Келен відчуття, ніби повітря наповнюється чимось дивним, напруженим, чимось попереджуючим.

Броц був відданий команді, у якої все ще залишався час для свого періоду гри. Як тільки вони вишикувалися, вона зрозуміла — їх час настав.

Келен бачила, як грізний Рубен подав прихований знак своїм гравцям. Кожен відповів йому легким кивком. Тільки їм був доступний і зміст другого сигналу, коли Рубен крадькома показав їм три пальці. Тут же гравці розбилися на групи.

Вони коротко почекали той момент, коли інша команда, натхненна досконалим вбивством, стрімко пустилася через поле, супроводжуючи біг бойовим криком.

Вони вважали, що у них тепер є тактична перевага, яка зіграє їм на руку. Вони були впевнені, що тепер зможуть диктувати умови гри.

Поки команда з броцем мчала по полю, червона команда розбилася на три окремих клини. Рубен очолював менший центральний клин, спрямований на ключового з броцем.

Кожен з його двох нападників — величезний правофланговий і знову призначений на лівофлангового — очолювали більшу частину блокерів двох клинів по сторонах.

Деякі з чоловіків команди з броцем, на ходу почали зміщуватися в кожну сторону, щоб блокувати дивну побудову, нагадуючу три розведені клини, і зупинити спробу дістатися до свого ключового.

Охоронці Джегана з презирством обговорювали цю дивну оборонну тактику. З коментарів Келен розчула їх переконаність, що червона команда, розділившись на три групи, не залишила достатню кількість блокерів по центру щоб бути в змозі зупинити ключового з броцем — вони значно поступалися чисельністю тим, хто наступав на них.

Правоохоронці прийшли до висновку, що при подібному неефективному захисті, атакуючі легко відкриють свій рахунок, і, ймовірно, хтось з центральної групи поплатиться життям — цілком імовірно — сам ключовий гравець, оскільки він тепер практично беззахисний.

Два крайніх клини червоної команди врізалися в кожну зі сторін нападу, блокуючи її у зовсім несподіваній манері. Ноги атакуючої команди замолотили по повітрю, коли їх з усією люттю перекидали догори ногами.

Центральний клин Рубена нищівно встромився в основну групу блокерів, що захищали ключового з броцем. Щосили притискаючи броц до свого живота і слідуючи за своїми захисниками, ключовий перестрибував через плутанину своїх і чужих гравців, які зійшлися в двобої.

Рубен, який вбіг на повній швидкості в тил центрального клина, спритно ухилився від знищеної лінії охоронців і стрибнув через нагромадження своїх блокерів. Стрибаючи він відштовхнувся однією ногою, інший закручуючи поштовх від землі так, щоб він міг спірально обернутися в повітрі.

Долетівши до іншого ключового, Рубен обхопив правою рукою його голову немов у спробі зачепитися за нього, але інерцією свого обертання раптово і люто скрутив голову чоловікові.

Келен розчула характерний тріск, коли шия ключового переламалася. Коли вони вдвох звалилися на землю, Рубен виявився зверху, а його рука як і раніше обхоплювала шию ключового гравця.

Коли чоловіки обох команд стовпилися біля їхніх ніг, двоє гравців атакуючої команди, по одному з кожної сторони поля, продовжували перекидатися. Обидва каталися в муках від болю переламаних кінцівок.

Рубен піднявся над ключовим, який замертво лежав в центрі поля. Голова чоловіки була викривлена назад під жахливим кутом.

Рубен схопив вільний броц з землі, пронісся крізь приголомшених, вражених гравців, і закинув черговий м'яч, який не буде зараховано.

Сенс того, що він тільки що зробив, був очевидний: якщо інша команда обрала певну тактику гри — калічити його команду, то він прийняв відповідні заходи з адекватною відповіддю. Він дав попередження, що їх власними діями вони вибрали для себе те, що трапиться з ними.

У Келен тепер не залишилося сумнівів, що червоне забарвлення Рубена — далеко не зовнішня показуха. Гравці іншої команди залишалися в живих тільки його милістю.

Оточена майже незліченним числом загарбників і безліччю стріл, спрямованих на нього, ця людина тільки що встановила свої власні правила — правила, які не можна анулювати або відкинути.

Тільки що він пояснив своїм супротивникам, як вони будуть грати проти нього і його команди. Недвозначно було затверджено, що саме своїми власними діями супротивники Рубена визначать свою подальшу долю.

Келен пройшла гірку школу і знала, як зовні повинна вести себе, і тому втрималася від посмішки, від прояву радості з приводу того, чого він тільки що добився — утрималася від того, щоб бути єдиною в юрбі, яка б у весь голос вітала б цю людину.

Вона дуже хотіла, щоб він як-небудь подивився на неї — але він жодного разу не подивився в її бік.

З мертвим ключовим і двома іншими гравцями, що тепер були поза грою — в першу чергу відповідальних ні за що інше, як за вбивство лівофлангового нападника червоної команди — було схоже, що привілейована команда була на краю безпрецедентного краху.

Келен було цікаво, з яким же тепер рахунком червона команда переможе. Вона чекала, що він виявиться розгромним.

І тут, краєм ока, вона помітила підбігаючого посильного, який розпихав зі своєї дороги здоровенних охоронців і махав рукою в надії привернути увагу імператора.

— Ваше Превосходительство, — схвильовано вимовив чоловік задиханим голосом, — прибув чоловік. Сестри з тієї ділянки просять вас прийти як можна швидше.

Джеган не став задавати ніяких питань і витрачати час даремно. Він рушив на вихід в той момент, коли гра на полі відновилася. Келен озирнулася якраз в той момент, коли Рубен вдарив новоявленого ключового супротивників з такою силою, що у того хруснули зуби.

Всі здоровенні охоронці стовпилися навколо імператора, розчищаючи перед ним дорогу. Келен вирішила, що краще не привертати його увагу тим, що не послідує слідом за ним.

— Ми теж йдемо, — сказала вона Джилліан, яка все ще ховалася в теплі під плащем Келен.

Тримаючись за руки, щоб не загубитися, вони обернулися, щоб слідувати за Джеганем. Келен озирнулася назад через плече.

І на коротку мить вони зустрілися очима. У ту швидкоплинну мить Келен зрозуміла, чому жодного разу він не подивившись на протязі всієї гри в її сторону — він точно знав, де вона була весь цей час.

* * *

Очі Ніккі відчинилися. Вона задихалася в паніці. В її очах пронеслися неясні форми. Вона не бачила ніякого сенсу в цих туманних обрисах.

Силкуючись знайти пояснення, її розум хапався за спогади будь-якого роду, люто перебираючи їх мінливу сутність, намагаючись відшукати маючі відношення до події, ті, які б підійшли.

Величезне сховище всіх її думок, здавалося перебувало в такому ж безладі, як бібліотека, повна книг, які розкидало ураганними вітрами в грозу. Здавалося, нічого не мало для неї сенсу. Вона не могла зрозуміти, де знаходиться.

— Ніккі, це я, Кара. Ти в безпеці. Заспокойся.

Другий голос у похмурому, розпливчастому віддаленні сказав: «Я піду, покличу Зедда».

Ніккі побачила, як темний обрис рушив і потім зник в ще більшій темряві.

Вона усвідомила, що, мабуть, це була людина, котра розмовляла, проходячи через дверний проріз. Це була єдина річ, що мала сенс.

Вона думала, що закричить від полегшення, будучи нарешті здатної за всіма цими обрисами і тінями вловити просте поняття дверного отвору і значно більш складне поняття людини, що рухається.

— Ніккі, заспокойся, — повторила Кара.

Тільки тоді Ніккі усвідомила, що вона відчайдушно опиралася, намагаючись рухати руками, і її тримали. Це було так, немов її розум і тіло одночасно струснули, намагаючись змусити запрацювати крізь метушню і сум'яття, змусити вхопитися за щось надійне.

Але вона починала розуміти побачене.

— Сікс, — сказала вона з великим зусиллям. — Сікс.

Чорний спогад почав вимальовуватися в її розумі, як ніби вона закликала його, і він повернувся, щоб прикінчити її. Вона сконцентрувалася на значенні цього слова, цього імені, цієї темної фігури, що плавала в її свідомості.

Вона притягнула розкидані частинки, складаючи їх навколо неї. Коли один зі спогадів підійшов — спогади про цілий ряд подій з Ріккі, Зеддом та Карою піднялися наверх, заморожені на місці у вигляді ступенів — і вона пішла далі, додаючи черговий шматочок.

Скоряючись силі її волі, порядок почав лягати на місце. Її думки немов потекли по руслу річки. Її спогади почали об'єднуватися.

— Ти в безпеці, — сказала Кара, все ще тримаючи руки Ніккі. — Заспокойся ж.

Але Ніккі не була в безпеці, ніхто з них не був. Вона повинна була щось зробити.

— Сікс тут, — змогла вимовити вона крізь зціплені зуби, борючись, щоб відштовхнути Кару з дороги.

— Я повинна зупинити її. У неї шкатулка.

— Вона пішла геть, Ніккі. Просто заспокойся.

Ніккі моргнула, все ще намагаючись прояснити своє бачення, все ще намагаючись втихомирити своє дихання.

— Пішла геть?

— Так. Ми вже в безпеці.

— Пішла геть? — Ніккі вчепилася в червону шкіру, притягаючи до себе Морд-Сіт. — Пішла геть? Вона пішла? Як давно вона пішла?

— Вчора.

Спогади про темну фігуру немов відскочили за межі досяжності.

— Вчора, — Ніккі дихала так, немов провалилася крізь подушку. — Милостливі духи.

Кара нарешті випросталася. Ніккі більше не намагалася піднятися. Все було даремно.

Вона думала, що, можливо, ніколи більше не захоче знову встати. Вона втупилася в порожнечу.

— Чи був поранений хто-небудь ще?

— Ні, тільки ти.

— Тільки я, — повторила Ніккі зниженим тоном. — Краще б вона мене вбила.

Кара насупилася.

— Що?

— Краще б Сікс мене вбила.

— Що ж, я впевнена, що можливо вона і хотіла б, але вона не змогла цього зробити. Ти в безпеці.

Кара не зрозуміла, що Ніккі мала на увазі.

— Усе дарма, — пробурмотіла Ніккі про себе.

Все було втрачено. Вся робота була ні до чого. Все, чого Ніккі досягла, що виявила, розтануло в лункому сміху темних тіней.

Вся робота, складання разом окремих частин, колосальне зусилля нарешті зрозуміти, як же це все насправді функціонує, залучення величезної сили, щоб це контролювати і направляти — все це було даремно.

Це було однією із самих складних речей, які вона коли-небудь робила… І зараз все це звернулося в прах.

Кара вмочила край рушника в чашу з водою на столику осторонь. Вода потекла назад, коли вона вичавила рушник. Звук кожної краплі, що падає назад в чашу, був пронизливим і болючим.

Так само як неясний обрис форм і тіней, якими вони були, коли вона вперше прокинулася, все розплилося в необроблену розмитість. Кольори здавалися осліпляюче яскравими, звуки різкими. Дюжина свічок в найближчому канделябрі світили, як дванадцять маленьких сонць.

Кара притиснула вологий рушник до чола Ніккі. Червоний колір шкіряного облачення Морд-Сіт, різав Ніккі очі, тому вона їх закрила. Мокрий рушник відчувався, немов тернисті прути, притиснуті до ніжної плоті.

— Є інша неприємність, — сказала Кара тихим довірчим голосом.

Ніккі відкрила очі.

— Інша неприємність?

Кара кивнула, проводячи рушником по шиї Ніккі.

— Проблеми з Головною Вежею.

Ніккі кинула погляд від ніжок свого ліжка до важких темно-синіх розшитих золотом портьєр на вузькому вікні. Вони були засмикнуті, крізь них не просочувалося взагалі ніякого світла, тому вона вирішила, що має бути вже ніч.

Подивившись знову на Кару, Ніккі насупилася, незважаючи на те, що це приносило їй біль.

— Що значить, проблеми з Вежею, якого роду ці проблеми?

Кара відкрила рот, щоб заговорити, але повернулась на звук суєти, який доносився позаду неї на іншому кінці кімнати.

Зедд увірвався в кімнату, не постукавши. Його лікті гойдалися вгору і в сторони з кожним розгонистим кроком, його проста мантія здіймалася позаду нього, ніби він був королем цього місця, і прийшов по своїх королівських справах. Так припустила Ніккі по його виду.

— Вона прокинулась? — Запитав він Кару, перш ніж досяг узголів'я ліжка. Його хвилясте біле волосся виглядали особливо розпатланим.

— Я прокинулася, — відповіла сама Ніккі.

Зедд різко зупинився, дивлячись на неї. Він нахилився хмурячись, бажаючи упевнитися в цьому особисто, ніби не довіряв її словам.

Він притиснув кінчики своїх довгих кістлявих пальців до її лоба.

— Твоя лихоманка спала, — заявив він.

— У мене була пропасниця?

— Свого роду.

— Що ти маєш на увазі під «свого роду»? Лихоманка — це лихоманка.

— Не завжди. Лихоманка, яка була у тебе, була спровокована швидше напругою сил, ніж хворобою. В даному випадку, якщо бути точним, напругою твоїх власних сил. Лихоманка була реакцією твого тіла на шок. Таким же чином, як нагрівається шматок металу, коли гнеш його вперед і назад.

Ніккі переводила погляд з одного на іншого.

— Чому це не подіяло на тебе чи на Кару?

Зедд нетерпляче постукав по скроні.

— Тому що я був досить розумний, щоб встигнути накинути мережу. Я захистив себе і Кару, але ти була занадто далеко. На такій відстані її захисні властивості не були здатні захистити тебе від пошкодження, але я ризикнув це здійснити.

Незважаючи на те, що цього було недостатньо, щоб повністю відгородити тебе від її впливу, але виявилося, принаймні, достатнім, щоб врятувати твоє життя.

— Твоє заклинання мене захистило?

Зедд похитав пальцем, наче вона погано себе вела.

— Ти-то вже точно нічого не зробила у свій захист.

Ніккі здивовано моргнула.

— Зедд, я намагалася. Я не думаю, що коли-небудь швидше намагалася використати свій Хань. Я намагалася всіма силами кинути всю свою міць, я клянуся. Це просто не спрацювало.

— Ну, звичайно, ні, — Він гнівно зметнув руки вгору. — У цьому-то і була твоя проблема.

— У чому була моя проблема?

— Ти занадто сильно старалася.

Ніккі підвелася й сіла в ліжку. Світ несподівано закружляв. Вона була змушена прикрити очі руками. Обертання викликало нездужання в її шлунку.

— Про що ти говориш? — Вона трохи підвела свою руку, щоб поглянути на нього крізь щілинку при світлі свічок. — Що значить, я занадто сильно намагалася?

Вона думала, що її зараз знудить. Немов роздратований відволіканням, Зедд закотив рукави, дотягнувся і натиснув пальцем на протилежну сторону її лоба. Ніккі відчула поколюючу дію магії Приросту, яка мурашками розповзалася під її шкірою.

Для неї було дещо незвично не відчувати ніякої ущербності Дару в його силі, адже він не володів магією Збитку. Нездужання розсіялося.

— Краще? — Запитав він тоном, що припускає, ніби він вважав, що це все її власна вина.

Ніккі покрутила головою туди-сюди, напружуючи м'язи шиї, перевіряючи рівновагу. Вона спробувала відчути нудоту, боячись, що вона підступить раптово, але цього не сталося.

— Припускаю, так.

Зедд тріумфально всміхнувся.

— Добре.

— Що значить, я занадто сильно старалася?

— Ти не можеш битися з відьмою, таким чином, яким ти це намагалася зробити — і вже тим більше з відьмою, настільки могутньою, як ця. Ти занадто тиснула.

— Занадто тиснула? — Вона відчула себе так незатишно, ніби була послушницею, не здатною засвоїти простий урок, що викладається нетерплячою Сестрою. — Що ти маєш на увазі?

Зедд зробив непевний жест.

— Коли ти використовуєш силу, намагаючись подіяти на те, що встигає блокувати її, вона просто повертається назад. Ти не можеш дістатися до цього своєю силою, тому що сила, яку ти використовуєш, ще не створила основоположну ланку між вами, між джерелом і метою, вона все ще у своєму вільному плаванні, в нейтральному стані.

Теоретично Ніккі зрозуміла, про що він говорив, але вона не знала, чи відповідає це даному випадку.

— Ти хочеш сказати, що це подібно до блискавки, якій необхідно знайти дерево або що-небудь високе, щоб закріпити свій зв'язок з землею, щоб запалитися? Що якщо навколо немає такої зв'язуючої ланки, вона просто вибухає всередині хмари? Обертається на себе?

— Я ніколи не думав про це такими поняттями, але, гадаю, ти можеш думати, що це щось подібне. Можна сказати, що твоя сила звертається на тебе, наче блискавка, що повертається в хмару, коли вона не здатна розрядитися в землю.

Відьма — одна з небагатьох людей, яка інстинктивно розуміє чітку природу прояву сили, хитросплетіння її потреб у встановленні зв'язку, і шляхи, якими визначені заклинання повинні з'єднатися з обох кінців.

— Ти маєш на увазі, що вона знає, як працює блискавка, — сказала Кара, — І вчасно висмикнула килим з-під Ніккі?

Зедд метнув на жінку приголомшливо грізний погляд.

— Ти справді нічого не знаєш про магію, чи не так? Або сказала це, лиш би кинути якусь фразу.

Вираз обличчя Кари потемнів.

— Якщо я витягну цей килим з-під тебе, я думаю, ти зрозумієш це досить добре.

Зедд закотив очі.

— Ну, це сильне спрощення, але я думаю, можна сказати і так… В якомусь ступені, — додав він видихаючи.

Ніккі вже їх не слухала, її думки були десь далеко, в іншому місці. Вона згадала, що сама зробила щось подібне, виконавши аналогічний трюк з силою і зв'язком, коли Звір атакував Річарда в захищеній щитами частині Замку. Вона створила з'єднуючий вузол, але не наділила це з'єднання достатньою силою, щоб завершити його.

Це очікування, не будучи здійсненим, притягнуло енергію найближчої блискавки до звіра, негайно ліквідувавши його. Оскільки Звір не був насправді живим, він не міг бути по-справжньому знищений, точно так само, як труп, будучи вже мертвим, не може бути убитий або стати ще мертвішим.

Але тут все було по-іншому. Це було понад розуміння того, що Ніккі зробила зі Звіром. Це скоріше було протилежним тому, що вона зробила.

— Зедд, я не розумію, як це можливо. Це як ніби кидати камінь; варто зробити кидок, і траєкторія вже встановлена. Камінь полетить по заданій траєкторії до місця призначення.

— Вона вдарила тебе по голові твоїм власним каменем, ще до того, як ти його кинула, — сказала Кара.

Зедд обдарував її вбивчо похмурим поглядом, наче вона була нетерплячою ученицею, яка тільки що висловилася без дозволу. Рот Кари зробив з зусиллям стримуваний рух, але залишився закритим.

Ніккі не звернула уваги на те, що її перервали і продовжила:

— Вона повинна була діяти на певну силу, як тільки ця сила була задумана, ще до того, як вона була повністю сформована, коли вона тільки починала запалюватися. Саме тоді створюється базовий вузол. В цій точці повна природа і міць заклинання навіть ще не почали існувати.

Зедд скоса глянув на Кару, щоб переконатися, що вона має намір зберігати мовчання. Коли та склала свої руки і залишилася мовчазною, Зедд обернувся до Ніккі.

— Це в точності те, що вона зробила, — сказав він.

Ніккі ніколи раніше безпосередньо не стикалася з відьмами, тому докладний механізм їх дій був для неї загадкою.

— Як?

— Відьма переміщається у вирі часу. Вона бачить потік подій в недалекому майбутньому. Їх здатність, багато в чому, ніби додаткова форма пророцтва. Це означає, що вона була готова до заклинання раніше, ніж ти видала його.

Вона знала, що трапиться. Її власна здатність, її власний Дар дозволяє їй діяти проти тебе, перш ніж ти закінчиш те, що збиралася зробити з нею.

Це все приходить до них абсолютно природно, немов інстинктивний рух руки, коли хтось б'є тебе. Її блок вже там, коли ще лише формується твоя мережа, коли ти тільки починаєш розвертати свій удар.

Вона відмовляє тобі в базовому з'єднанні, тому твоя мережа не може навіть почати формуватися. Як я вже сказав, вона здатна розвернути силу назад перш, ніж склалося з'єднання між керуючим і об'єктом. Твоя сила падає сама на себе — тобто, на тебе.

З її боку на це не йде багато енергії. Її сила — це твоя сила. Чим ретельніше ти намагаєшся щось зробити, тим важче це стає здійснити. Вона не збільшує своїх зусиль, вона просто повертає твої, замикаючи коло. Чим сильніше ти напиратимеш, тим більше сили повертається до тебе від її блоку.

Відьма тебе використовує. Ця сила, твоя сила, падає на тебе знову і знову, чим старанніші твої спроби. Тим же чином, як згинання металевої пластини вперед-назад нагріває її, і так твоя власна сила прагне назад до тебе знову і знову, кожного разу, коли ти намагаєшся створити заклинання, щоб перебороти її, що ввергає твоє тіло в лихоманку.

— Зедд, цього не може бути. Ти ж використовував магію. Я бачила, що ти сплів мережу і це не завдало тобі шкоди. Значить, її блок зазнав невдачі.

Старий чарівник посміхнувся:

— Ні, він не зазнав невдачі, він був провалом з самого початку. Я використав мінімум необхідної енергії, так що вона не змогла почерпнути з неї силу. А оскільки вона не змогла почерпнути силу, вона не змогла заблокувати заклинання або направити його назад. Їй не було за що вхопитися.

— Якого роду заклинання може зробити подібну річ?

— Я створив захисну мережу з вплітанням простого врівноважуючого заклинання. Тобі слід було зробити те ж саме.

Ніккі провела рукою по обличчю.

— Зедд, я чаклунка зі стажем. Але я ніколи навіть і не чула про врівноважене заклинання.

Він знизав плечима.

— Ну, я вважаю, ти і тепер всього не знаєш, чи не так? Я використав врівноважене заклинання для оболонки, тому що, якщо б я промахнувся і зробив би його трішки сильніше, і вона відобразила б його на мене, ну, вона б зробила мене просто більш врівноваженим.

Стати більш спокійним навіть допомогло б мені. Я б тоді знав, що перейшов кордон, і був би більш витриманий для чергової спроби, і мав б кращі шанси досягти успіху вдруге.

Ніккі вражено хитала головою.

— Це вже точно, що я не знала достатньо, щоб мати справу з подібними Сікс. Те, що ти зробив, можливо і не могло долетіти до мене, але, принаймні, цього було достатньо, щоб утримати її від убивства.

Зедд тільки посміхнувся. Ніккі глянула на нього.

— Де ти навчився цьому трюку?

Він знизав плечима.

— Неприємний досвід. Я мав справу з відьмою раніше, тому знав, що існує єдина річ, яку я можу зробити.

— Ти маєш на увазі Шоту?

— Частково, — сказав він. — Коли я забрав у неї Меч Істини, у мене було дуже багато неприємностей. Ця жінка підступна, розумна і сповнена неприємних сюрпризів, прихованих за блискучими очима і лукавою усмішкою.

Я виявив, що використання речей звичайним чином просто не спрацьовує. Моя боротьба її забавляла. Чим більше сили я використовував, тим гірше робив самому собі, і тим ширше вона посміхалася.

Він посміхнувся про себе, немов злегка відхилившись у думках.

— Ця була її помилка — посміхатися. — Він підняв вгору палець, щоб висловити свою позицію. — Вона вивела мене з себе, тому все, що я зробив — це перестав чаклувати. У той момент я і зрозумів, що моє використання сили було тим, що давало необхідну їй енергію.

— Тому ти не використав силу.

Він розпростер свої руки, неначе вона, нарешті, засвоїла урок.

— Іноді, робити те, що ти збираєшся зробити, може бути найгіршим виходом. Іноді, щоб досягти того, що тобі потрібно, ти повинен стриматися на самому початку.

Як тільки до неї дойшла ідея, яку він висловив, всі її безладні спогади, — розставлені у глухі кутки шматочки якоїсь величезної мозаїки, які до цього нікуди не підходили, — звільнилися звідти, де вони томилися в темних кутках її свідомості, встаючи на місце. Вона немов побачила все в новому світлі.

Несподіване розуміння потрясло Ніккі. Її щелепа відвисла, очі широко розкрилися.

— Тепер я розумію. Я знаю, що це означає. Милостиві духи, я розумію. Я знаю призначення стерильних полів.

— Стерильне поле? — З підозрою глянув Зедд. — Про що це ти?

Ніккі торкнулася чола кінчиками пальців, збираючись з думками. Вона насилу уявляла, як вона не зрозуміла цього раніше. Вона глянула на Чарівника.

— Щоб магія Одена запрацювала, необхідний складний ланцюжок подій. Як ти і сказав, повинні бути створені зв'язки, засновані на первинному базисі, такі ж, як і для будь-якої іншої магії.

Всі вони, загалом-то, були створені чарівниками в давнину і мають грунтуватися лише на їх знаннях про природу речей, з якими ті взаємодіяли.

По більшій частині, сутність магії Одена — це складне структуроване заклинання. Як і будь-яке аналогічне йому заклинання воно запускається з допомогою певної послідовності подій.

А далі заклинання діє за певним сценарієм. І не важливо наскільки складний цей сценарій: одного разу запущений, він діє в відповідності зі своїми основоположними принципами.

— Так, так, а сонце сходить на Сході, — пробурмотів Зедд, передражнюючи Ніккі, — До чого це ти ведеш?

— Це все взаємопов'язане, — сказала вона, ніби про себе, спрямувавши погляд в нескінченність.

Раптово вона перевела погляд на Чарівника:

— «Книга Життя» лише описує, як ввести магію Одена в гру. У ній немає опису сценарію дії заклинання. Вона просто «Інструкція по експлуатації» магії. Метою книги не є пояснення теорії і принципів дії магії Одена.

Щоб скласти про неї більш повне уявлення, необхідна інформація з інших джерел. Магія Одена була створена з певною метою — врівноважити заклинання Вогняного Ланцюга.

Однак, як і будь-яка інша магія, вона може потрапити не в ті руки або бути вкраденою з метою панування над світом живих. Але основні ланки магії Одена — складні структуровані заклинання, одного разу запущені, вони протікають згідно своїм внутрішнім законам.

У той же час ці закони вимагають виконання певних умов, щось на зразок ключа до них — тобто «Книги Зниклих Тіней». Це — міра обережності і захист магії Одена від непосвячених.

Ніккі все ще перебирала в думці нові зв'язки, вперше складаючи докупи розрізнені кусочки знань, зібрані з різних джерел, в одну цілісну картину.

— Ну, звичайно, — бовкнув Зедд, нетерпляче махнувши рукою, — шкатулки Одена спеціально створювалися як противагу магії Вогняного Ланцюга. Ми вже знаємо про це. І навіть більше — ми, само собою зрозуміло, знаємо, що для магії Одена повинні бути створені спеціальні умови для її нормального протікання і про те, що далі вона буде діяти відповідно до зумовленого порядку. Це ясно, як Божий день.

Ніккі відкинула ковдру, остаточно проганяючи сон. Поглянувши вниз, вона виявила себе одягненою в рожеву нічну сорочку. Вона ненавиділа рожевий. Ну, чому її завжди наряджають в ту саму рожеву нічну сорочку? Напевно інших у них просто немає, подумала Ніккі.

Практично не замислюючись, вона пропустила найтонший потік Магії Збитку зверху вниз по всій довжині сорочки. Магія пройшла крізь всю тканину сорочки, знаходячи і знищуючи її кольорові пігменти. Сорочка повністю втратила свій колір від лінії шиї до Подолу, ставши просто білою.

Вражений Зедд втупився на нічну сорочку:

— Ти тільки що скористалася Магією Збитку, магією Підземного світу, магією самої смерті тільки для того, щоб знебарвити цю сорочку?

— Ну так. Так набагато краще, ти не знаходиш? — Вона не надала значення тону питання Зедда, її думки були зайняті зовсім іншим.

Зедд підняв руку, протестуючи:

— Я не вважаю це хорошою ідеєю…

— Навіщо все це? — Запитала Ніккі, обірвавши його протест, який менше всього її зараз турбував.

Зедд завмер. Він виглядав розгубленим:

— … Щоб врівноважити заклинання Вогняного Ланцюга… ні-ні, я маю на увазі, яке взагалі призначення противаги цьому заклинанню — призначення магії Одена?

Його нетерплячість здавалося б в очевидних речах, почала переходити в роздратування:

— Ну, можливо, щоб ми пам'ятали про об'єкт заклинання! — його очі спалахнули, — Щоб ми пам'ятали про Келен!

— Так, саме так. Але це занадто просте уявлення про об'єкт і цілі заклинання. — Ніккі похитала пальцем, зайнявши роль учителя замість того, щоб бути учнем. — Щоб реалізувати те, про що ти говориш, заклинання повинно відновити наші спогади про неї.

Магія Одена не поверне нам забутих спогадів, а скоріше, допоможе відтворити забуту нами картину подій.

Ми не повернемо собі втрачені спогади. Нам просто нічого згадувати, бо цих спогадів більше не існує. Ми не просто їх втратили — вони були розкладені і знищені каскадним ефектом заклинання Вогняного Ланцюга.

Справа не в тому, що ми не в змозі пригадати минулі події, людей. Суть в тому, що ці частини нашої свідомості, нашої пам'яті, були просто стерті. Тому насправді нам нічого згадувати.

Відтворення втрачених спогадів і повернення точної пам'яті про забуті речі і події — абсолютно різні речі. Це подібно відмінності між сплячим і мертвим: спочатку здається, що обидва виглядають однаково, але насправді об'єднує їх лише одне — закриті очі.

В обох випадках мета одна — але й проблема, і засоби її вирішення не мають нічого спільного. Для того щоб магія Одена звернула заклинання Вогняного Ланцюга та зробила нас такими ж, якими ми були раніше, потрібно, щоб вона повернула нам знання і відомості про те, що було раніше.

Необхідно заново записати спогади, щоб замінити ті, які ми втратили. Магія Одена повинна повернути нашу пам'ять про наше життя.

Нетерплячість Зедда змінилася похмурістю, коли він задумався над словами Ніккі. Він спостерігав за тим, як вона міряє кроками кімнату.

— Так, справді, магія Одена повинна відтворити те, про що ми забули, те, що було раніше, — він потер скроню, продовжуючи. — Невже ти думаєш, що зрозуміла, як вона працює?

Ніккі пройшлася по товстому килиму босими ногами, залишаючи за собою ледь помітні прим'яті сліди:

— Об'єднавши все прочитане про магію Одена, я можу сказати, що навіть ті, хто створив її з метою урівноваження заклинання Вогняного Ланцюга, не були до кінця впевнені в тому, що це можливо.

Ніккі відвела погляд, продовживши розповідь:

— Як можна уявити, наскільки архіскладним повинно бути це заклинання? Наскільки буде складно перебудувати і відтворити пам'ять у всіх, хто її втратив? І як?

Я говорю про те, що чарівники, які створили магію Одена, напевно, з розуму сходили, намагаючись знайти спосіб перебудувати і відтворити те, чого більше не існує. Як магія може визначити, що саме ти повинен пригадати? Або, наприклад, я? Або Кара?

Найгірше те, що всі вірять у непорушність і непохитність своєї пам'яті, вірять у те, що все прекрасно збережено в пам'яті і нічого не втрачено. Але насправді це уявлення помилкове.

Як магія Одена зможе перебудувати і відтворити спогади, яких більше просто немає, спогади, які навіть до нашої їх втрати були туманними і неточними?

З того, що я з'ясувала з книг по теорії Одена, відомо, що чарівники, що створили її, не були впевнені в точній і бездоганній роботі магії так, як вони планували.

Ніккі знову почала ходити, заглибившись у роздуми:

— Не забувай також про те, що вони не могли випробувати її вплив на діючому заклинанні Вогняного Ланцюга. Сам Вогняний Ланцюг до того ніколи не запускався — ніхто не насмілювався жартувати з таким заклинанням.

Незважаючи на впевненість чарівників у створенні протидії Вогняному Ланцюгу, вони не могли напевно сказати, як поведе себе магія Одена в нашому світі. Тому, що не могли простежити за наслідками заклинання Вогняного Ланцюга в реальному світі.

Саме тому вони і не могли гарантувати те, що магія Одена буде діяти так, як вони планували. Навіть у тому випадку, якщо б всі складові заклинання працювали, як чітко налагоджений механізм, ніколи не можна було бути впевненими в тому, що вони працюють так, як потрібно.

Додай до цього ще більш важливу складову сценарію — об'єкт заклинання — Келен, навколо якої і побудована дія заклинання Вогняного Ланцюга. Келен — серце усього цього немислимо складного рівняння.

Тому, важіль рівноваги каскадного ефекту Вогняного Ланцюга повинен бути в самої Келен. Іскра складної і ретельно розробленою магії Одена повинна торкнутися її.

— Вона — основоположний зв'язок для заклинання… — промовив Зедд, ніби про себе, в розгубленості, стежачи за думкою Ніккі.

— Правильно! І для того, щоб магія Одена відновила нанесену Вогняним Ланцюгом утрату, їй необхідно почати з центрального елемента заклинання, його основоположного зв'язку — Келен. А вона, в свою чергу, повинна бути Стерильним полем.

— Стерильним полем? — Перепитав Зедд, весь завмерши і перетворившись в слух. — Ти вже згадувала про нього.

Ніккі кивнула:

— Точно. Це примарний елемент, з яким довелося зіткнутися чарівникам в давнину на шляху створення теорії Одена, для того, щоб врівноважити дію заклинання Вогняного Ланцюга.

Раніше я не розуміла його важливості, не розуміла його значення для проблеми, яку вони намагалися подолати. Я не усвідомлювала, чому вони були так стурбовані цим. Але те, що ти розповів про можливості відьми, дозволило мені зрозуміти концепцію ядра — центрального елементу магії Одена.

Зедд упер в бік кулак:

— Ти не зрозуміла частини теорії Одена?! Та ще до того ж і ввела шкатулки в гру використавши Річарда, назвавши його гравцем?! Ти зробила це, навіть не повністю розібравшись в принципах дії магії?!

Ніккі пропустила мимо вух тон зауважень Зедда:

— Тільки ту частину, що стосується стерильного поля. Я тепер розумію, що ти хотів мені сказати, коли пояснював те, що обов'язково потрібен зв'язок з об'єктом заклинань, які я сотворила, сподіваючись наздогнати Сікс. А вона не давала мені «заякорити» їх — не давала зв'язати їх з собою.

Магія Одена повинна діяти так само. Як і всякій іншій магії, їй теж потрібен зв'язок. Келен — це і є цей зв'язок. Але для магії Одена необхідно, щоб зв'язок був чистим аркушем… цей зв'язок має бути порожній.

— Порожній? — Зедд повернувся до неї, — Ніккі, хіба ти не розумієш, що цей, як ти сказала, порожній зв'язок — це жива людина! Заклинання Вогняного Ланцюга знищує всю її пам'ять! Якщо можна так висловитися, спустошує її. Саме так магія Одена і отримує те, що їй потрібно!

Ніккі похитала головою, наполягаючи:

— Ні. Щоб усвідомити все, про що ми говоримо, потрібно дивитися на речі ширше. Для цього необхідно об'єднати всі отримані знання з книг про Вогняний Ланцюг, «Книги Життя» і багатьох інших книг, які ти знайшов для мене по теорії Одена.

— Що все? — Дивувався Зедд, не в силах.

— Об'єкт заклинання повинен бути спустошений емоційно! І ніяк інакше.

— Емоційно спустошений? — Перепитала Кара, коли Зедд замовк, проводячи тильною стороною долоні по обличчю, — І що це все означає?

— Це означає, що, якщо вона буде знати про свої минулі емоції, це лише здійснить негативний ефект на відтворення її минулих спогадів.

Щоб магія Одена змогла виконати покладену на неї місію, Келен повинна бути вільна від вантажу минулих емоцій, від спогадів минулого. Об'єкт заклинання повинен бути спустошеним. Зцілення має відбутися без втручання будь-яких емоційних зв'язків.

— Ніккі — ти чудова, — промовив Зедд, намагаючись зберігати спокій, — але в цей раз ти перегнула палицю!

Зедд почав крокувати по кімнаті.

— Те, що ти говориш — якась нісенітниця! Як може бути об'єкт заклинання захищений від отримання хоч якоїсь інформації про себе, про своє минуле?

Чарівники, що створили магію Одена, напевно розуміли, що існує величезна ймовірність того, що об'єкт заклинання може дізнатися про своє минуле ще до того, як магія відновлення почне свою дію. Вони напевно розуміли, що ця людина не може просто просидіти під замком до того часу, як магія Одена його зцілить.

— Це не те, що я хотіла сказати. Ти мене не зрозумів. Подробиці для об'єкта заклинання не мають значення. Насправді це ті подробиці, які знають всі інші, хто не втратив пам'ять, вони, як маяки, на які буде спиратися відновний процес магії Одена.

Значення мають глибокі емоції об'єкта Вогняного Ланцюга. Емоції базуються на подіях і подробицях, незалежно від того, справжні вони чи хибні.

Кара максимально сконцентрувалася, намагаючись зрозуміти слова Ніккі:

— Як емоції можуть бути утворені помилковими подробицями?

— Візьми мене, наприклад, — відповіла Ніккі. — Все, чого навчило мене Братство Ордена, змусило мене ненавидіти всіх тих, хто пручався його вченню, ненавидіти всіх, хто домігся чогось у житті.

І я вірила тому, чому мене навчили: що всі такі люди — егоїстичні варвари і язичники, які не виявляють ніякого інтересу до ближніх і їх проблем. Мене навчили емоційно відповідати ненавистю тим, хто не поділяє зі мною мою точку зору.

Мене навчили ненавидіти тебе і все, що ти робиш, навіть не розповівши про тебе нічого. Я просто емоційно ненавиділа життя і його цінність. Я б могла вбити Річарда, будучи веденою цими насадженими мені емоціями. Мої емоції грунтувалися на брехні і навіюванні, але ніяк не на істинній суті речей.

— Я зрозуміла тебе, — кивнула Кара, — нас обох навчили схожим речам і викликали в нас схожі емоції, але емоції ці були абсолютно помилковими.

— Емоції, коли вони засновані на правильних речах, і є глибокими, основними.

— Правильних речах? — Запитала Кара.

— Звичайно, — відповіла Ніккі. — Таких, як непорушні людські цінності. Наприклад, любов — справжня любов. Справжня любов — це наша реакція на те, що ми цінуємо в людях.

Це емоційна реакція на життя — підтвердження поділу однакових цінностей з іншою людиною. Ми оцінюємо хорошу сутність цієї людини. У таких випадках ці емоції — визначальні, вони — найсильніші емоції нашої людяності.

Зедд, весь цей час метався по кімнаті, раптом зупинився:

— І як це пов'язано?

— Не забувайте, що теорія Одена — лише теорія, тому я не можу бути впевненою в тому, що в точності її знаю і розумію. Адже навіть ті, хто створив її, не знали всіх особливостей магії Одена так само, як і всіх її можливостей.

Вони були переконані, що все буде працювати правильно, хоча у них не було реального досвіду зіткнень з зараженою магією, спираючись на який, вони б перевірили свою теорію. Але я думаю, вони зробили все вірно.

— Поясни — примружившись сказав Зедд.

— Емоції, отримані об'єктом заклинання, але не маючі під собою основи з подій, завдають непоправної шкоди процесу зрівноважування заклинання Вогняного Ланцюга.

Кара застигла:

— Вбила наповал.

— Вони були впевнені, що передчасне знання певних емоцій буде перешкоджати і заразить використовувану ними магію, магію Одена. — Ніккі перевела погляд з схвильованого Зедда на Кару.

— Якщо Келен дізнається правду про себе, про свої домінуючі емоції до того, як буде відкрита потрібна шкатулка Одена, тоді його магія не зможе відтворити ці емоції. Тоді поле, з якого повинна бути запущена магія Одена, буде заражено цим самим знанням. Свідомість Келен заплутається в клубку магії.

Кара насупилася:

— Про що це ти?

— Гаразд, припустимо, Річард знайде Келен і розповість їй про їх стосунки, про їх емоційний зв'язок, про те, що вони люблять один одного. У цьому випадку магія Одена не спрацює.

— Чому? — Побілів Зедд, змушуючи Ніккі відчути, як мурашки біжать по її спині.

— Це щось подібне до того, як мої чари не мали ефекту проти Сікс через те, що мені спочатку потрібно було створити для них фундамент, основу, якір для того, щоб вони діяли.

— Ти маєш на увазі, якщо Річарду таки вдасться відкрити шкатулки Одена, то він може зробити це з об'єктом заклинання, тобто, з Келен, тільки тоді, коли вона абсолютно не матиме уявлення про те, що їх зв'язує? — Запитав Зедд.

Ніккі хитнула головою на знак згоди:

— У всякому разі, вона не повинна знати про їх найглибший емоційний зв'язку. Ми повинні бути впевненими в тому, що Річард знає: в тому випадку, якщо ми знайдемо Келен до того, як у нього з'явиться шанс відкрити потрібну скриньку Одена, він не повинен викликати у Келен емоції, про які ми зараз говоримо. Інакше вони зіпсують стерильне поле.

— Що за емоції? — Запитала Кара, насупившись, — Ти хочеш сказати, Лорд Рал не може сказати Келен про її любов до нього?

— Абсолютно вірно, — відповіла Ніккі.

— Але, чому?

— Тому, що зараз це не так, — парирувала Ніккі, — зараз вона не пам'ятає все те, через що вона так сильно полюбила Річарда. Основа її любові — пам'ять про те, що у них було, що траплялося з ними раніше.

Але зараз вона не пам'ятає подій, які змусили її закохатися в нього. Вогняний Ланцюг знищив їх. Зараз вона не пам'ятає, що зустрічала Річарда раніше. У неї немає причин любити його. Вона зараз, як чистий аркуш.

— Ніккі, думаю що лихоманка після зіткнення з Сікс подіяла на тебе сильніше, ніж я очікував. Те, про що ти говориш, абсолютно безглуздо. Проблема Келен в тому, що вона забула своє минуле через заклинання Вогняного Ланцюга. Магія Одена була сотворена, щоб врівноважити заклинання Вогняного Ланцюга. У світі більше не існує такої магії, яка затьмарила б магію Одена. Магія Одена — магія Життя. Варто Келен всього лише дізнатися про свою любов до Річарда, і це не завадить магії відновити її пам'ять.

— Якраз навпаки! — Вимовила Ніккі, стаючи перед ним, — Зедд, скажи, ти — Чарівник Першого рангу, чому ти не зміг зупинити якусь там відьму?

— Тому, що вона обернула твою силу проти тебе!

— Правильно. У цьому вся справа! — Відповіла Ніккі, — це і було мені необхідно, щоб об'єднати всі знання про ці заклинаннях з усіх тих книг, що я прочитала. Я нарешті змогла зрозуміти, що мали на увазі чарівники, які створили магію Одена, під назвою стерильне поле. Вони мали на увазі, що сила емоцій об'єкта заклинання оберне магію проти нього ж! Це все одно, що переконувати послідовників Імперського Ордена в тому, що їхні почуття понівечені, тоді, як це лише змусить їх ще більше пручатися відмові від їх помилкових вірувань і переконань. Якщо ти скажеш їм, що імперський Орден — це зло, вони лише ще більше зненавидять тебе, а не Орден. І їхня віра і відданість Ордену ще більше зміцняться, ніяк не навпаки.

— Ну і що? — Сказала Кара, — ситуація з Келен — не те ж саме, про що ти щойно сказала. Якби Лорд Рал сказав їй, що вона його любить, це було б тим же, що магія Одена проявиться в будь-якому випадку, тому це не проблема.

— Ні, знову невірно, Кара, — відповіла Ніккі, хитаючи пальцем. — Це якраз проблема. І дуже велика. Все буде з точністю до навпаки. Якщо Річард зробить це, то для Келен це буде лише звук, не підкріплений спогадами.

Емоції — це кінцевий результат, це сума всіх минулих спогадів. Створення спершу емоцій, а не спогадів, буде подібно початку будівництва будівлі з даху, а потім вниз — стін і фундаменту. Або, наприклад, тим, як я намагалася впливати на відьму за допомогою сильних заклинань.

— Але магія Одена в будь-якому випадку поверне на місце минулі загублені емоції, просто замінивши емоції, отримані Келен під час дії заклинання Вогняного Ланцюга. Передчасні знання своїх емоцій за планом чи сценарієм заклинання перекриються відновленими емоціями. Ось про що я, — упиралася Кара. — Навіть якщо Келен вже буде знати, що любить Річарда, це нічого не змінить.

— Ні, змінить. Передчасне знання емоцій буде порожнім, не підтвердженим спогадами. Ці емоції, відкриті Келен раніше часу, не будуть мати основи. Для свідомості Келен вони будуть блокуючим фактором. Якщо їй скажуть, що вона любила Річарда, магія Одена не зможе відновити її справжні емоції, її любов до Річарда.

Кара була на межі зриву, мало не вириваючи жмутки волосся зі своєї шевелюри:

— Але навіть якщо Лорд Рал скаже їй про це — ніякої різниці. Вона буде знати про це. Вона просто вже буде знати, що любить Річарда.

— Ні. Не плутай до і після. Не забувай, що зараз Келен НЕ любить Річарда. Справжні емоції, базовані на спогадах, які буде намагатися відновити магія Одена, до того моменту вже будуть зайняті чимось нереальним для неї, тим, що вона не пам'ятає — безпідставними емоціями.

Ці емоції будуть неправдоподібними і порожніми. І тоді вона не згадає причин своєї любові, чому вона любить Річарда. Якщо вона передчасно дізнається про неї, для Келен це буде порожнім звуком і абсолютно даремним знанням, це буде безглузда любов, яка не має під собою основи з подій, любов без знання всього, що їх пов'язало.

Кара сплеснула руками:

— І все ж, я не розумію цього.

Ніккі зупинилася, повернувшись у бік Кари:

— Уяви, що я привела мужика, якого ти ніколи в очі не бачила і кажу тобі, що ти його любиш. Чи будеш ти любити його, тому що я тобі це сказала? Ні, тому що просто не зможеш змусити себе відчувати такі емоції до нього без будь-яких причин, просто так!

Ось що робить магія Одена: створює основу, причини для справжніх емоцій за допомогою відтворення минулих загублених спогадів. Вона відтворює причини емоцій. Якщо ж ми закладемо в пам'ять людини спочатку емоції — кінцевий результат минулих подій — це зупинить процес відновлення.

Якщо вірити чарівникам, які створили магію Одена, попереднє знання Келен про її любов до Річарда заразить стерильне поле — її свідомість, так, що відновлення реальних подій, що мали місце в її минулому житті, причин її любові до Річарда, не зможе відбутися.

Вони будуть блоковані точно так само, як мої чари заблокувала Сікс. У неї тоді не буде нічого, крім порожнечі. Емоційної порожнечі. Вона не зможе повернути собі свого минулого. Воно назавжди залишиться для неї недосяжним.

Зедд почухав підборіддя і глянув на них:

— Але як ти сама сказала — це лише теорія.

— Чарівники, які придумали теорію Одена на противагу Вогняному Ланцюгу, а з теорії створили шкатулки Одена, думали, що були праві. Я теж вірю в те, що їх висновки вірні.

— А що буде, якщо, якщо… ну, не знаю… якщо Лорд Рал спочатку розповість Келен про її любов до нього, розповість, що вона його дружина, потім роздобуде шкатулки Одена, поверне собі свій дар, отримає необхідні знання і, зрештою, відкриє потрібну скриньку, ввівши в дію протиотруту від Вогняного Ланцюга. Чи спрацює цтоді магія Одена?

— Так. Вона спрацює.

— Так у чому ж проблема? — Кара абсолютно заплуталася.

— Це складне структуроване заклинання зі складним сценарієм. Якщо теорія вірна, а я думаю це так, всі складові магії Одена все одно будуть функціонувати. Заклинання Вогняного Ланцюга буде урівноважене і пам'ять повернеться до всіх… за винятком однієї людини. Магія Одена не зможе відновити спогади Келен. Цей елемент заклинання буде блокований. Її спогади і супроводжуючі їх емоції не відновляться. Наша пам'ять відновиться, і ми станемо такими, якими були колись. Ми всі згадаємо Келен. Але вона назавжди і безповоротно втратить своє минуле. Вона буде, як солдат, якого оглушило в бою, і який через свою травму не може битися — він уже не той, ким був колись. Келен зможе жити далі, але Вогняний Ланцюг безповоротно зітре її індивідуальність, її свідомість. Її пам'ять почнеться лише з нинішнього часу. Що було до заклинання Вогняного Ланцюга, вона вже ніколи не згадає. Вона не стане тою, ким була раніше. Їй доведеться заново починати і будувати своє життя. Келен буде лише знати, що повинна любити цю людину — Річарда, яку вона зовсім не знає і до якого не відчуває насправді ніяких почуттів.

— Тобто, лише вона буде жертвою заклинання Вогняного Ланцюга? — Тільки й змогла вимовити Кара. — Всі інші позбудуться його впливу?

Ніккі кивнула:

— Так, я думаю так, виходячи з мого розуміння теорії.

Зедд підозріло подивився на неї:

— Чи є інші можливі варіанти розвитку подій?

Ніккі похитала головою:

— Я не бачу інших варіантів, про які хотіла б вам повідомити. Одне з обгрунтувань теорії Одена в книгах говорить про те, що, в разі відсутності якоря для магії у формі стерильного поля, вона не зможе діяти в рамках свого сценарію і самознищиться.

Це обгрунтування припускає, що за таких умов протидіюча заклинанню Вогняного Ланцюга магія Одена не спрацює, а каскадний ефект Вогняного Ланцюга вийде з-під контролю. Життя, яким ми його знаємо, буде втрачене для нас.

Навіть наша здатність мислити буде зруйнована, а тим часом пекельний вогонь Вогняного Ланцюга буде розгоратися все сильніше доти, поки наш мозок просто не зможе більше підтримувати наше існування. Але, рано чи пізно, результат буде неминучий. Людство зникне з лиця Землі.

Думаю, ви зрозуміли, чому чарівники, які створили магію Одена, були так стурбовані збереженням стерильного поля.

Зедд завмер від думки, яка пронизала його:

— Отже твоя теорія про магію Одена говорить про те, що якщо що небудь піде не так, і Келен дізнається про своє минуле до того, як шкатулки будуть відкриті, вона назавжди залишиться жертвою Вогняного Ланцюга. Але це не завадить усім іншим позбутися від його дії.

— Точно. Незважаючи на те, як багато Келен означає для Річарда, я думаю, що зараз, враховуючи теперішній стан ефекту Вогняного Ланцюга, її доля стає другорядною. Це почалося з неї, але тепер перекинулося на всіх. Якщо не зупинити цей процес, ми всі загинемо.

Урівноваження Вогняного Ланцюга стає більш важливим, ніж любов Річарда і Келен. Буде чудово, якщо її любов до нього повернеться, але це не є необхідною умовою для подолання ефекту заклинання Вогняного Ланцюга.

Незважаючи на те, що це означає для однієї людини, а точніше не тільки для однієї Келен, але й особисто для Річарда, магія Одена повинна бути запущена, щоб врівноважити Вогняний Ланцюг і вилікувати всіх інших, всіх нас.

Крім того, є ще один альтернативний варіант теорії Одена. Він полягає в тому, що при зіпсованому стерильному полі магія Одена не тільки не торкнеться об'єкта заклинання, але й не вилікує решту.

А кілька чарівників взагалі вважали, що теорія Одена повинна відображати те, що у випадку впливу такої магією на об'єкт заклинання Вогняного Ланцюга, якщо стерильне поле буде заражено передчасним знанням, це вб'є його. Вб'є об'єкт заклинання. Вб'є Келен!

— Що тоді буде з усіма іншими? — Запитав Зедд.

— У той же час, коли вона впаде замертво, складне структуроване заклинання Одена буде запущено з тієї точки, яка не стосується об'єкта заклинання і буде діяти не від ядра — об'єкта заклинання, а від найближчої точки поза ядром. І, таким чином, магія Одена все одно виконає своє призначення. Якщо це трапиться, якщо Келен загине, це буде непоправною втратою для Річарда, але не для нас. Введена в дію магія Одена зруйнує ефект Вогняного Ланцюга й відновить все те, що ми втратили.

— Ми не пам'ятаємо Келен, але всі ми не сумніваємося, наскільки вона важлива для Річарда. Він уже показав нам, що готовий заради її порятунку спуститися в Підземний світ. Якщо він дізнається, що вивільнення магії Одена може вбити її… — Зедд обдарував Ніккі важким поглядом.

Ніккі не зніяковіла ні від того, що було приховано за словами Зедда, ні від його погляду:

— Річард повинен відкрити потрібну скриньку Одена і випустити магію, щоб вона зрівноважила дію Вогняного Ланцюга… навіть якщо це означатиме смерть для Келен. Третього не дано. Це ясно, як день.

На хвилину в кімнаті запанувала мертва тиша. Зедд потер пальцем підборіддя, спрямувавши погляд у нескінченність:

— На тлі всього сказаного, думаю, доцільно, не важливо, правда це чи ні, застерегти Келен і попросити її не дізнаватися про її минулі почуття до Річарда, якщо ми знайдемо її. Краще дати магії Одена відновити її емоції.

— Згодна з тобою Зедд, — подала голос Ніккі, — в свою чергу, коли ми знайдемо Річарда, ми повинні переконати його в тому, що якщо він знайде Келен, він не повинен розкрити їй правду про їхні почуття.

Зедд зчепив руки за спиною і ствердно кивнув:

— Беручи до уваги все вищесказане, повинен погодитися з тим, що це правильно. Так ми і поступимо. Але я все ще не до кінця переконаний у тому, що якщо Келен завчасно дізнається про свої почуття до Річарда, це призведе до трагедії. До мене не доходить, як така проста річ може принести такі руйнівні наслідки.

— Якщо тебе це втішить, то скажу тобі, що серед чарівників, що створили шкатулки Одена, були і такі, які поділяли твоя думка. Але тоді мені здається неможливим те, що я, використовуючи свою магічну силу проти відьми, зробила гірше тільки собі.

Зедд пробурмотів в задумі:

— Так, ти права. Величезна шкода іноді може бути породжена найкращими спонуканнями. Коли ми знайдемо хлопчика, ми розповімо йому про все. Але між нами і всім тим, про що ми говорили — ціла прірва. У нас навіть немає тієї єдиної шкатулки Одена, яка у нас була.

Ніккі кивнула:

— Це правда. Але найбільше мене хвилює, як ми зможемо переконати Річарда, — вона прокашлялася, — Коли ми знайдемо його, думаю, найкраще, якщо ти, Зедд, розповіси йому про все. Він тоді краще зможе це сприйняти. З тобою він буде більш відкритий для розуміння того, що ми повинні йому сказати.

Зедд знову заходив по кімнаті:

— Я зрозумів, — він зупинився і глянув на Ніккі, — але я все ще сумніваюся, що добре осмислив теорію можливого зараження передчасними емоціями… — Він запнувся на півслові, ніби грім вразив його.

— Що трапилося, Зедд? — Запитала Ніккі, — Що прийшло тобі на розум?

Зедд присів на край ліжка, збліднувши, як крейда:

— О, духи, — прошепотів він, ніби вся тяжкість років разом обрушилася на його плечі.

— У чому справа, Зедд? — Кара присіла поруч, торкнувшись його руки.

В очах Зедда застиг переляк:

— Це не теорія! Це насправді так! Передчасне знання може вплинути на дію магії!

— Ти впевнений? Звідки тобі відомо про це?

— Я нічого не пам'ятаю про Келен. Але Річард розповідав мені про неї, коли був з нами. Він розповів дещо з забутого нами. Він розповів про те, як і чому він покохав її, а вона його. Келен — сповідниця. Магія сповідниці руйнує свідомість кожного, кого вона торкнеться своїм даром. Сповідниці просто перестають стримувати свою магію, щоб випустити її. Решту часу вони повинні жорстко контролювати свій дар.

— Я знаю. Чула про це, — відповіла Ніккі. — Але, як це стосується їх любові?

— Сповідниці завжди вибирають собі пару з тих, хто їм байдужий. Тому що якщо вони віддадуться любові з коханою людиною, вони неусвідомлено втратять контроль над своєю магією. А випущена магія зітре особистість їх улюбленого. У нього не буде ніяких шансів. Він перестане бути тим, ким був до того. Він буде приречений, а його особистість повністю зруйнована. Він стане просто порожньою оболонкою, яка буде сліпо віддана сповідниці, як вірний пес. Він буде належати їй без залишку і цілком. Він буде любити її і буде відданий лише їй одній. Але ця любов буде зовсім марна, безглузда і порожня. Тому Сповідниці завжди стосуються своїм даром тих, хто їм байдужий, до кого вони не відчувають ніяких теплих почуттів. Вони вибирають такого чоловіка, який може зачати хорошу, міцну дівчинку і буде хорошим батьком. Але ніколи не обирають собі в чоловіки того, кого насправді люблять всім серцем. Всі чоловіки бояться незаміжніх сповідниць, коли ті шукають собі обранця. Вони бояться, що їх вибір впаде саме на них. Вони бояться втратити свою свідомість, свою особистість від дотику сповідниці.

— Але ж явно є спосіб уникнути цього, — вимовила Ніккі, — Річарду вдалося його знайти!

Зедд знову подивився Ніккі в очі:

— Та є лише один спосіб подолати це. Я не можу сказати тобі, що це за спосіб. Не міг я сказати цього і Річарду. Я навіть не міг сказати йому, що цей спосіб взагалі існує.

— Чому? — Запитала Ніккі.

— Тому, що передчасне знання заразило б його і її магію. І коли вона ненавмисно торкнулася б його своєю магією, вона б стерла його особистість. Він не повинен був знати, що є спосіб перешкодити їй або що цей спосіб взагалі є в природі. Адже інакше він би не спрацював.

Ніккі підійшла до нього босоніж по килиму і глянула на нього зверху вниз:

— Ти наперед знав цей спосіб, до того, як Річард і Келен одружилися? Ти знав, що якщо Річард дізнається його від тебе заздалегідь, то у нього нічого не вийде?

— Так, знав. Але я не наважився сказати йому, що є спосіб, який дозволить йому бути поряд з тією, кого він любить. Якщо б він знав про цей спосіб раніше, якщо б навіть просто дізнався про його існування, це знання зруйнувало б його шанси на успіх, на те, що він спрацює.

— Як ти дізнався про нього?

Зедд опустив руку на коліно:

— Така ж ситуація вже мала місце з першою сповідницею, Магдою Сіруссом і її коханим, який теж дуже її любив, чарівником Меррітом. Вони полюбили один одного і одружилися. З тих пір Річард став першим, кому вдалося розгадати рішення цієї загадки.

Так як Магда Сіруссом була першою сповідницею, ніхто не знав, як вирішити цю проблему. Тому Меріт не знав способу обійти дію її магії і передчасне знання не могло заразити його.

Він зміг розв'язати парадокс любові до сповідниці так, що її сила не зруйнувала його свідомості, не знаючи заздалегідь, як це зробити.

Ніккі відкинула пасмо світлого волосся, обдумуючи почуте.

— Тоді твердження про те, що попереднє знання може заразити магію — правда. — Вона подивилася на Зедда. — Однак чарівники, які створили магію Одена, до того ніколи на стикалися з випадками зараження магії попередніми знаннями. Для них це була лише теорія.

Зедд знизав плечима:

— Можливо, це означає, що сповідниці були створені після того, як була створена магія Одена. Чарівник Першого Рангу Мерріт довів вірність цієї концепції, тому швидше за все це сталося, коли магія Одена вже була створена.

Ніккі кивнула в знак згоди:

— Напевно так і було.

Вона невизначено махнула рукою, змінюючи тему розмови:

— Кара говорила про неприємності. Здається про неприємності, що стосуються Замку Чарівників.

Зедд теж відклав думки, які заполонили його, і піднявся. Зморшки на його обличчі ще більше поглибилися.

— Так, у нас серйозні неприємності.

— Що за неприємності? — Перепитала Ніккі.

Зедд попрямував до дверей:

— Ходімо, покажу тобі…

Зедд повів Ніккі і Кару в ту частину Замку, яка, як було відомо Ніккі, являла собою свого роду лабіринт, проходи якого щільно охоронялися щитами. Скляні сфери в металевих скобах спалахували при наближенні до них і знову занурювалися в пітьму, варто було їх минути.

Ніккі Замок здавався величезним тихим і похмурим місцем. Замок був не просто неймовірно великим — швидше неймовірно складним — і Ніккі навіть не могла уявити, що так стурбувало Зедда.

Поки вони не відійшли далеко, з читального залу вийшли і приєдналися до безмовної процесії Рікка, Том — великий світловолосий д'харіанець з елітної гвардії Лорда Рала — і Фрідріх, старий позолотник.

Ніккі подумалося, що вони всі чекали тут, поки вона прокинеться від свого невдалого протистояння відьмі Сікс. Той факт, що, можливо, Зедд попросив їх залишитися і дочекатися її пробудження, тільки ще більше схвилював її.

— Ти виглядаєш куди краще, ніж учора вночі, — вимовила Рікка, коли вони проходили через затишну кімнату, обвішану сотнями картин самих різноманітних розмірів. Картини, кожна в позолоченій рамі, покривали кожен дюйм стіни.

— Спасибі. Зі мною вже все гаразд.

Ніккі помітила, що всі картини на стінах були портретами, хоча і сильно відрізнялися по стилю. На деяких з них були зображені люди в церемоніальному одязй, верхи, в офіційних позах, на інших — гуляючи стоять посеред чудових садів, захоплені бесідою біля величних колон або відпочиваючі на лавках у дворі.

Вона звернула увагу, що на тлі багатьох портретів видно Замок або частина його. В якійсь мірі вражаючою і сумною здавалася думка про всіх цих людей, які колись жили тут, про те, що колись в цьому місці вирувало життя. Тим більше пустельним здавалося воно зараз.

Рікка оглянула Ніккі з ніг до голови.

— Здається, нічна сорочка була рожевою.

— Ненавиджу рожевий, — відповіла Ніккі.

Рікка, здавалося, була розчарована.

— Правда? Коли ми з Карою наділи її на тебе, мені подумалося, що в ній ти ще красивіша.

Спочатку здивована тим, що це висловлювання виходило від Морд-Сіт, Ніккі раптом усвідомила весь феномен рожевої нічної сорочки. Це була Морд-Сіт, яка шукала власний вихід із темної пустелі безумства.

Вона намагалася відкинути емоційні кайдани, що сковували її з самого дитинства. Все її життя, весь її світ були повні потворності та насильства. Рожева нічна сорочка являла собою щось невинне і миле — щось, абсолютно невластиве таким, як Морд-Сіт.

Радіючи з такої простої речі на Ніккі, вона лише пробувала радіти з чогось привабливого і нешкідливого. Це чимось нагадувало маленьку дівчинку, яка вбирала ляльку в красиву сукню. Це була зважена естетична оцінка і більш того — це була практика бажання.

— Спасибі, — вимовила Ніккі. Через мить роздумів вона додала: — Дуже красива нічна сорочка. Просто не мій колір, ось і все. Можливо, після того, як я переодінусь і поверну їй колишній колір, візьмеш її собі?

Обличчя Ріккі набуло підозрілого виразу.

— Собі? Навіть не знаю…

— На тобі вона буде чудово виглядати. Чесно. Рожевий відмінно поєднується з відтінком твоєї шкіри.

Рікка виглядала дещо розгубленою.

— Правда?

Ніккі кивнула.

— На тобі вона буде виглядати просто відмінно. Я б хотіла, щоб ти взяла її собі.

Рікка на мить завагалася.

— Ну… я подумаю, — нарешті сказала вона.

— Я її перекрашу і підберу самий підходящий тобі відтінок рожевого.

Рікка посміхнулася.

— Спасибі.

Хотіла б Ніккі, щоб Річард був тут і міг бачити цю боязку посмішку, яка представляла такий ризик для Морд-Сіт. Він би точно зрозумів, що цей, здавалося б, незначний пробний крок насправді був досить серйозною зміною для такої жінки.

Ніккі раптом усвідомила, що її власне серце наповнилося теплом від цього позитивного, хай і крихітного кроку назад до простих радощів життя.

Дивлячись на посмішку Ріккі, вона зрозуміла, що подібні речі означали для Річарда.

У міру того, як на неї сходило все більше розуміння, вона майже готова була розсміятися. Річард не просто б оцінив розвиток Рікки, він би побачив Ніккі — Пані Смерть — яка вчить ділитися радістю життя — нехай і в малому.

Вона навіть не відразу зрозуміла, що тільки що вони обидві разом з Ріккі зробили крок вперед. Ніккі і уявити не могла, як повинен був відчувати себе Річард, повертаючи її з похмурого існування, яким було наповнене все їх попереднє життя.

Всього на мить їй відкрилося це — вона побачила життя очима Річарда. Це було приголомшливо радісною перспективою того, як вільний вибір кожного міг зробити їх життя кращим. Бачення можливого, того, яким міг і повинен був бути навколишній світ.

Як же вона по ньому нудьгувала. Зараз вона віддала б усе на світі, щоб побачити його усмішку, ту саму посмішку, яка немов відображала все, що було в світі хорошмм і світлим. Вона була готова розридатися від того, як їй його не вистачало.

Рікка кинула на Ніккі косий погляд.

— Ти в порядку? Відьма нічим серйозним тобі не нашкодила? Ти виглядаєш, ну, не знаю, навіть… нещасною.

Ніккі недбалим жестом відмахнулася від неспокою і змінила тему.

— Ви знайшли Рейчел?

На виході з кам'яної кімнати, яка вкрита гобеленами з сільськими сценками, в просторий оброблений деревом зал, Морд-Сіт обдарувала Ніккі сумним поглядом.

— Ні. Чейз повернувся на зорі і повідомив, що знайшов її сліди за межами Замку. Потім пішов на пошуки.

Рейчел була ще однією ланкою, з'єднував Ріккі з простими радощами життя. Ніккі прекрасно знала, які почуття прив'язують Рікку до дівчинки, хоча та ніколи відкрито не визнавала їх.

— Не уявляю, що могло спасти їй в голову, — кинув Зедд через плече, проводячи їх у вузькою галерею. — Це не дуже-то на неї схоже — просто втекти.

— Як гадаєте, чи не пов'язано це з тим, що Сікс десь поблизу? — припустила Ніккі. — Можливо, це її вплив?

Рікка похитала головою.

— Чейз сказав, що знайшов сліди тільки Рейчел. Там не було ніяких слідів Сікс.

— Ти думаєш про те ж, про що і я? — Запитала Кара Ніккі.

— Маєш на увазі той урок про сліди, що якось дав нам Річард?

Кара кивнула.

— Ми говорили про те, як за допомогою магії можна приховати сліди.

— І то правда, — погодився Зедд. — Але Рейчел пропала до того, як з'явилася Сікс. Якщо Сікс намагалася заховати свої сліди за допомогою магії, який був сенс ховати свої сліди, не ховаючи і сліди Рейчел?

Ніккі різко зупинилася. Вона обернулася до проходу, який вони тільки що минули. По обидві сторони низького порталу галереї стояли позолочені колони. На колонах спочивала міцна балка з вирізаними на ній символами.

Насупившись, вона глянула на колони.

— Хіба тут раніше не було щита?

Похмурий погляд Зедда підтвердив її побоювання. Чарівник рушив далі, і решта квапливо пішли за ним. В кінці залу він звернув направо в короткий прохід, який вів на спіральні сходи.

У порівнянні з величезними сходовими прольотами Башти, ці спіральні сходи були меншими, але все ж ні в яке порівняння не йшли зі звичайними спіральними сходами. Вони були досить широкі, щоб по сходинках було зручно підніматися, і ними могли пліч-о-пліч йти дві людини.

Сходовий колодязь був настільки великий, що від зовнішнього краю сходинки до внутрішнього людині довелося б зробити кілька кроків. Крім того, сходи химерно завивалися, йдучи вниз довгим штопором.

В цілому конструкція була дезорієнтуючою і при спуску вимагала певної уваги. Зійшовши зі сходів, вона, нарешті побачила, що химерна форма викликана необхідністю обігнути виступ скелі і піти під неї, туди, де стіни поблискували вкрапленнями мінералів.

Від підніжжя сходів короткий прохід вів у вже знайому розколину в скелі, яка відділяла камери для ув'язнених від самої скелі. Вони майже дійшли туди, де відьма застала їх зненацька. Ніккі подумала, що після вторгнення вільно розгулюючої по Замку відьми в залах запанувала особлива тиша.

Притому, наскільки вона була обізнана про щитах, їй важко було уявити, що таке взагалі можливо. Створюючі це місце і забезпечуючі його захист чарівники безсумнівно передбачили протидію всім формам магії, включаючи магію відьом.

— Ось, — оголосив Зедд, зупинившись. — Спочатку це з'явилося ось тут.

Він вказав на точно підігнані кам'яні блоки стіни навпроти нерівної гранітної поверхні природної скелі.

Ніккі подивилася на стіну і помітила неприродно виглядаючі темні плями. На десятки футів на стіні тут і там траплялися одні й ті ж темні ділянки. Здавалося, щось сочиться прямо з каменю.

— Що це? — Запитала вона.

Зедд торкнув пальцем одну з темних плям, потім підніс палець до її обличчя.

— Кров.

Ніккі моргнула. Вона втупилася на густу вологу червону речовину на його пальці і знову подивилася чарівникові в очі.

— Кров?

Він похмуро кивнув.

— Кров.

— Справжня кров?

— Саме так, — підтвердив він.

— Кров яких-небудь тварин? — Ніккі пригадала зграї кажанів, які металися по цих самих коридорах перед відьмою. — Кажанів, можливо?

— Людська, — вимовив чарівник.

Ніккі втратила дар мови. Вона перевела погляд на Кару.

— Ми упевнені, — відповіла Морд-Сіт на німе запитання.

— Здаюсь, — нарешті сказала Ніккі. — Яким чином людська кров може капати з каменів цієї стіни?

— Не тільки цієї стіни і не тільки в цьому коридорі, — сказав Зедд. — Вона тече з каменю в різних місцях по всьому Замку. По-моєму, абсолютно безладно.

Ніккі знову глянула на рясні струмки крові, що виступали на стіні, не маючи анінайменшого бажання їх торкатися.

— Ну, — видавила вона, — Це явно можна вважати проблемою. От тільки не розумію поки що, якого роду проблемою. — Вона знову звернулась до Зедда. — Є які-небудь міркування з приводу того, що б це могло означати?

— Це означає, що сам Замок спливає кров'ю, в деякому розумінні. Він вмирає.

Ніккі лише здивовано моргнула, вражена почутим.

— Вмирає?

Зедд похмуро кивнув.

— Пам'ятаєш той щит, про який ти запитала на шляху сюди? Він тисячі років стояв у цьому проході. Тепер його немає. По всій башті спадають щити. Сама матерія Замку в смертельній небезпеці.

Яка б не була талановита Сікс, сигнали тривоги спрацювали б, коли вона намагалася проникнути сюди, але вони не спрацювали. Вони просто не діяли. Тому ми і не знали, що вона в Башті. Так вона і застала нас зненацька.

Якби з Замком все було в порядку, нехай навіть сигнали з якої-небудь причини не спрацювали би або навіть вона змогла б обійти їх, щити не дали б їй вільно розгулювати тут, та й взагалі, забратися так далеко всередину Замку.

Це захищена зона. Вона в принципі не повинна була зуміти спуститися сюди, але могла знайти окружні шляхи повз працюючі щити, щоб потрапити туди, куди їй треба.

І все тільки через це неподобство, — він підняв руку, вказуючи на кровоточать стіни. — Тільки тому вона змогла увійти в Замок, і жоден тривожний сигнал не сповістив нас, і ні один щит її не зупинив. Замок занадто хворий, щоб не дозволити їй увійти або зупинити її всередині.

Наскільки я знаю, ніколи раніше не траплялося вторгнення такого роду. Люди і раніше потрапляли в Замок, але зовсім не тому, що Замок не впорався зі своїм завданням. Ці вторгнення траплялися в силу особливого розуму порушника або виняткового таланту, а то й просто завдяки сприянню зсередини.

А Сікс витанцьовує тут, не звертаючи уваги ні на сигнали, які повинні були зазвучати, ні на щити, які повинні були її зупинити. Їй всього лише і довелося, що обійти ті щити, які ще функціонують.

— Шими… — видихнула Ніккі, раптом усвідомивши.

Зедд згідно кивнув.

— Річард був правий.

— Що-небудь ще можна зробити?

— Так, — відповів Зедд. — Якщо ми знайдемо Річарда, то зможемо допомогти йому відкрити потрібну скриньку. Вогняний Ланцюг теж пошкоджений шимами. Ось підтвердження того, що зараження, розпочате шимами, поширюється на всі види магії — не тільки на заклинання Вогняного Ланцюга — загалом, як і говорив Річард. Йому потрібно вивільнити силу Одена і сподіватися, що ця сила очистить світ не тільки від Вогняного Ланцюги, але і від випущеного шимами у світ життя зараження.

Ніккі схилила голову.

— Зедд, Оден створений із специфічною задачею — протистояти Вогненному Ланцюгу. Магія Одена не стане розшукувати інші види магії і заодно очищати і їх. Він просто не розрахований на це.

Зедд пригладив кілька сивих пасм, які вибилися, ретельно підбираючи слова.

— Ти сама казала, що сила Одена, як і будь-яка інша, може використовуватися і для інших цілей, за межами їх вузького призначення. Річарду потрібно вдатися до сили Одена не тільки для захисту нас від заклинання Вогняного Ланцюга, але і в більш широкому сенсі — для усунення зараження, залишеного шимами.

Ніккі не знала, наскільки виправданий — та й взагалі можливий — такий поглиблений підхід, але порахувала час і місце не самими підходящими для суперечок з цього приводу. Від такої спроби Річарда їх відділяв ще довгий шлях.

Перш за все, потрібно було знайти Річарда, а вже потім думати про все інше. І потім, саме відкриття шкатулки Річардом таїло в собі складності, які Ніккі поки не стала розкривати Зедду, не бажаючи тривожити його без необхідності. Та й потім, у них і без того було чимало нагальних проблем.

— А поки що, — вимовив Зедд, — нам потрібно звільнити Замок.

Ніккі була приголомшена.

— Але, якщо Замок ослаблений, ми повинні зробити як раз навпаки — захищати його. Тут безліч найцінніших речей, не можна допустити, щоб вони потрапили в погані руки. Ми не можемо ризикувати, допускаючи можливість попадання найпотужніших артефактів — тих, що ще діють — в руки Джегана і Сестер, не кажучи вже про бібліотеки.

— Тому нам і треба піти, — наполягав Зедд. — Якщо ми підемо, я зможу занурити Замок в стан, коли він взагалі нікого до себе не підпустить. Наскільки я знаю, до цього способу ще ніколи не вдавалися, але я не бачу іншого виходу.

Ніккі втупилася на кров, що стікала по стіні.

— Але, якщо Замок хворий, а магія перестає діяти, як ти можеш зробити таку річ і чекати, що вона спрацює?

— Старовинні книги, що пояснюють захисну структуру Замку, згадують про кровотечу на стінах. Попередження кров'ю так само жахливе, як і виглядає, сигналізуючи про те, наскільки серйозна проблема з Замком.

Наскільки я знаю, ніколи раніше такого не траплялося. Вперше знадобилося настільки серйозне попередження. Це одна з речей, які мені довелося дізнатися про це місце, коли я став Першим Чарівником.

Ті ж джерела містять опис невідкладних заходів у цьому випадку. Є можливість замкнути Вежу з підвищеним рівнем сили, яка ще не згасла.

Ніккі насилу міркувала.

— Підвищений рівень сили?

— Я був у сховищі — майже весь день пішов на те, щоб її знайти.

— Що саме?

Зедд вказав на металеву двері поруч, де стояла скринька Одена, поки до неї не дісталася Сікс.

— Кістяна шкатулка. Вона там. Приблизно того ж розміру, що й шкатулки Одена. Тільки кістяна. Навіть не знаю, якому чудовиську могла належати така кістка. Зовні вона вся поцяткована старовинними символами.

У ній міститься заклинання, яке, як сказано, прив'язане до природи Замку. Це заклинання сконструйовано тими ж чарівниками, які звели складну захист Вежі.

Його можна порівняти з шматочком тіста, відкладеним убік, щоб мати зразок, по якому й далі будеш пекти такий же хліб. Це заклинання містить елементи власної магії Башти. Досить вражаюче, якщо подумати.

— І як довго це сконструйоване заклинання протримається після запуску, перш ніж зараження, залишене шимами, добереться і до нього?

Зедд скорчив гримасу, хитаючи головою.

— Не маю ані найменшого уявлення. Судячи з того, що я читав, і по випробуваннях, які я провів, думаю, це стан протримається досить довго, але напевно знати не можу. Так що, нам залишається тільки спробувати.

— А що якщо воно теж заражене шимами? — Запитав Фрідріх. — Врешті решт, якщо заражений Замок, а це заклинання — частина джерела сили Замку, хто сказав, що зараження не торкнулося і його?

Фрідріх, більшу частину життя проживши з дружиною-чарівницею, знав дещо про магію, хоча сам і не володів даром.

— Я спробував запустити контрольні мережі на деяких з пошкоджених ділянок Замку, типу сигналів тривоги. Зараження не дозволило мені цього зробити. Перевірка ж заклинання в кістяній скриньці пройшла без збоїв. Так що, по-моєму, воно ще живе.

— А чому б нам не залишитися тут, перевівши Замок в захисний стан? — Запитала Кара.

— Занадто небезпечно, — відповів їй Зедд. — Ця процедура ніколи раніше не проводилася. Я не знаю точно її природи і принципу дії, але сказано, що цей стан не дасть увійти нікому.

Можу лише припустити, що при необхідності Замок безжально розправиться з будь-яким життям. Схоже, це форма заклинання світла.

По тому малому, що мені відомо про умови всередині Замку в такому стані, вкрай небезпечно кому-небудь залишатися в цьому місці. І потім, як ми можемо бути впевнені, що в Башті прямо зараз немає чужинців?

Кара випросталась.

— Зараз?

— Так. Якщо захист Замку слабшає, і тривога не спрацьовує, як ми можемо бути впевнені, що в Башті не бродить хто-небудь ще, крім нас? Як ми всі знаємо, десь поблизу нишпорить Сікс. Чейз сказав, що не виявив ніяких слідів її відходу. Могли пробратися і сестри Тьми. Ми тепер ніяк не можемо знати цього напевно.

Ще більш тривожно, що ворог міг потрапити сюди за допомогою сильфіди. Тільки Річард може занурити її в сон; ми — ні. Сильфіда по природі своїй не може відмовити в своїх послугах нікому, хто просить її про це, володіючи необхідною магієюю.

Джеган цілком міг відправити сестер через Сильфіду. Нас тут не так багато, щоб постійно охороняти Сильфіду, чи, принаймні, недостатньо володіють магією, щоб протистояти нападу сестер Тьми.

Оскільки у нас немає можливості ні занурити Сильфіду в сон, ні розраховувати на щити і тривогу, Замок стає вразливим для будь-яких вторгнень. Ймовірно, таке заклинання за своєю природою покликане просто знищити все живе, що знаходяться в Замку.

Оскільки це крайній захід, ми повинні врахувати, що його застосування може бути настільки ж фатальним для нас, як і для будь-якого непрошеного гостя. Так що нам слід піти гетьі потім ввести Замок в стан захисту.

— А як ми повернемося? — Поцікавилася Кара.

— Мені потрібно буде звернути цю штуку. Мені відома послідовність, з допомогою якої заклинання знімається. Правда, думаю, що знову його активувати не вдасться, так що, ми не знімемо його до тих пір, поки з якої-небудь причини це не буде абсолютно необхідно, або поки зараження шимів не зникне зі світу живих.

Ніккі важко зітхнула.

— Не бачу приводів для заперечень проти цього плану. Схоже, на даний момент у нас просто немає іншого способу зберегти Замок.

— Крім того, — вимовив Зедд, — не можемо ж ми сидіти тут вічно.

— Ні, — сказала Ніккі, — думаю, не можемо.

Вона вже роздумувала про те, що належить зробити. Стільки місць, куди їй треба було відправитися.

— Мені здається, — сказав Зедд, окинувши поглядом своїх слухачів, — що першим ділом нам потрібно спробувати повернути дар Річарду. Можливо, возз'єднання зі своїм даром допоможе йому.

У нас є підстави вважати, що він був віднятий за допомогою заклинання, намальованого в священних печерах Тамаранга. Якщо ні в кого немає кращого плану, пропоную відправитися в Тамаранг і допомогти Річарду, усунувши те, що відділяє його від його дару.

Обидві Морд-Сіт кивнули.

— Якщо це допоможе лорду Ралу, поїхали, — сказала Кара.

— Згоден, — підтакнув Том.

— Боюся, я вас тільки затримаю, — подав голос Фрідріх. — Я вже не такий молодий, як раніше. Напевно, буде краще, якщо я залишуся небудь неподалік на випадок, якщо Річард з'явиться тут. Йому потрібно буде знати, що трапилося. Буду тут спостерігати за Замком під боком.

— Розумно, — відповів йому Зедд.

— Я думаю, мені краще відправитися в Народний Палац, — сказала Ніккі.

Зедд насупився.

— Чому?

— По-перше, я можу подорожувати в Сильфіді. З Народного Палацу я зможу з її допомогою потрапити в Тамаранг і там з вами зустрітися. Вона переміщається куди швидше, так що, у мене буде час дещо перевірити у Палаці.

— Наприклад? — Запитав Зедд.

— Оскільки Річард пропав і позбавлений дару, Натан виконує роль лорда Рала. Зв'язок з ним — єдине, що захищає нас від вторгнення соноходця. Хочу подивитися, як він там.

Зедд задумливо кивнув.

— Захист Палацу — магічного типу, багато в чому такий самий, як і тут, в Замку, — сказала Ніккі. — Енн і Натан повинні знати, що ця магія зіпсована шимами. Треба розповісти їм, що тут відбувається, щоб вони були готові на випадок, якщо там буде те ж саме, і не виявилися захоплені зненацька, як ми.

Але найбільше нам потрібно повернути шкатулку Одена. Сікс — зі Старого світу. Енн і Натан довгий час жили там. Вони говорили, що нічого про Сікс не знають, але можливо зараз вони вже щось згадали, чи можуть допомогти підказкою.

Сікс ховалася, живучи в Старому світі, але, можливо, хтось знає про неї хоч що-небудь. Енн і Натан можуть, принаймні, вказати мені, в якому напрямку шукати цього когось. Зараз ми майже нічого не знаємо про цю відьму. Нам потрібна інформація.

Я не уявляю, де шукати Сікс. Але, принаймні, я буду знати, де почати задавати питання.

Зедд зітхнув.

— Резонно. Але якщо ти щось з'ясуєш, приїжджай в Тамаранг — не здумай відправлятися за нею сама, перш ніж поговориш зі мною. Нам може знадобитися твоя допомога, щоб впоратися з тим, що відбувається в Тамаранзі, а тобі, безсумнівно, не зашкодить моя допомога в пошуку способу впоратися з Сікс.

Вона вже довела, що досить небезпечна. Ти не зможеш просто підкрастися з нею і викрасти шкатулку. Якщо у нас буде зачіпка, де її шукати, дві голови завжди краще, ніж одна — разом ми розробимо план дій.

— Згодна, вимовила Ніккі. — А як щодо Сильфіди? Після того, як я пройду, маю на увазі. Чи зможе хто-небудь з її допомогою проникнути в Вежу?

— Захисне заклинання передбачає особливі обмеження на входах. До Сильфіди простягнуться гілки заклинання, забороняючи цей вхід. Як тільки ти пройдеш через Сильфіду, я запущу заклинання.

— Я з тобою, — сказала Кара, звертаючись до Ніккі. Тон її був далекий від питального.

— Тоді я піду з Зеддом, — відгукнулася Рікка. — Повинен же за ним хоч хтось наглядати.

Зедд нагородив її кислим поглядом, але промовчав.

Світла коса Кари ковзнула у вільну долоню.

— Логічно. У такому випадку, вирішено.

Виглядало, ніби ці двоє вирішували, в якій послідовності повинна проводитися операція. Ніккі починала цінувати неймовірну поблажливість Річарда.

— Треба зібрати речі, — вимовив Зедд. — Скоро світає.

Ніккі взяла Рікку за лікоть і відвела її вбік.

— Я приєднуюсь, і відразу виправлю нічну сорочку, щоб ти могла упакувати її з собою.

Рікка посміхнулася.

— Добре.

Ніккі подумала, що жінка виглядала зрділою від перспективи мати щось красиве, що не мало нічого спільного з нарядом Морд-Сіт.

Ніккі зосередилася на приємних думках, відкинувши побоювання щодо майбутньої подорожі в Сильфіді. На цей раз поруч не буде Річарда, щоб допомогти їй.

* * *

— Що це? — Тихо запитала Дженсен молоду жінку, що повзла попереду неї через високу висохлу траву.

— Тихо, — тільки й відповіла вона.

Лаура і її чоловік в безлюдній місцевості збирали останні ягоди з диких дерев, які росли серед невисоких пагорбів.

У процесі роботи вони все далі і далі віддалялися від дороги і в підсумку, розділилися. Після обіду, закінчивши збирати плоди, Лаура хотіла повернутися в місто, але не змогла знайти чоловіка. Здавалося, він зник.

Все більше і більше турбуючись за нього, вона, врешті-решт, побігла в місто Хавтон, розшукала Дженсен і попросила її допомогти. Вимушена поспішати, Дженсен вирішила залишити свою улюбленицю, козу Бетті, в невеликому загоні.

Бетті не зраділа цьому, але Дженсен була сильно стурбована пошуками зниклого чоловіка. До того часу, коли вони повернулися з невеликим пошуковим загоном, сонце вже сіло.

Поки Оуен і його дружина Мерілі, Енсон і Дженсен серед невисоких пагорбів розшукували її зниклого чоловіка, Лаура виявила щось, що не очікувала знайти. Це, безсумнівно, потрясло її. Жінка не сказала, що її так стривожило, вона хотіла, щоб Дженсен побачила це на власні очі.

Лаура обережно підвела голову, щоб впевнитися.

Вона вказала пальцем у морок і одночасно обернулося так, щоб Дженсен могла почути її шепіт.

— Там.

Охоплена очевидним занепокоєнням Лаури, Дженсен акуратно витягнула шию і вдивилася у пітьму.

Могила була розкрита.

Величезний гранітний пам'ятник Натана Рала був зрушений убік. Світло, сяючи з-під землі, створювало м'яко палаючий маяк в темному серці зоряної ночі.

Дженсен, звичайно ж, знала, що це, насправді, не було могилою Натана Рала. Чого не можна було сказати про Лауру.

Раніше, коли Натан і Енн перебували з ними, Натан знайшов надгробок зі своїм іменем. Він також виявив, що те, що здавалося в значному ступені екстравагантною могилою на давньому цвинтарі, насправді було входом в таємне підземне сховище, заповнене книгами.

Натан і Енн повідали Дженсен, що захованим книгам було більше трьох тисяч років, і весь цей час вони охоронялися магією.

Дженсен не хотіла знати, що вона не володіє магією. Вона була від народження необдарованою, — дірою в світі, так її інколи називали, тому що володіючі магією були не здатні використовувати свій дар, щоб відчувати таких, як Дженсен. Вона була незвичайною людиною, вона була Стовпом Творіння.

Вона і всі люди Бандакара були Стовпами Творіння. У давнину з'ясувалося, що коли такий необдарований укладав шлюб зі звичайними людьми, тобто з будь-ким, хто володів хоча б найменшою іскрою дару, то дитина від такого союзу народжувалося без єдиної крихти магії.

Розповсюджуючись по світу, вони б весь час збільшували число позбавлених Дару. І тоді було прийнято рішення, що постійно зростаючу кількість від народження необдарованих необхідно зібрати разом і поселити їх окремо.

Позбавлені дару — така була особливість народження нащадків лорда Рала. Вони з'являлися на світ украй рідко, але одного дня ставали дорослими, і їх аномалія поширювалася в широких верствах населення.

Після того, як прабатьки людей Бандакара були вигнані в Старий Світ, кожну дитину Ралів перевіряли. Якщо з'ясовувалося, що народжена дитина позбавлена дару, то її негайно піддавали смерті, запобігаючи, таким чином, дальшому поширенню аномалії серед народу.

Дженсен — результат насильства Даркена Рала, ухитрилася уникнути фатальної долі.

Але Річард вважав цей закон мерзенним і не бажав робити подібних речей. Він щиро вірив, що Дженсен і подібні їй люди мають таке ж право на життя, як і він. Він дійсно був щасливий, дізнавшись, що у нього є зведена сестра, обдарована чи ні. Він зустрів її з розпростертими обіймами, а не з наміром убити, як вона чекала.

Річард скасував вигнання і звільнив людей Бандакара, давши їм право жити їх власним життям. З тих пір, як він став лордом Ралом, вони перестали бути вигнанцями і могли жити в світі так само, як і всі інші люди. Незважаючи на те, що це, в кінцевому рахунку, означало для існування магії, він зруйнував бар'єр, що відокремлював цих людей від решти світу.

Коли впав кордон, багато людей Бандакара були взяті в полон Імперським Орденом, і вивезені ним для створення раси, що допомогла б Ордену знищити магію.

Після того як Імперський Орден був вигнаний з Бандакара, багато з бандакарців зволіли поки залишитися на їх Батьківщині. Перш ніж вирішити, що їм робити, вони хотіли якомога більше дізнатися про відкритий тепер для них світ.

Дженсен відчувала схожість з цими людьми. Будучи все життя в бігах, зі страху бути підданою смерті просто через своє народження, вона в деякій мірі страждала від такої форми вигнання.

Вона хотіла залишитися з цими людьми, і так як і вони разом дізнаватися про новий для них світ. Той початок, який спонукав їх до створення нового для себе життя, наповненого можливостями, пов'язував їх усіх.

Лаура явно відчувала страх, тому, що їх народ був знову під загрозою. Хоча з появою Імперського Ордена будь-яке життя перебувало під загрозою.

Дженсен не була впевнена в тому, хто зараз знаходився внизу, в підземеллі. Вона припускала, що це могли бути Натан і Енн, які повернулися, щоб знайти потрібні їм книги з прихованої підземної бібліотеки.

Ці книги, також були переправлені в потаємне місце за кордон, який ніхто не був здатний перетнути, поки його не зруйнував Річард.

Дженсен думала, що в гробниці так само може бути Річард. Натан, Енн і Том вже давно вирушили на його пошуки.

У тому випадку, якщо вони послідували за ним, і повідомили йому про підземне сховище книг, то можливо це він приїхав, щоб побачити древню бібліотеку власні очі, або він повернувся, щоб знайти небудь особливе.

Дженсен пристрасно бажала побачити брата знову. Ця думка змусила її затріпотіти від радості.

Хоча вона розуміла, що це може бути і хто-небудь інший, хто здатний заподіяти зло їм усім. Це припущення утримувало її від пориву кинутися в підземеллі.

Їй сильно хотілося побачити Річарда, але життя в бігах народило в ній загострене почуття обережності, так що вона нерухомо припала до землі і пильно спостерігала за будь-яким знаком, який підказав би, хто був внизу.

Вдалині, в безмовній темряві, часто кричали пересмішники, намагаючись перевершити один одного в нескінченному суперечці. Дженсен розуміла, що краще було б залишитися в укритті і почекати, поки хто-небудь не вийде з гробниці, але вона тривожилась, що люди повернуться з пошуків і ненавмисно виявлять їх. Так що вона вирішила, що оскільки вона спостерігає за виходом з підземелля, то буде краще послати Лауру знайти решту загону і попередити їх про невідомого самозванця.

Але перш ніж Дженсен встигла підповзти до Лаури і дати їй розпорядження, молода жінка раптово почала просуватися вперед. Мабуть, вона вирішила, що її чоловік може бути в підземеллі. Дженсен рвонула вперед і схопила жінку за щиколотку, але та звільнилася від захоплення.

— Лаура! Стій! — Прошипіла Дженсен.

Лаура проігнорувала наказ, швидко і легко пробираючись крізь суху траву. Дженсен негайно ж послідувала за нею, в тому ж напрямку між стародавніми похованнями, позначаючи розкиданий кругом нерівний грунт.

Суха трава виробляла занадто багато шуму. Лаура ж не особливо піклувалася про тишу. Дженсен була навчена ховатися від переслідувань своєю матір'ю, а Лаура нічого не знала про такі речі.

Недалеко попереду Лаура почала задихатися в сильному страху.

Дженсен підвела голову в спробі побачити що-небудь поблизу, але в темряві було важко щось розгледіти. Вона знала, що там може бути дюжина солдатів, але якщо вони залишаться нерухомими буде важко, якщо не неможливо, побачити їх.

Лаура раптом піднялася на коліна, і видала тривалий крик, наповнений таким жахом, від якого Дженсен покрилася мурашками. Дикий крик розірвав нічну тишу. Пересмішники стихли.

У тихій ночі такий крик міг рознестися на велику відстань. Більше ні про що не турбуючись, Дженсен схопилася на ноги і помчала до жінки. Охоплена жахливим стражданням, Лаура затиснула в кулак волосся і, відкинувши назад голову, безвихідно кричала.

Перед нею лежало тіло її чоловіка. Навіть незважаючи на темряву Дженсен розгледіла обличчя, і стало зрозуміло, хто це був. Дженсен витягла ніж із срібною ручкою з піхов на талії.

Як тільки вона це зробила, з темряви з'явився великий чоловік з мечем, загрозливого розміру. Ймовірно, він і був одним з тих, хто вбив чоловіка Лаури. Потім він припав до землі десь поблизу, щоб побачити всіх, хто міг наблизитися до підземного сховища книг.

Перш ніж Дженсен добігла на допомогу Лаурі, чоловік заніс меч. Темний обрис леза перерізав Лаурі горло, майже обезголовивши її. Краплі теплої крові потрапили на обличчя Дженсен.

Жах, що охопив її, поступився місцем спалаху гніву. Вона чекала жахливого страху або навіть паніки, але це був приплив гарячої люті, що вивергався крізь неї. Це був гнів, раніше запалений тими, хто так давно з'явився з нізвідки і так нелюдяно вбив її матір.

До того, як клинок встиг закінчити смертельний розріз, Дженсен вже накинулася на солдата.

Вона встромила ніж прямо в його грудну клітку. І перш, ніж він встиг здригнутися від здивування, Дженсен висмикнула ніж, сильно стиснула в кулаці, і завдала швидких ударів в шию три рази поспіль. Тільки коли його подих з бульканням припинилося, вона змогла зупинитися.

У тиші Дженсен намагалася впоратися зі своїм диханням. Вона боролася, не дозволяючи собі стати паралізованою від випробуваного потрясіння. Найвірогідніше там були й інші охоронці. Вона точно знала, що в підземеллі хтось був. Дженсен відійшла від місця, де була вбита Лаура.

Дженсен примусила себе пересуватися. Зміна місця для неї зараз була єдиним порятунком. Рух був життям.

Низько пригнувшись, вона почала тихо відходи ти геть звідси, весь час тримаючи погляд на промені світла, витікаючого з-під могили, спостерігаючи за тим, хто може вийти на шум і виявити тіла.

Другий солдат, здавалося, матеріалізувався прямо з пітьми, раптово з'явившись з трави праворуч від неї.

Вона проігнорувала наказ зупинитися і швидко, обманюючи його, рвонула вліво як тільки він рвонувся в тому напрямку, намагаючись схопити її, Дженсен різко рвонула вправо.

Ще один солдат з'явився з темряви, закричавши першому чоловікові блокувати будь шлях до втечі з того боку. Світло, що лилося від могили, м'яко сяяло на кольчузі, облягаючи широкі груди солдата і поблискувало на сокирі, затиснутій в м'ясистому кулаці. Довгий засалений пучок волосся спадав на його плечі.

Вона наказала собі не забути про його кольчугу, якщо доведеться битися з ним. Її ніж буде абсолютно неефективний проти таких обладунків. Їй необхідно відшукати вразливе місце. Вона подумала, що їй пощастило, у тому, що чоловік, з яким вона боролася, чоловік, який убив Лауру, не носив кольчугу.

Дженсен несамовито крутнулася і побігла осліплена панікою, але вона знала, що спроба втекти була помилкою. Втеча пробудила інстинкт переслідування.

Два солдати чекали втечі в напрямку, який здавалося відкритим, лівіше від неї. Замість цього, вона кинулася в іншу строну, маючи намір прослизнути правіше між ними, і обминути пастку, перш ніж вони зможуть зачинити її.

Наблизившись, чоловік в кольчузі приготував сокиру. І перш ніж він встиг занести її і завдати удару, Дженсен розрізала незахищену внутрішню частину його руки.

Бритвенно гостре лезо перерізало плоть його руки від внутрішньої частини передпліччя до зап'ястя. Вона могла чути, як розриваються сухожилля на напруженої руці.

Чоловік видав крик. Не в силах більше тримати сокиру, він випустив її на землю. Коли Дженсен нахилилася, щоб підняти зброю, другий чоловік кинувся на неї. Вона крутнулася і з силою встромила сокиру йому в спину.

Дженсен помітила, що один з чоловіків затиснув свою марну тепер праву руку, а інший повернувся до неї з сокирою в спині. Він крокував, трохи похитуючись, безмовно наближаючись до неї, перш ніж, задихаючись, впав на коліно.

Булькаючі шум його дихання, дав знати їй, що вона пробила йому легеню. Стало ясно, що він не в змозі битися і Дженсен зосередилася на чомусь іншому.

У неї з'явилася можливість втекти, і вона без вагань вирішила скористатися нею. І майже відразу стіна солдатів утворилася попереду неї. Дженсен зупинилася. Солдати оточили її. Куточками очей вона бачила звивисті тіні крізь промінь світла, якісь фігури піднімалися з внутрішньої частини могили.

— Якщо побажаєш — чоловік перед нею виголосив грубим голосом — ми будемо раді порубати тебе в шматки. Або ж я раджу тобі віддати ніж.

Дженсен застигла, обдумуючи можливі рішення. Її розум, здавалося, не хотів працювати. У віддаленості вона могла бачити силуети фігур прямуюччих до неї з підземелля. Чоловік простягнув руку.

— Ніж. — Вимовив він з погрозою.

Дженсен занесла руку і проткнула йому долоню. Коли він сіпнувся назад, в той же самий час Дженсен рвонула клинок, розрізаючи на дві частини його кисть між двома середніми пальцями.

Нічне повітря наповнилося злісною лайкою. Дженсен, скориставшись шансом, кинулася крізь пролом у стіні солдатів далі в тьму.

Перш ніж вона встигла зробити кілька кроків, чиясь рука обхопила її талію. Хтось смикнув її так сильно, що повітря навколо неї засвистіло. Солдат притиснув її спиною прямо до шкіряних лат. Дженсен стало важко дихати.

Перед тим, як він встиг зв'язати їй руки, вона встромила ніж йому в стегно. Гостре лезо зачепило кістку. Лаючись, він, в кінцевому рахунку, заволодів її руками, пришпиливши їх до її боків.

Сльози жаху та безнадії палили їй очі. Їй доведеться померти тут, посеред кладовища, не побачивши знову Тома. У цей момент це було єдиним, що здавалося важливим. Він ніколи не дізнається, що з нею трапилося. Вона ніколи не зможе сказати йому, як сильно його любить.

Солдат різко висмикнув ножа з своєї ноги. Вона задихалася від ридань, все було втрачено для неї.

Перш ніж чоловіки змогли порізати її на частини, що, як вона припускала, вони неодмінно зроблять, з'явився хтось з ліхтарем. Це була жінка. У неї в руці крім ліхтаря було щось ще. Вона підійшла до Дженсен, і, насупившись, взяла ситуацію під контроль.

— Тихо — сказала вона чоловікові, який, тихо лаючись, тримав свою закривавлену руку.

— Сучка розпорола мені руку.

— А мені ногу! — Додав інший чоловік.

Жінка кинула погляд на тіла, що лежали поблизу.

— Схоже, вам пощастило.

— Не сумніваюся. — У кінцевому рахунку, пробурчав чоловік, утримуючий Дженсен, явно відчуваючи незручність під її суворим поглядом. Він передав жінці ножа Дженсен.

— Вона розрізала мою руку майже на дві частини! — Втрутився інший, незадоволений байдужістю жінки до їхнього болю. — Вона повинна заплатити.

Жінка спрямувала на нього спопеляючий погляд.

— Ваше єдине призначення служити цілям Ордена. Яку користь зможеш ти внести в цю службу, якщо ти каліка? Зараз же заткнись або я точно не буду брати до уваги твоє зцілення.

Коли він схилив голову в німій згоді, жінка, врешті-решт, відвернулася і направила свою увагу на Дженсен. Піднявши ліхтар, вона подивилася на обличчя Дженсен. І тоді Дженсен побачила, що та тримала в руці: книгу. Ймовірно вона забрала якусь книгу з таємної бібліотеки.

— Вражаюче — сказала жінка так, ніби говорила сама собі, одночасно вивчаючи очі Дженсен. — Ти права щодо мене і ще щодо мого дару.

Дженсен зрозуміла, що жінка була чаклункою, ймовірно однієї з Сестер Джегана. Їй не могла заподіяти шкоду сила цієї жінки або будь-кого, хто володіє магією, але за даних обставин це зовсім не означало, що вона не є небезпечною. Зрештою, їй не потрібна магія, щоб наказати солдатам убити її.

Жінка взяла ніж і почала розглядати руків'я. Її брови нахмурилися, коли вона зрозуміла значення витіюватої літери «Р», вигравіруваної на срібній ручці, це був знак, що символізував дім Ралів.

Жінка подивилася на Дженсен очима, які наповнилися зловісним розумінням. Раптово вона впустила ніж. Він встромився в землю біля її ніг. Її обличчя здригнулося, ніби від болю. Безмовні солдати обмінялися стурбованими поглядами.

Коли вона знову підняла погляд, її обличчя було мертвенно блідим.

— Так, так. Невже Дженсен Рал? — Її голос звучав інакше. Це був низький і загрозливий чоловічий голос.

Дженсен насупилася.

— Ви знаєте мене?

— О так дорога, я знаю тебе, — сказала жінка низьким скрипучим голосом. — Здається, я пригадую, ти клялася мені вбити Річарда Рала.

Тепер Дженсен зрозуміла. Це був Імператор Джеган, який дивився на неї очима цієї жінки. Джеган був соноходцем. Тільки йому були під силу такі, виглядаючі неймовірно, речі.

— І що сталося з твоєю обіцянкою? — Запитала жінка не своїм голосом. Її руху були схожі на ляльку і здавалося, завдавали їй болю.

Дженсен не знала, з ким розмовляє, з Джеганем або з чаклункою.

— Я зазнала невдачі.

Губи жінки іронічно скривилися.

— Потерпіла невдачу.

— Вірно. Зазнала невдачі.

— А що з Себастяном?

Дженсен сковтнула.

— Він помер.

— Помер. — Промовила вона монотонно. Жінка підійшла ближче і підняла голову Дженсен, свердлячи її розгніваним поглядом.

— І як же він помер, люба?

— Зробивши це воїми власними руками.

— І чому такий чоловік, як Себастян, покінчив життя самогубством?

Дженсен хотіла зробити крок назад, але вже і так вдавилася в груди величезного солдата.

— Я думаю, це було його рішенням, він казав, що більше не хоче бути стратегом імператора. Можливо, він усвідомив, що його життя було розтрачене даремно.

Жінка пильно дивилася, але нічого не говорила.

Дженсен глянула на м'яко блискаючу золотом книгу, яку жінка тримала в одній руці з ліхтарем. Дженсен змогла розібрати лише напис на потертому корінці. Назва говорила: «Книга Зниклих Тіней».

Всі обернулись на шум. Ще більше чоловіків повільно волокли інших бранців. Коли вони підійшли до світла, серце Дженсен впало. Величезні солдати волокли Енсона, Оуена і його дружину, Мерілі. Всі троє були в крові.

Жінка нахилилася і підняла ножа Дженсен.

— Його превосходительство вирішило, що він зможе використати цих людей для загального блага. Привести їх з собою.

* * *

Ніккі пригальмувала і повернулася в той бік, звідки її окликнули по імені. Це був Натан. Енн по п'ятах слідувала за ним. На кожен широкий крок Натана Енн, щоб не відставати, доводилося робити своїх в три рази більше.

Їх кроки луною відбивалися від жовто-золотистого і коричневого мармуру підлоги порожнього передпокою.

Досить простий зал належав особливій?? частини палацу, яка відносилася до особистих володінь Лорда Рала, якою могли користуватися тільки прислуга, наближені особи і, звичайно, Морд-Сіт. Це був другорядний неприкрашений прохід, без усяких домагань на розкіш.

У своєму скромному сірому платті, застебнутому до самого горла, Енн виглядала точно так само, як в той самий момент, коли вона прийняла на виховання Ніккі ще дитиною.

Низенька і компактна, немов щільна грозова хмара, що мчить по ландшафту, вона завжди виглядала готовою метати блискавки. Її образ закарбувався в пам'яті Ніккі, як вельми значна фігура з того самого першого разу коли її відправили в Палац Пророків, щоб стати молодою послушницею.

Аннеліна Алдурен завжди ставилася до того типу жінок, які нічим іншим, як своїм твердим поглядом могли змусити будь-кого вибовкати визнання. На новачків вона наводила жах, на молодих чарівників побожний страх, а більшість Сестер кидало в тремтіння перед нею.

Будучи молоденькою послушницею, Ніккі підозрювала, що самому Творцеві довелося б вести себе з великою обережністю і ретельно контролювати свої манери та поведінку в присутності грізної аббатиси.

— Ми отримали звістку, що ви тільки що прибули з Замку Чарівників, — виголосив високий пророк глибоким, потужним голосом, коли він разом з Енн порівнявся з Ніккі і Карою.

Враховуючи, що Натан був майже тисячолітнім, він, тим не менше, залишався міцним красивим чоловіком. Так само, як у всіх Ралів, у нього були схожі риси з Річардом, але додавався яструбиний вираз обличчя.

Але його очі були красивого блакитного кольору, в той час як у Річарда вони були сірі. Незважаючи на свій вік, пророк рухався енергійними, цілеспрямованими, великими кроками.

Число прожитих ним років, так само, як і у Ніккі, було доречним тільки для тих, хто весь цей час жив за межами магії Палацу Пророків.

Роки в палаці рахували так само, як і за його межами, з тією лише різницею, що в Палаці час ішов неспівмірно повільніше, ніж для тих, хто був за межами огортаючого його заклинання.

У межах Палацу час тік по-іншому. Тепер, коли Палац — пристанище Сестер Світла протягом тисячоліть — був зруйнований, Натан, Енн, Ніккі, та й всі інші, хто колись називав це місце домом, почнуть старіти так як і усі інші люди.

Ніккі пам'ятала пророка завжди одягненим в мантію, поки він жив бранцем у своїх апартаментах в Палаці Пророків. Як Сестрі Світла, їй іноді доводилося відвідувати його апартаменти і записувати те щось, що він вважав пророцтвом.

Ніккі ніколи не вважала це якоюсь особливою роботою — вона просто відносила це до повсякденних рутинних справ, які їй належало виконувати. Хоча були такі Сестри, які не ризикували спускатися до Натана наодинці.

Але зараз він постав перед нею в коричневих штанах і мереживній білій сорочці під темно-зеленим жилетом. Край його темно-бордової накидки був лише трохи вище підлоги, гойднувшись поверх чорних чобіт після того, як він зупинився на ходу. Одягнений подібним чином, він ставав неперевершено величною фігурою.

Ніккі не могла уявити навіщо, але на своєму стегні він носив меч, вкладений у вишукано-витончені піхви. Чарівникам навряд чи потрібно було користуватися мечем.

Будучи єдиним пророком, про якого знали в палаці впродовж останніх століть, його характер завжди залишався незбагненним.

Багато хто з Сестер у Палаці вважали що Натан був божевільним. Багато боялися його.

Натан за все своє життя не вчинив якої-небудь значної кількості відомих усім вчинків, щоб його можна було настільки побоюватися, але своєю розбурханою багатою уявою вони самі вселили собі той страх, який так чи інакше міг легко підтвердитися навіть від його зовнішнього вигляду.

Ніккі не знала, чи залишилися ті значні числом Сестри при своїй думці, але вона точно знала, що багато з них дуже хвилювалися через те, що він більше не замкнений за потужними щитами.

Хоча й були ті деякі, що знаходили його досить безпечним, нехай навіть і трохи дивним, все ж більшість Сестер вважали, що він найнебезпечніший з нині живих людей. У Ніккі, в свою чергу, сформувалося зовсім інше уявлення про нього. На додаток до всього, він тепер був лордом Ралом, тимчасово заміщаючи Річарда.

— А де Верна? — Запитала Ніккі. — Мені потрібно буде і з нею переговорити.

Ставши поряд з Натаном, Енн хитнула головою назад в порожній передпокій.

— Вона і Еді зараз там на зустрічі з генералом Трімаком обговорюють проблеми безпеки. Оскільки новина про вас прийшла пізніше, я просила Бердіну дати їм обом зрозуміти, що ти і Кара тільки що прибули з Замку, і що ми всі незабаром зустрінемося з ними в таємній обідній кімнаті.

Ніккі кивнула.

— Звучить цілком розумно.

— Ну, а поки що, — вклинився Натан, — Чого нового там?

Ніккі ще досі була дезорієнтована від подорожі в Сильфіді. Подорожувати в ній була досить збиваюча з пантелику подія, протягом якої час, здавалося, втрачав будь-який сенс. Додатково до всього, перебування в Народному Палаці тільки додавало їй дискомфорту.

Весь Палац був підвладний дії заклинання, яке посилювало силу лорда Рала. І поряд з цим, це заклинання зменшувало здатність до чарівництва для будь-якої іншої людини, наділеної Даром. Ніккі ніяк не вдавалося пристосуватися до подібного відчуття. Це змушувало її відчувати себе неспокійно і незручно.

До того ж, перебування в Сильфіді нагадало їй про Річарда. Вона припустила, що всі події, що відбуваються навколо, змушують її думати про Річарда. Здавалося, що через переживання про нього її нерви були завжди на межі.

Щоб зосередитися на цьому питанні, Ніккі довелося витратити якусь хвилину, і з усіх сил спробувати відсунути думки про Річарда в сторонку.

Виглядало досить неймовірно, що ця людина, а не Річард, тепер була лордом ралом. Енн, колишня аббатиса і його колишня тюремниця, стояла поруч з ним, теж очікуючи почути відповідь на його питання.

— Боюся, новини не дуже гарні, — зізналася Ніккі.

— Ти про Річарда? — Запитала Енн.

Ніккі похитала головою.

— До нас, поки що, так і не надійшли ніякі новини про нього.

Брови у Натана зійшлися під ще більш підозрілим кутом.

— Тоді, про які ж такі новини ти збиралася розповісти?

Ніккі глибоко зітхнула. Вона ще не зовсім відійшла від дивного відчуття дихати повітрям після подорожі в Сильфіді.

Перед тим, як пуститися в подорож всередині цього дивного створіння, вона ніколи б не подумала, що зможе звикнути до того, що буде вдихати в свої легені сріблясту рідину, яка і була сутністю сильфіди.

Збираючись думками, вона пильно подивилася поверх низької секції огородження балкона. Та частина передпокою, в якій знаходилися вони, об'єднувала комплекс величезних залів, розташованих нижче. Струменіюче зверху через скляний купол вечірнє світло переливалося у зал Палацу, минаючи вихід на балкон.

Невеликий балкон, розташований між досить темними переходами коридорів за ним, які розбігалися по всіх напрямах, майже походив на вікно, через яке можна було спостерігати за Народним Палацом.

Ніккі уявила, що, будучи досить маленьким проходом, він, ймовірно, призначався для таємного спостереження за залами нижче.

Ось і зараз, далеко внизу, різні проходи були заповнені людьми, що поспішали у всіх напрямках. Їх рухи виглядали цілеспрямованими. Майже всі лави були порожні. Ніккі ніде не помітила людей, які, як бувало в минулі часи, збиралися для різноманітних бесід.

Йшла війна; Народний Палац був обложений. Занепокоєння вибрало собі в компаньйони кожного. Охоронці вели патрулювання, наглядаючи не тільки за кожною людиною, але і за кожною тінню.

Намагаючись навести порядок і дати коротке резюме тривожних новин, Ніккі запустила пальці у волосся і відкинула їх з лиця.

— Пам'ятаєте ту розповідь Річарда про те, як зараження, залишене шимами під час їх перебування у світі живих, викликало руйнування магії?

Енн клацнула пальцями в підтверджуючому жесті під час свого подиху, очевидно роздратована повторенням старої теми.

— Ми пам'ятаємо. Але я думаю, що навряд чи це наша сама нагальна проблема.

— Можливо і ні, — продовжила Ніккі, — але завдяки цьому почалися деякі, самі що ні на є, серйозні неприємності.

Натан підняв руку і, торкнувшись кінчиками пальців плеча Енн, немов попросив її дозволити йому самому впоратися про ситуацію.

— Чому?

— Нам довелося покинути Замок Чарівника, — відповіла йому Ніккі. — принаймні, на деякий час.

Натан задер брови. Він подався головою в її бік, і частина його довгого білого волосся перекинулася через його широкі плечі вперед.

— Чому? Що сталося?

Ніккі пригладила своє чорне плаття по стегнах.

— Магія Замку Чарівників починає руйнуватися.

— Як ви про це дізналися? — Зажадала пояснень Енн.

— Відьма, Сікс, зуміла пробратися в Замок, — відповіла Ніккі. — Розставлені пастки виявилися не здатними попередити нас. Безліч щитів взагалі зникло. Їй випала можливість вільно розгулювати по Замку без всяких захисних щитів і у всіх напрямках, куди їй надумалося б піти.

Енн підібрала вивільнене пасмо сивого волосся назад у вузол зачіски, зібраної пучком на потилиці, замислившись над словами Ніккі.

— Не факт, що це доводить руйнування магії Замку, — уклала вона нарешті, — Так само, як і те, що магія заражена шимами і руйнується. З твоєї неприємної розповіді можна лише почерпнути, наскільки талановита ця Сікс. А те, що є свого роду проблеми з Замком, не дає підстав дізнатися причину, тим паче, зрозуміти, що причина пов'язана з шимами. З таким досить складним місцем, як Замок Чарівників, дуже важко зрозуміти, чи дійсно все це настільки серйозно. Можливо це всього лише тимчасова…

— Кров струменить з кам'яних стін Замку, — вимовила Ніккі тоном, прояснюючим, що все це не предмет для дискусій. Вона не збиралася займати позицію послушниці, яка перелякана тінями під час першої нічної прогулянки за межами Палацу. Їй необхідно присвятити себе іншим справам. — Ця скверна проступає в найнижчій частині, в основі Замку.

Енн і Натан випростались одночасно.

Енн було відкрила рота, щоб щось сказати, але Кара заговорила першою, безсумнівно незацікавлена, як і Ніккі, в необхідності акцентувати увагу на цьому обговоренні.

— Кров, що повільно сочиться з каменю в різних місцях по всій Башті — повністю людська кров.

І знову, що пророк, що колишня аббатиса оніміли від здивування.

— Ну, що ж, — вимовив Натан, нарешті, поскрібши під підборіддям одним пальцем. — Це звичайно серйозно, — він зробив жест у бік залу. — Куди ви направитеся?

— Кара і я хотіли вийти і подивитися, як там справи у Джегана на терені будівництва схилу. А ще мені хотілося поглянути на армію Ордена, щоб мати уявлення про те, чим вони зараз зайняті.

Я сподіваюся, що план Річарда спрацює і війська Д'хари, відправлені в Старий Світ, зможуть перерізати шляхи постачання. Якщо вони виконають завдання, Джеган зіткнеться з труднощами.

Все це збіговисько не протримається всю зиму, якщо залишиться без постачання. На них обрушиться голод. Думаю, вони почнуть метатися між будівництвом схилу і зниклими обозами постачання.

Натан, попрямувавши повз Ніккі і Кару, хитнув головою.

— Ну, тоді пішли. А ми підемо з вами і заодно послухаємо, що ви розповісте про зіткнення з цією відьмою.

Ніккі немов приросла до землі і ні кроку не зробила вслід за пророком.

— Вона забрала шкатулку Одена.

Натан різко розвернувся і витріщився на неї.

— Що?

— Вона викрала ту шкатулку Одена, що була у нас. Ту, яку підручний відьми, Самуель, викрав у Сестри Тові і яку, доклавши неабияких старань, Рейчел зуміла викрасти і принести нам. Ми думали, що в Замку шкатулка в безпеці. Виявилося, що це не так.

— Вона вислизнула? — Енн схопила Ніккі за рукав, — У тебе є які-небудь ідеї, куди вона попрямувала з нею?

— Боюся, що ні, — відповіла Ніккі. — Я сподіваюся, що ви удвох зможете навести нас на якісь провідні нитки відносно цієї відьми. Ми повинні знайти її. Ви можете розповісти мені все що завгодно, незалежно від того, істотне воно чи ні, це зможе якось допомогти. Ми повинні здобути ту шкатулку назад.

— Принаймні Ніккі встигла ввести в гру за владу Одена гравця, перш ніж шкатулку забрали, — сказала Кара.

Натан і Енн виглядали Приголомшений далі нікуди.

— Вона зробила, що? — Прошепотів Натан, явно нездатний відірвати пильного погляду від Кари, немов сподівався, що він розчув її неправильно або, навіть якщо правильно, то немов розраховував, що вона могла передумати і забрати свої слова назад.

— Ніккі запустила шкатулку Одена в гру, — повторилася Кара.

Ніккі звернула увагу, що Морд-Сіт озвучила це з нотками гордості, гордості за Ніккі.

— Та ви, схоже, не сповна розуму! — Заревіла Енн з побагровілим лицем, накинувшись на Ніккі. — Ти назвала себе гравцем за владу Одена!

— Ні, все відбулося зовсім не так, — виступила Кара, в черговий раз відволікаючи на себе увагу пророка і екс-аббатиси. — Вона назвала гравцем Річарда.

У Кари проступила тінь усмішки, оскільки вона була рада представити доказ, що Ніккі краща, ніж уявляли про неї Натан і Енн. У свою чергу, Натан і Енн стояли приголомшені від почутого.

Хоча це було дійсно її справжнє досягнення, Ніккі не відчувала якої-небудь значної гордості з приводу того, що зробила такий вчинок — її спонукав до цього відчай.

І ось тепер, коли вона постала посеред передпокої величезного комплексу Народного Палацу, гостро усвідомлюючи всі взаємопов'язані шари проблем, перед лицем якими вони опинилися, Ніккі раптово відчула себе надзвичайно стомленою, але це не було через те, що її сила висушувалася заклинанням Народного Палацу.

Крім недавніх подій, почало позначатися виснаження. Було стільки невідкладних справ і так мало часу на все це.

І що було ще гіршим, тільки вона володіла необхідними знаннями, поряд зі здібностями мати справу з більшою частиною проблем, перед якими вони опинилися.

Хто якщо не вона зможе навчити Річарда користуватися Магією Збитку, без якої не відкрити шкатулки Одена? Навколо немає більше нікого. Ніккі відчувала жахливий тиск цієї відповідальності.

Були моменти, коли вона, немов на картині, абсолютно ясно бачила всю жахливість прийдешніх битв. Часом, коли на неї накочували подібні бачення, хоробрість Ніккі похитувалася.

Іноді на неї накочувався страх, що вона ввела в оману себе та інших своїм переконанням, що вони дійсно зможуть вирішити грандіозні проблеми, перед обличчям яких вони опинилися.

Вона пам'ятала, як ще маленькою дівчинкою, мати змушувала її ходити з хлібом і годувати бідних і як потім, пізніше, Брат Нарев з Братства Ордена присоромив її і змусив невпинно працювати в ім'я служіння нескінченним потребам людей.

І як би вона не намагалася присвятити себе вирішенню всіх тих проблем, в яких всі перебували, здавалося, що ці проблеми росли сніжною лавиною і завжди виявлялися за гранню її здібностей задовольнити їх, змушуючи її стати рабинею їх безкінчених потреб.

Її наставляли, що, оскільки вона володіє можливістю, то вона просто зобов'язана ігнорувати свої особисті бажання і потреби, і повинна жертвувати своє життя на благо бажань і потреб інших. Їх нездатність жити своїм життям, як і небажання навіть пробувати, підносило їх над нею до панів.

У такі моменти, коли їй думалося, що посталі перед ними проблеми були нездоланні, вона переживала ті ж почуття, що і в ті часи, коли була дитиною — немов вона потрапила в рабство до проблем.

У ті похмурі моменти невпевненості в собі вона задавалася питанням, чи зможе вона позбутися тієї мантії, яку Джеган, в свою бутність, накинув їй на плечі, назвавши її Королевою Рабів. Вона навіть не підозрювала, наскільки точним виявиться цей дарований їй титул.

У певному сенсі, саме так вона часом сприймала свою роль у цій боротьбі. В той час як вона знала, що їх діло праве, як і раніше залишалося безнадійною та думка, що вони зможуть перемогти, — перемогти, коли вони протистоять такій незліченній орді, що прагне їх знищити.

Часом, зіткнувшись з чимось, на її погляд нездоланним, їй, як ніколи, хотілося в такі моменти звалитися і здатися. Коли вони відверто розмовляли наодинці з Річардом в минулому, він зізнавався їй у тих же самих почуттях, які долали її зараз, і все ж вона бачила, як він рвався вперед.

Всякий раз, коли Ніккі відчувала себе збентеженою, вона згадувала про Річарда і те, наскільки він залишався непохитним, і вона в черговий раз примушувала себе зібратися духом, і що б то не стало здійснити те, що змусило б його пишатися нею.

Вона вірила і боролась за їх наміри, але всі ці наміри кристалізувалися на Річарді.

Всі вони потребували його. Вона не уявляла, що вони повинні вжити, щоб знайти його, а якщо і знайдуть, як їм вдасться його повернути. І все це з поправкою на те, чи був він усе ще живий.

Навіть саму думку, що Річард може бути мертвий, вона категорично відмовлялася розглядати, і тому вона відкинула подібну ідею в сторону.

Енн схопила Ніккі за плече, і як слід струснула її, повертаючи її з влади похмурих думок.

— Ти ввела в гру шкатулки Одена і назвала гравцем Річарда?

Ніккі була не в настрої відпустити зауваження на це риторичне питання, і тим самим зав'язнути в такій же суперечці, яка у неї відбувся з Зеддом.

— Так. У мене не було іншого вибору. Зедд спочатку, точно так само як і ти, відреагував на цю новину. Коли я йому все виклала, пояснила, чому я зробила те, що зробила, заспокоївся, він прийшов до розуміння, що це дійсно єдино можливий варіант і іншого не дано.

— І ким це ти себе назначила, що була в змозі сама виносити подібні рішення? — Зажадала відповіді Енн.

Ніккі не хотіла опускатися до образ, замість цього вона продовжила якщо не шанобливим, то, принаймні, спокійним тоном.

— Ви самі сказали, що Річард — це той, хто повинен очолити нас в цій битві. Ти і Натан чекали народження Річарда майже п'ятсот років, і робили все, щоб упевнитися, що він зможе повести нас.

Ви самі простежили, щоб він отримав «Книгу Зниклих Тіней», щоб він зміг боротися. Здається, ви і так вже досить багато понавирішували за нього перш, ніж я взагалі з'явилася.

— Сестри Тьми вже ввели шкатулки Одена в гру. Навряд чи мені потрібно говорити вам, яка їх мета. Ось, що робить цей бій заключною битвою — битвою за саме життя.

Річард — той, хто повинен вести нас. Якщо він хоче досягти успіху, він повинен мати можливість боротися з ними. Ви дали йому просту книгу. Я дала йому силу, зброю, яка необхідна йому для перемоги.

Натан поклав свою велику руку на плече Енн.

— Можливо, Ніккі права.

Енн глянула на пророка. Вона помітно охолола, замислившись над його словами. Коли Ніккі жила в Палаці Пророків, вона ніколи б не могла подумати, що пророк був в змозі змусити аббатису задуматися. До того ж, у палаці важко було знайти людину, яка вважає, що Натан вміє розсудливо міркувати.

— Ну, добре, що зроблено, те зроблено, — сказала Енн значно більш спокійним голосом. — Ми повинні трохи обміркувати, що нам робити далі.

— Що там щодо Зедда? — Запитав Натан. — У нього є які-небудь ідеї, як допомогти Річарду?

Ніккі спробувала стримати голос і вираз обличчя, щоб не видати ступінь свого неспокою.

— Так як Зедд вважає, що за ізоляцію Річарда від його дару відповідальні заклинання, викликані в священних печерах Тамаранга, то він, Том і Рікка тепер знаходяться по дорозі туди. Вони сподіваються, що зможуть допомогти Річарду, знайшовши спосіб усунути заклинання, блокуюче його дар.

— З твоїх вуст це звучить занадто просто, — сказав Натан, поміркувавши над проблемою. — Така річ буде зовсім не проста.

Ніккі підняла брову.

— Я сумніваюся, що, залишаючись на місці і бажаючи знайти рішення, вони змогли б допомогти йому краще.

Натан пробурчав у злагоді.

— Що щодо Замку Чарівників?

Ніккі повернулася і пішла по залу, кажучи через плече.

— Після того, як Кара і я скористалися Сильфідою, і перш, ніж відправитися в Тамаранг, Зедд збирався використати заклинання, щоб запечатати Замок.

— А як щодо решти — Чейза, Рейчел, і Джебр? — Запитав Натан.

— Джебр пропала деякий час назад. Зедд думає, що можливо, її зламало те, через що вона пройшла, і вона просто втекла.

— Або відьма знову захопила її свідомість, — запропонував Натан.

Ніккі опустила руки.

— Це теж можливо. Ми просто не знаємо. Рейчел теж зникла наступної ночі, за день до того, як з'явилася Сікс. Чейз пішов її шукати.

Натан розстроєно потряс головою.

— Я дуже не хочу застрявати тут, коли відбувається так багато подій.

— Зедд хотів, щоб ви обидва дізналися про проблеми з Замком Чарівників, — сказала Ніккі. — Він сказав, що тут можуть бути щити, що захищають Народний Палац, подібні тим, що були в Замку, тому він хоче, щоб ви були в курсі.

Немає ніякої інформації, як забруднення, викликане шимами, торкнеться чарівництва, чи буде воно перешкоджати всій подібній магії, чи воно є функцією місцеположення — тобто, чи може забруднення бути обмежене певною областю.

— Після того, як ми закінчимо тут, — вставила Кара, — Ніккі і я збираємося за допомогою Сильфіди відправитися в Тамаранг, щоб допомогти Зедду повернути силу лорду Ралу. Потім ми підемо за лордом Ралом.

Натан не заперечував, що тепер він носій лише титулу лорда Рала. Він краще когось іншого знав, що Річард був єдиним, кого пророцтво назвало їх ватажком.

Зрештою, саме Натан вперше виявив, що в пророцтві сказано, що у них є шанс вистояти проти шторму, який насувається, тільки якщо Річард очолить їх.

План Кари про те, що вони «потім підуть за лордом Ралом», став для Ніккі новиною. Якби вони знали, де знаходиться Річард, то відразу ж попрямувала б туди.

Поки Ніккі продовжувала відповідати на безперервний град запитань Енн, Натан вів їх через кілька досить простих проходів, поки вони нарешті не дійшли до проходу з важкими дубовими дверима в кінці. Коли Натан відкрив двері, всередину увірвалося холодне повітря.

Криваво-червоне небо вітало Ніккі, коли вона вийшла на платформу високо над валом зовнішньої стіни.

— Добрі духи, — прошепотіла вона собі. — Кожного разу, коли я їх бачу, це страшний шок.

Натан притулився до стіни біля неї. На тому, що очевидно було платформою спостереження, було місце тільки для двох чоловік. Енн і Кара спостерігали за ними з дверного отвору.

Висота викликала запаморочення. Ніккі вхопилася за високі оперізуючі залізні перила, нахилившись трохи, дивлячись убік. Вона могла бачити за краєм зовнішньої стіни і самим плато внизу всю рівнину Азеріт.

Земля безпосередньо навколо плато була вільна. Імперський Орден розбив табір на деякій відстані, очевидно не бажаючи привертати увагу обдарованих у палаці, перш ніж це буде абсолютно необхідно.

Оскільки Імперський Орден теж мав Сестер і навіть кілька молодих чарівників, які могли захистити їх від будь-якого чаклунства, Джеган хотів зберегти їх у запасі, тримаючи здоровими, сильними і живими, поки він не почне свій заключний напад.

Щільні багряні хмари нависли над безкрайньою рівниною, чорною від покриваючої її армії загарбників. Вони розсіялися всюди до самого горизонту у всіх напрямках. Ніккі потерла плечі від холоду, який вона відчула десь всередині.

Хоча з такої відстані було важко роздивитися деталі, вона знала, яке це, бути серед цих людей. Вона знала занадто добре, якими вони були. Вона знала занадто добре, якими були їхні офіцери. Вона знала занадто добре, яким був їхній лідер.

По шкірі Ніккі поповзли мурашки від ймовірності знову опинитися серед тих чоловіків. Коли вона була разом з тією армією, вона не приділяла багато часу думкам про те, наскільки не тільки фізично брудним, але й духовно низьким було все це воїнство. Як Королеова Рабів, вона була навмисно сліпа до цього.

Вона вважала, що такі тварини, як Джеган і його люди, були необхідні, щоб проповідувати людству більш високі ідеали. Милосердя, поширюване за допомогою звірства.

Озираючись назад на цю думку, вона навряд чи могла повірити, наскільки суперечливими ті переконання дійсно були, і що вона приймала їх, як належне.

І не тільки приймала їх, а й допомагала реалізовувати їх. Вона була настільки ефективна, приводячи у виконання вчення Ордена, що її прозвали Пані Смерть.

Вона навряд чи могла подумати, що Річард врятує її. Правда, іншого вибору у нього не було.

Вона відчула, як сльози жалять їй очі при згадці про всі ті часи, коли вона намагалася змусити Річарда приєднатися до неї в служінні їх мерзенним ідеалам, і як натомість він показав їй щось чудове.

Вона придушила ридання, думаючи про те, наскільки вона нудьгувала без нього, сумувала по світлу в його очах.

Вид, який відкривався внизу, зробив тишу на платформі ще більш суворою. Ці люди, ці мільйони людей, розташовані по всій рівнині, знаходилися там тільки з однією метою: убити кожного в Народному Палаці, кожного, хто виступав проти правил Ордену. Палац був останньою перешкодою до насадження їх вірувань всьому людству.

Ніккі перевела погляд на насип, що підносився вдалині. Він помітно зріс, порівняно з останнім разом, коли вона його бачила. За ним вона змогла розібрати тільки шрами в тілі землі, де викопувався матеріал для насипу.

Головний схил насипу вибудовувався прямою лінією до вершини плато. Незважаючи на те, що вже темніло, там повзли ряди людей, що несли землю і камені до будівельного майданчика.

Якби хто-небудь розповів їй про цю затію, вона засумнівалася би і не повірила, що таке можливо, але споглядання цього будівництва було цілком реальним. Можливість побачити це на власні очі наповнила її страхом.

Це було тільки питання часу, коли насип буде закінчено, і темне море Імперського Ордена хлине по ньому, щоб напасти на палац.

Стоячи на краю платформи, міцно обіймаючи свої плечі, вона знала, що вдивлялася не тільки в темну армію. Вона вдивлялася в тисячу років темряви.

Будучи Сестрою Тьми, і будучи вихованою на вченнях братства Ордена, вона знала, можливо, краще ніж будь-хто інший, наскільки реальною була загроза. Вона знала, як сильно послідовники Ордена вірили в свою справу. Їхня віра повністю характеризувала їх. Вони більш ніж бажали вмирати за неї.

Зрештою, смерть була їх метою; їм обіцяли славу в загробному житті. Вони вважали, що це життя було лише випробуванням, засобом отримати доступ до безсмертя. Якби Орден зажадав, щоб вони померли, то вони померли б. Якби Орден зажадав, щоб вони вбили тих, хто не вірував, то вони перетворили б світ у море крові.

Ніккі прекрасно розуміла, що б це означало для людства, якби Орден виграв цю війну. Не армія принесла б тисячу років темряви, а ідеї, які породили цю армію. Ті ідеї вкинули б світ у живій кошмар.

— Ніккі, ти повинна дещо знати, — сказав Натан, порушуючи важку тишу.

Ніккі схрестила руки і глянула на пророка.

— Що я повинна знати, Натан?

— Ми вивчили книги пророцтв, тут, в Народному Палаці. Точно так само, як і в інших книгах пророцтв, заклинання Вогняного Ланцюга змусило цілі розділи цих книг, розділи які очевидно стосуються Келен, зникнути. Але в тих частинах, яких не торкнувся Вогняний Ланцюг, все ще є корисна інформація.

Деякі з цих книг мені були не знайомі. І вони допомогли мені з'єднати між собою речі, про які я читав в минулому. Вони допомогли мені побачити загальну картину.

Заклинання Вогняного Ланцюга стерло більшу частину їх спогадів, і вона здивувалася, що він міг знати, щоб дійсно бачити загальну картину — або як він міг взнати, що Келен існує.

Замість того, щоб це сказати, Ніккі мовчазно чекала, дивлячись на Натана, який пильно роздивлявся сили Ордена, що розташувалися внизу, на рівнині Азеріта. Холодний вітер скуйовдив її волосся.

— Є місце в пророцтвах, кардинальний корінь, яке призводить до визначальної розвилки, — сказав він, нарешті. — За цією розвилкою, на одній з двох її гілок, є місце, яке пророцтва називають Великою Порожнечею.

Ніккі заглибилася в спогади. Навколо тієї частини пророцтва завжди було багато спекуляцій.

— Я чула лише згадки про це, — сказала вона.

— Ти, нарешті, знаєш, що це означає?

— Одна з цих двох гілок після критичної розвилки призводить до зони ще більшої кількості гілок, відгалужень і розвилок далі.

Натан недбало клацнув пальцями, неначе вказуючи на речі, видимі тільки йому одному.

— Є всього кілька книг пророцтв, які я зміг ідентифікувати, як маючі відношення до речей, які лежать далі на тій гілці. Я впевнений, що спільний пошук виявив би й інші. Тому, можна сказати, що на цій гілці знаходиться світ, яким ми його знаємо.

Він постукав долонею руки по перилах, збираючись з думками.

— На іншій гілці цього пророцтва знаходиться тільки Велика Пустота. Немає ніяких книг пророцтв про те, що лежить далі. Це — причина того, що її назвали Великою Порожнечею.

Можна сказати, що на тій гілці немає нічого, що пророцтво змогло б побачити — немає чарівництва, немає звичного нам світу, і тому, немає і пророцтв, що висвітлюють це!

Він кинув на неї короткий погляд.

— Це — світ, якого хоче Імперський Орден. Якщо вони поведуть нас по цій розвилці, людство назавжди буде вкинуто в невідомість Великої Порожнечі, місце без магії і таким чином без пророцтв.

Деякі з моїх попередників припускали, що, оскільки немає ніяких пророцтв про те, що знаходиться далі, це могло тільки означати, що Велика пустота пророкує кінець всього, кінець усього життя.

Ніккі не могла знайти слів. Вона не думала, що могло б бути щось інше, крім темряви, в разі перемоги Ордена, тому ці новини не були такими вже несподіваними для неї.

— З книг, які я тут вивчив, з інформації, яку вони мені дали, і з недавніх подій, я зміг зафіксувати нас в хронології цього пророчого кореня.

Ніккі пильно подивилася на чарівника.

— Ти впевнений?

Натан вказав рукою на армію внизу.

— Армія Джегана, що знаходиться тут у всій своїй красі, є одною з безлічі подій, яке говорить мені, що ми знаходимося тепер на кардинальному корені, який веде нас до тієї фатальної розвилки.

— Я знав протягом багатьох сторіч, що в пророцтвах є Велика Порожнеча, але я не знав, яке це має значення, тому, що я ніколи не був точно впевнений, де вона знаходиться в хронології пророцтв.

Наскільки я знав, завжди існувала можливість, що ми можемо опинитися на іншій гілці дерева пророцтв, ніколи не входячи в область, що містить цей специфічний кардинальний корінь з Великою Порожнечею.

Завжди була можливість, що Велика Порожнеча виявиться як-небудь поза будь-якою з сотень помилкових розвилок, на мертвій гілці древа пророцтв.

Давним-давно, коли я тільки почав вивчати теорію, мені здавалося, що це виявиться ні чим іншим, як помилковим пророкуванням, щоб, кінець кінцем, залишитися в підданій пилюці бібліотеці поряд з багатьма іншими мертвими пророцтвами можливих речей, які ніколи не відбудуться.

Однак, потихеньку події несли нас туди, де ми опинилися сьогодні. Тепер я впевнений, що ми знаходимося на цьому стовбурі пророцтва, на цій специфічній гілці, на цьому кардинальному корені, і збираємося зустрітися з визначальною розвилкою.

— Ти, — сказав Натан Ніккі, — безповоротно помістила нас туди, запустивши в дію магію Одена від імені Річарда. Скриньки Одена були заключним вузлом на корені пророцтв. Для людства тепер немає іншого вибору, окрім, як постати перед цією розвилкою.

Кара просунула голову в двері досить далеко, так що вітер, гуляючий біля стін палацу, підняв її світлу косу.

— Ти хочеш сказати, що якщо Річард поведе нас по одній з цих розвилок, ми виживемо, а якщо ні, то ми підемо по іншій…

— Там тільки Велика Порожнеча, — закінчив за неї Натан. Він повернувся до Ніккі, поклавши руку їй на плече. — Ти розумієш важливість того, що я тобі кажу?

— Натан, можливо, я не знаю всього, що говорить це пророцтво, але я точно знаю, що стоїть на кону. Крім того, шкатулки Одена вже були введені в гру Сестрами Тьми. Я не бачу ніякого іншого результату у разі їх перемоги, крім загибелі всього живого. Наскільки я розумію, Річард єдиний, у кого є шанс не дати цьому статися.

— Абсолютно вірно, — сказав із зітханням Натан. — Саме тому ми з Енн чекали п'ятсот років, щоб Річард прийшов у цей світ. Він вказаний єдиним, хто може пройти розвилки таким чином, щоб успішно провести нас через небезпечні прихованиі вузли всередині сплетіння пророцтв.

Якщо він досягне успіху, як уже робив не раз, значить він — той, хто повинен очолити нас в цій останній битві. Ми знаємо це вже давно.

Натан провів пальцем уздовж скроні.

— Ми завжди розуміли, що шкатулки Одена були завершальним вузлом, звідки відгалужується основна гілка пророцтва.

Ніккі насупилася, несподівано усвідомивши сенс його слів.

— Ось де ви зробили помилку, — сказала вона швидше собі.

Енн злегка перехилилася через дверний проріз, її очі звузилися.

— Що?

— Ви переслідували невірний вузол пророцтва, — сказала Ніккі.

Частини мозаїки продовжувала лягати на свої місця в її голові.

— Ви знали про важливість шкатулок Одена, але ваша хронологія перемішалася, і в результаті виявилось, що ви переслідуєте помилкове відгалуження. Ви помилково вважали, що Даркен Рал був тим, хто використанням шкатулок Одена створив заключний вузол. Ви думали, що саме Даркен Рал був тим, хто ввергне нас у Велику Порожнечу.

Зрозумівши серйозність помилки, Ніккі втупилася на колишню аббатису.

— Ви вважали, що повинні готувати Річарда до зіткнення з цією загрозою, думаючи, що це — те відгалуження пророцтва, на якому ми знаходимося в даний момент, тому ви викрали «Книгу Зниклих Тіней» і дали її Джоржу Сайферу, призначаючи її для Річарда, коли він підросте.

Ви думали, що Даркен Рал був фінальною битвою, заключним вузлом пророцтва. Ви хотіли, щоб Річард бився з Даркеном Ралом. Ви думали, що даєте йому необхідні засоби для боротьби у фінальній битві.

Але ви помилково не туди звернули, і в підсумку опинилися на безплідній гілці пророцтва, не усвідомивши цього. Ви готували його не до тієї битви.

Ви думали, що допомагаєте йому, але ви все неправильно зрозуміли, і, врешті решт, ваша недооцінка закінчилася тим, що змусила Річарда зруйнувати Великий бар'єр, що дозволило Джегану стати тією загрозою, про яку попереджало пророцтво в першу чергу.

Через вас Сестри Тьми змогли, нарешті, дістатися до шкатулок Одена. Через вас Володар підземного світу уклав з ними угоду. Без того, що ви зробили, жодна з цих речей не була б можлива.

Ніккі моргнула, дивлячись на колишню аббатису, усвідомивши значення того, що вони вчинили. По її тілу побігли мурашки.

— Ви мимоволі стали причиною всього цього. Ви намагалися використовувати пророцтво, щоб запобігти трагедії, а замість цього ви тільки послужили переходу на кардинальний корінь.

Енн повернулася до Ніккі з суворим виразом обличчя.

— Незважаючи на те, що може здатися, що ми…

— Вся ця робота, все планування, все вікове очікування, і ось, в результаті ви все сплутали.

Ніккі відкинула з обличчя накинуте вітром волосся.

— З'ясовується, що я була єдиною, хто потрібен пророцтву, через те, що ви наробили.

Натан прочистив горло.

— Ну, це достатньо велике і дещо вводяче в оману спрощення, але я повинен визнати, що в цьому є частка правди.

Ніккі раптом побачила аббатису — жінку, яку вона завжди вважала практично непогрішною, жінку, яка завжди була готова вказати на її найдрібніші помилки, зроблені іншими — в новому світлі.

— Ви зробили помилку, ви все неправильно зрозуміли. Поки ви намагалися переконатися, що Річард зможе виконати роль того єдиного, котрий врятує нас, ви опинилися основним елементом, який привніс можливість знищення всіх нас.

— Якби ми не…

— Так, ми зробили деякі помилки, — сказав Натан, перериваючи Енн перш, ніж вона почала говорити. — Але мені здається, що ми всі робимо помилки. В кінці-кінців, ось ти — жінка, яка все своє життя билася за ідеї Ордена, тільки для того, щоб стати більш, ніж Сестрою Тьми.

Чи повинен я не надавати значення всьому тому, що ти зараз говориш і робиш, через те, що ти робила помилки в минулому? Ти хочеш анулювати все, що ми дізналися і чого досягли на підставі того, що був час, коли ми робили помилки?

Можливо навіть, що наші помилки — це і не помилки зовсім, а швидше інструмент пророцтва, частина вищого задуму, згідно якого ти завжди була тією, що призначена бути поруч з Річардом і допомагати йому.

Можливо те, що ми зробили, і дало тобі можливість наблизитися до Річарда, зігравши таку доленосну роль, — роль, яку була здатна виконати тільки ти.

— Свобода волі — це змінна, що враховується в пророцтві, — сказала Енн. — Без неї, без всього того, що сталося через події, які Річард розставив по місцях, де б ти була? Ким би ти була, якби ми не чинили так, як вчинили? Де б ти була, якби ніколи не зустріла Річарда?

Ніккі не хотіла розглядати таку можливість.

— Скільки ще таких як ти, в кінцевому рахунку, могли б бути врятовані через події, що розгорнулися таким чином, — додала абатиса, — Вірніше, якщо б нічого з того, що сталося, не сталося?

— Можливо, — сказав Натан, — що якби ми не зробили те, що зробили, з тих чи інших причин, пророцтво просто знайшло б іншу можливість досягти абсолютно тих же результатів.

Ймовірно, судячи з того вузла, в якому переплітаються ці коріння, те, що відбувається зараз, тим або іншим способом повинно було статися.

— Як вода, що біжить вниз по схилу? — Запитала Кара.

— Точно, — сказав Натан, гордовито всміхаючись з її аналітичної здатності до мислення. — Пророцтво, певною мірою, має здатність до самовідновлення. Ми можемо думати, що розуміємо деталі, але насправді ми бачимо тільки суму подій на сумарній шкалі; тому, коли ми починаємо втручатися в те, що відбувається, пророцтво намагається знайти інший корінь, щоб підживити дерево, щоб воно не загинуло.

Таким чином, оскільки пророцтво може самовідновлюватися, будь-які спроби вплинути на події, в кінцевому рахунку, марні. Однак, разом з тим, оголошене пророцтво уже призначене для використання, спонукає до дій, інакше, у чому ж тоді взагалі його мета?

Будь-яке втручання в події або думки — це дуже небезпечна річ. Вся хитрість у тому, щоб знати, як і коли діяти. А цей аспект дуже неточний, навіть для пророка.

— Можливо, через те, що ми так болісно сприймаємо помилки, вчинені при наших добрих намірах, — сказала Енн, — ти зможеш зрозуміти, чому ми були в такому сум'ятті, дізнавшись, що ти взялася зробити вибір за Річарда — центральну фігуру пророцтва — і назвати його гравцем за магію Одена. Ми знаємо розмір збитку, який може бути викликаний втручанням навіть у відносно незначні обмеження пророцтва. Скриньки Одена — це вирішальний вузол пророцтв, і наскільки він далекий від незначних елементів — знає кожен.

Ніккі не думала про це таким чином. Вона ніколи не вважала себе непогрішною, скоріше навпаки. Все своє життя вона почувала себе пособницею зла, якщо не ним самим.

Її мати, брат Нарев, а пізніше і Імператор Джеган, завжди говорили їй наскільки неповноцінною вона була. Було навіть кілька дивно дізнатися, що аббатиса може бути настільки… людяною.

Пильний погляд Ніккі на аббатису розвіявся.

— Це прозвучало трохи інакше, ніж я про це думала. Я просто вважала, що Ви ніколи не помиляєтеся.

— Хоча я і не згодна з твоїм трактуванням подій, на які витрачено п'ять століть і незліченні роки непосильної праці і зусиль, — сказала Енн, — Я готова визнати, що ми всі робимо помилки. Одна з речей, які визначають наш характер — це те, як ми справляємося з цими помилками.

Якщо ми заперечуємо вчинені нами помилки, то чинимо неправильно, і це буде мучити нас. З іншого боку, якщо ми здаємося тільки тому, що зробили помилку, нехай навіть дуже велику помилку, то ніхто з нас нічого доброго в житті не доб'ється.

Що стосується твоєї інтерпретації наших дій через оголошені і відомі пророцтва, то тут існує безліч факторів, які ти не прийняла в розрахунок.

Ти пов'язуєш події надмірно спрощеним чином, якщо не сказати що і зовсім невірним. Твої розрахунки, зроблені на основі цих зв'язків, мають велику погрішність щодо поточних обставин.

Коли Натан прочистив горло, Енн продовжила.

— Але це не означає, однак, що часом ми не робимо невірних оцінок. Так, ми помилялися. Деякі з наших прорахунків спричинили за собою події, які ти тільки що вказала. І ми намагаємося виправити їх.

— Так як щодо пророцтва про відсутність пророцтв після Великої Порожнечі? — Запитала Кара дещо нетерплячим тоном. — Ви стверджуєте, ніби ми повинні переконатися, що лорд Рал битиметься в фінальній битві, тому що пророцтво говорить, що він повинен це зробити, і в той же час, інша його частина говорить, що пророцтв далі немає? Але це нелогічно — можливо пророцтво визнає, що його частина просто відсутня.

Енн стиснула губи.

— Тепер навіть Морд-Сіт стала фахівцем з пророцтв?

Натан глянув через плече на Кару.

— Не так-то просто зрозуміти зв'язок подій по відношенню до пророцтва. Бачиш, пророцтво і вільна воля співіснують в деякій напруженості, в певному протистоянні. Але, тим не менш, вони впливають один на одного.

Пророцтво — це магія, а будь-яка магія потребує балансу. Балансом пророцтву, балансом, який дозволяє пророцтвом існувати, є вільна воля.

— О, це багато що пояснює, — відрізала Кара з порога. — Якщо те, що ти говориш, правда, це означає, що вони скасовують один одного.

Пророк підняв вгору палець.

— О! Але цього немає. Вони взаємопов'язані і в той же час прямо протилежні один одному. Це, як магія Приросту протилежна магії Збитку, але вони обидві існують. Кожна з них служить для врівноваження іншої. Створення та руйнування, життя і смерть.

Щоб магія функціонувала, вона повинна бути врівноважена. І магія пророцтв не виключення. Пророцтво діє за наявності своєї противаги: вільної волі. Це одна з головних труднощів в розумінні всіх причинно-наслідкових зв'язків між пророцтвом і вільною волею.

Кара зморщила носик.

— Ти пророк і віриш у вільну волю? Тепер вже ЦЕ не логічно.

— А хіба смерть спростовує життя? Ні, вона її характеризує і таким чином надає їй значимість.

Кара не виглядала повністю в цьому переконаною.

— Я все-таки не розумію, як вільній волі вдається існувати всередині пророцтва.

Натан знизав плечима.

— Річард — ідеальний тому приклад. Він нехтує пророцтвами і одночасно врівноважує їх.

— Мною він теж нехтує, і всякий раз, коли він це робить, він потрапляє в неприємності.

— Між нами є щось спільне, — сказала Енн.

Кара зітхнула.

— Ну, у всякому разі, Ніккі вчинила правильно. І я вважаю, що це не пророцтво, а вільна воля привела її до цього розумного вчинку. Саме тому лорд Рал і довіряє їй.

— Не можу сказати, що я не згоден, — знизав плечима Натан.

— Хоча мене це дуже турбує, але все ж іноді ми повинні дозволяти Річарду чинити так, як він вважає за потрібне. Можливо, в кінцевому рахунку, все, що Ніккі зробила — це лише дала йому шанс знайти незалежність, щоб піддати свободу його волі справжньому випробуванню.

Ніккі вже їх не слухала. Вона думала про щось інше. Раптово вона повернулася до Натана.

— Я повинна побачити могилу Паніза Рала. Здається, я знаю, чому вона зникає.

Несподівано їх увагу привернув гучний рев, що прокотився звідкись здалеку через густіючі сутінки.

Кара витягла шию, щоб подивитися.

— Що відбувається?

Ніккі глянула поверх моря людей.

— Вони вітають гравців у гру Джа-Ла. Джеган використовує Джа-Ла в якості розваги для людей Старого Світу та для своїх військ. Однак, правила, за якими грають воїни, набагато більш жорсткі. Це задовольняє пристрасть його солдатів до кривавих видовищ.

Ніккі пам'ятала захоплення Джегана цією грою. Він був людиною, яка чудово знала, як контролювати і направляти емоції своїх людей.

Він відволікав їх від щоденних життєвих негараздів тим, що регулярно звинувачував у всіх повсякденних проблемах, з якими вони стикалися, тих, хто відмовлявся служити вірою і правдою ідеям Ордена.

Це переключення уваги затушовувало для людей всі питання по вченню Ордена, оскільки у всіх їхніх проблемах звинувачували тих, хто задавав ці питання.

Ніккі знала це, тому що, ще будучи Пані Смерть, сама чинила подібним чином. У всіх стражданнях звинувачувалися егоїстичні люди, якими вважалися всі, хто ставив запитання.

Джеган переміг широко розповсюджену пристрасть до пошуку винуватих тим, що посіяв ненависть до уявних ворогів, які звинувачувалися в кожній з проблем, з якими люди щодня стикалися.

Особиста відповідальність переросла в хворобу шукати осіб, винних у всіх негараздах, і тепер за кожну неприємність покладали відповідальність на жаднюг, які не хотіли внести свій внесок у загальну справу.

Таким чином, їх щоденними проблемами був постійний пошук ворога, який, як вони вірили, був причиною їх проблем.

Потреба Джегана знищити іновірців у Старому світі — ось що насправді було рушієм всіх їхніх проблем, ось куди був направлений інтерес Джегана.

Йому також було необхідно знищити вільних і процвітаючих людей, тому що саме їхнє існування ставило під сумнів вірування і вчення Ордена. Справжня правда, в кінцевому рахунку, загрожувала б йому самому.

Налаштовуючи людей проти іновірців, Джеган повністю відволікав їх увагу від інших проблем і спонукав їх свідомо зажадати від нього почати боротьбу з цим злом. Хто ж буде нарікати на ціну і жертви війни, яку вони самі її вимагали?

Джа-Ла теж була відволікаючим маневром, що служила його цілям. У містах трохи більш цивілізовані форми гри були фокусом, який направляв емоції і енергію народних мас в сторону від важливих питань.

Це давало його людям можливість гуртувати людей разом, вітати гравців, поширюючи загальний настрій, який занурював людей в концепцію протистояння язичникам.

А в армії Джа-Ла служила, щоб відвернути чоловіків від поневірянь військової служби. Так як аудиторія солдатів складалася в основному з агресивних молодих людей, ті ігри гралися по більш жорстоким правилам.

Насильство в таких іграх давало відчайдушним, войовничим, вороже налаштованим чоловікам вихід для їх прихованих пристрастей.

Джеган розумів, що без Джа-Ла він не зміг би підтримувати дисципліну і контроль над такою численною і громіздкою силою. Без Джа-Ла вони могли б звернути свою виняткову ворожість один проти одного.

Джеган мав свою власну команду, яка служила, щоб демонструвати нездоланну перевагу імператора. Вони були відображенням його влади і могутності, об'єктом навіювання страху.

Його команда з'єднувала імператора з його людьми, робила його подібним їм, і в той же час підкреслювала його перевагу.

Провівши з ними досить багато часу, як його Королева Рабів, Ніккі знала, що, незважаючи на всі розрахунки, Джеган, як і його гравці, став фактично професіоналом у грі. Для нього бій був основною грою. Джа-Ла була свого роду боєм, яким він міг насолоджуватися, коли не був зайнятий у справжньому бою.

Це також підтримувало текучу по його жилах агресію. Набравши собі нову команду непереможних чоловіків, команду, всюди наводячу страх, він хотів відчувати, що він особисто був кращим в Джа Лайдін.

Для Джегана це стало більше ніж грою. Це стало продовженням його особистості. Ніккі відвернулася від виду розміщених внизу сил Імперського Ордена. Вона більше не могла бачити, або навіть думати про криваві ігри, які вона настільки сильно зненавиділа.

Заглушений рев захлеснув її, — ця зростаюча жага крові, яка, в кінцевому рахунку, виплеснеться на Народний Палац.

Повернувшись всередину, Ніккі почекала, поки Натан не закрив важкі двері, перед обличчям холодної ночі, що спустилася на зовнішній світ.

— Я повинна спуститися і оглянути могилу Паніза Рала.

Він озирнувся назад через плече, засунув засув.

— Як скажеш. Тоді пішли.

Коли вони почали віддалятися, Енн завагалася.

— Я знаю, наскільки ти ненавидиш спускатися в ту могилу, — сказала вона Натану, піймавши його за руку, змушуючи зупинитися.

— Верна і Еді чекають. Можливо, ти міг би побачитися з ними, в той час, як я відвела б Ніккі до могили.

Натан кинув на неї підозрілий погляд. Він збирався щось сказати, коли Енн кинула на нього свій. Він, здавалося, вловив її думку.

— Так, це гарна ідея, моя дорога. Ми з Карою підемо, поговоримо з Верною і Еді.

Шкіра облачення Кари рипнула, коли вона схрестила на грудях руки.

— Я залишуся з Ніккі. У відсутності лорда Рала мій обов'язок — захищати її.

— Я дійсно думаю, що Бердіна і Найда хотіли б обговорити деякі проблеми безпеки палацу з тобою, — сказала Енн.

Помітивши, що Кара не згодна з планом навіть приблизно, Енн квапливо додала:

— На випадок, якщо Річард повернеться, вони хочуть бути впевненими, що зроблено все можливе, щоб забезпечити його безпеку, коли він з'явиться в палаці.

Ніккі подумала, що лише деякі люди були настільки ж підозрілими як Морт-Сід. Вони, здавалося, були постійно на сторожі, очікуючи гіршого. Ніккі ж припускала, що Енн лише хотіла поговорити з нею наодинці.

Вона не знала, чому Енн не могла просто сказати про це Карі. Вона подумала, що Енн, ймовірно, не була переконана, що такий підхід спрацює.

Ніккі поклала руку Кари їй на талію і схилилася до неї.

— Все в порядку, Кара. Іди з Натаном, і я незабаром до вас приєднаюся.

Кара перевела погляд з очей Ніккі до очей Енн.

— Де?

— Ти знаєш столову між кімнатами Морт-Сід і площею молитов біля невеликої групи дерев?

— Звичайно.

— Верна і Еді повинні зустріти нас там. Ми наздоженемо вас після того, як Ніккі погляне на могилу.

Тільки коли Ніккі кивнула Карі, та, нарешті, погодилася.

Вони вирушили в дорогу, і Ніккі спостерігала, як Енн, озирнувшись, в останній раз багатозначно подивилася на Натана. Це був сповнений чуйності й ніжності, присмачений щирою посмішкою погляд людини, яка розлучається з близьким другом.

Ніккі зніяковіла, усвідомивши, що стала свідком настільки приватого моменту. І в теж час розуміння того, що Енн і Натан — просто чарівна пара, не викликало у Ніккі і дещиці сумніву.

Спостерігаючи за їх неординарними відносинами, будь-хто б відзначив, що тут криється щось більше, ніж просто міцна дружба.

Один лише погляд на цих двох дивовижних людей радував очі, заспокоював серце, і зігрівав Ніккі душу.

Адже зараз Енн стала для неї не просто аббатисою, яка колись викликала лише побожний страх і покору, але жінкою, яка може відчувати і пристрасно бажає жити так, як всі.

В той час, як Натан і Кара поверталися назад до палацу, Ніккі і Енн направлялися вниз до вервечці сходових прольотів.

Ніккі пильно подивилася на Енн.

— Ти його любиш?

Енн посміхнулася, відповідаючи.

— Так!

Ніккі забарилася, не в силах що-небудь відповісти.

— Ти здивована, що я визнаю це? — Запитала Енн.

— Ну, взагалі-то так, — відповіла Ніккі.

Енн радісно хихикнула.

— По правді кажучи, мене спочатку це дивувало не менше тебе.

Ніккі недбало перебирала пальцями.

— Коли ж це сталося?

Енн задумалася, намагаючись пригадати.

— Можна сказати, що практично сотні років тому. У той час я була настільки зайнята, цілком віддаючись виконанню призначеної мені ролі аббатиси, що, як виявилося, навіть не знайшла часу усвідомити очевидного, того, що лежало на поверхні.

Можливо, тоді я вважала, що мої обов'язки — понад усе. Але зараз думаю, що це було лише жалюгідним виправданням моїй дурній поведінці.

Ніккі мало язик не проковтнула від такого відвертого визнання.

Енн посміхнулася, вона була собою задоволена. А коли подивилася на застиглу в подиві Ніккі, то сказала.

— Ти дивуєшся тому, що я всього-навсього веду себе, як звичайна людина?

Тепер Ніккі посміхнулася і розслабилася.

— Ну, я думаю, що це було трохи занадто відверто сказано, але, по суті, ти права.

Вони почали спускатися вниз по численних вервечках ступенів, які розривалися рівновіддаленими один від одного квадратними прольотами.

Сходові перила від початку і до кінця спуску з вершини палацу були прикрашені кованими з міді гілочками лози, що в'ється по покритих листям гронах винограду, які виглядали настільки природно, що неважко було здогадатися, що тут доклав рук справжній майстер.

— Як не дивно, — видихнула Енн, — я зрозуміла, що сама випробувала шок, відчувши себе ніким іншим, як лише звичайною людиною, і, спочатку, була дуже засмучена цим «несподіваним» для себе відкриттям.

— Засмучені? — Насупилася Ніккі, — але чому?

— Тому, що велика частина мого життя пройшла, так і не встигнувши початися. Я сама викинула з нього добру половину того — справжнього, реального, людського, — що могла б пережити. Творець відвів мені достатньо багато часу в цьому світі, але я не оцінила такого щедрого дару. Я зрозуміла це тільки зараз, перебуваючи вже в кінці шляху, що так і не встигла повністю скористатися наданою мені можливістю.

Коли вони вийшли на сходовий майданчик, Енн підняла очі і подивилася на Ніккі.

— Тобі не здається, що це все-таки викликає почуття жалю, коли ти розумієш, що практично все твоє життя пройшло в омані, і що справжні його цінності були поза досяжністю твоєї свідомості.

Коли вони перейшли майданчик, продовжуючи спускатися вниз по сходах, Ніккі, пропускаючи через себе сенс сказаного, спробувала придушити гострий душевний біль, викликаний почуттям каяття за вчинене нею в минулому.

— Знаєш, це почуття мені знайоме, я теж колись це зрозуміла.

І потім вони йшли мовчки, спускаючись сходами, і кожен думав про своє бачення минулого. Лише легкий шелест кроків порушував тишу.

Нарешті, сходи закінчилася. Вони опинилися в самому низу. Жінки повернули до широкої галереї, ведучої ще далі вниз, прямо вглиб палацу, прийнявши рішення не йти по численних розвилках.

Повітря тут був наповнене специфічним запахом, що линув від палаючих масляних ламп, які висвітлювали дорогу.

Протягом всієї галереї стіни були вистелені різьбленими панелями з вишневого дерева, які були прикрашені драпувальною тканиною блідо-жовтого кольору. Кожен відрізок матерії був оброблений золоченими фестонами, з золотими і чорними китицями на окантовці.

Відбиваючись від світла палаючих ламп, всі ці прикраси на драпірованих поверхнях перетворювалися на мерехтливі відблиски, і наповнювали галерею теплим сяйвом золота.

Просуваючись далі, це комфортне освітлення, відбиваючись від різьблених стін з багато прикрашеними завісами, продовжувало випромінювати тепло по всій галереї. Але, до всього цього оздоблення на вишневих панелях тепер з'явилися картини.

На кожному блоці, обрамлені в багато прикрашені рами, були вивішені полотна. Це була демонстрація не просто мистецтва живопису, а прояв істинної дівочої краси.

Тематика живопису сильно різнилася. Всі картини об'єднувало лише одне — неймовірна палітра фарб, яка акцентувала увагу на грі світла.

Наприклад, краєвид, на якому зображені промінчики світла, що пробиваються крізь позолочені лавини хмар, на тлі гірського озера і високо стримлячих в небо гірських вершин: сяйво від сонячних променів тягнеться по горизонту уздовж берегової лінії: ліс, що оточує гори, поступово розчиняється в затишній імлі.

Вдалині по центру пара закоханих стоїть на скелястому виступі, купаючись в сяючих променях призахідного сонця; або вид на двір, на якому кури риють лапами кам'яну бруківку, намагаючись дістатися до соломи, відкидаючи тіні від розсіяного джерела світла. Прямі сонячні промені на двір не потрапляли. А м'яке освітлення надавало картині якусь виразну природність. Ніккі раніше ніколи і не задумувалась над тим, що двір може бути настільки привабливим, але художнику, як не дивно, вдалося це зобразити.

Або зображений на передньому плані картини високий водоспад несамовито розтікається далеко внизу за обрій. Лінія гірського хребта, розташована на задньому плані, утворює кам'яну дугу природного моста, що тягнеться по обидві сторони від темного лісу.

Пара людей, що стоять обличчям один до одного, і знаходяться впоперек мосту, їх оточує яскраво світла аура, утворена променями призахідного сонця. Гори оповиті пурпуровим серпанком багрянцю призахідного сонця. Велич цієї пари людей, що купаються в променях заходу, приковувала захоплену увагу.

Ніккі була просто вражена усім цим убранням Народного палацу, всі тут поклонялося красі.

Починаючи від дизайну інтер'єру, різноманітності використаних гірських порід для кладки підлоги, сходів, і колон, до скульптур, статуй і творів художньої живопису.

Палац, здавалося, дихав красою і любов'ю до всього навколишнього світу, він співав пісню природі, оспівуючи саме велике мистецтво — життя.

Всюди перебував дух великої значущості не тільки природи, але і людської істоти, починаючи від самої зовнішньої будови палацу, до його внутрішнього оздоблення. Палац сам по собі був шедевром мистецтва, віртуозне виконання якого надихало кожного, закликаючи до самої суті людини.

Мало що могло бути більш захоплюючим, ніж всі ці прекрасні полотна, але, на жаль, ними могли милуватися лише деякі. Адже прохід у цю галерею, по якій зараз йшли Ніккі і Енн, був відкритий далеко не для віх.

Він вів до самої нижньої частини палацу, туди, де спочивали колишні правителі Д'хари. У фамільний склеп по цій галереї міг проходити виключно лише лорд Рал.

Багато б порахували це проявом скупого егоїзму: всі ці закриті процесії і церемонії у склепі — але думати так було б цинічним з їх боку.

Ніккі занадто добре була обізнана про те, наскільки різними людьми були правителі Д'хари.

Рідний батько Річарда процвітав в жорстокої тиранії. А його давні предки, задовго до цього, могли бути ким завгодно.

Справжні бажання і наміри часто спотворювалися наступними поколіннями, так само, як справжні наміри художників, які написали всі ці картини, були нікому не відомі, але вони деформувалися від трактування їх ідей багатими людьми, що мають владу.

Мудрі правителі часто дотримувалися порад спритних придворних, відмітаючи всі досягнення своїх предків.

Ніккі завжди думала, що все повинно грунтуватися на емпіричному досвіді минулого, щоб не допускати тих помилок, а вчитися на них; не упустити суть найважливіших речей і зрозуміти їхню справжню значимість.

Однак, у житті кожен робив свій власний вибір. Люди в минулому втрачали справжню сутність цих цінностей, вони билися і перемагали, слідуючи власним вигодам, знищуючи спадщину, виходячи з власних корисливих інтересів.

А наступним поколінням не залишалося нічого іншого, як боротися за відродження того, що було нерозважливо розтрачено їх предками, які навіть палець об палець не стукнули, щоб зберегти ці цінності.

Ніккі милувалася картинами на протязі всього довгого шляху до гробниць предків. Всі ці полотна були як би метафоричними посланнями предків, які нагадували правлячому лорду Ралу про те, що найвища в світі цінність — життя.

Коли він йшов віддати належне праху предків, ця галерея змушувала його задуматися про істинне його призначення. По суті, вона була нагадуванням правлячому лорду Ралу про властиве йому прагнення до усвідомлення цінності, назва якої — велика значущість людського життя.

Але, на жаль, більшість з тих, хто колись часто проходив по цій галереї, були сліпі в цьому відношенні, і робили так, що багатьом поколінням людей було недоступне те, чим насолоджувались їх предки, те, що було ними заповідано нащадкам — можливість насолоджуватися настільки щедрими дарами. Тому палац і був створений за допомогою магії, він сам, по суті, був чарівництвом — єдиним заклинанням, — цілком спрямованим на зміцнення сили гнізда Ралів.

І тому він, наповнений втіленнями краси, був постійним нагадуванням його господареві про найголовніше в його спадщині. А це була велика грізна сила магії, яка охороняла палац як зіницю ока — для всіх жителів Д'хари.

Однак, наскільки б захоплюючим і чарівним не був палац, його краса не могла зрівнятися з величчю тієї мармурової статуї, створеної Річардом, яку Ніккі побачила в Алтур-Ранзі.

Те творіння не було з чим порівнювати, воно було більше, ніж навіть саме поняття краси. Сповнена неприборканої жаги до життя, статуя вивернула тоді душу Ніккі навиворіт, відродивши в ній все живе, людське, назавжди змінивши колишні догмати в її свідомості.

Річард був тим з небагатьох лордів Ралов, хто приніс із собою те, про що мріяли його предки — справжнісіньку іскру життя: найбільшу з цінностей — важливість і значимість кожної людини.

— Ти любиш його, чи не так?

Ніккі примружилася. А потім пильно дивилась на Енн, коли вони дійшли до кінця галереї.

— Що?

— Ти любиш Річарда, адже так!?

Ніккі спрямувала свій погляд вдалину.

— Ми всі любимо Річарда, так чи інакше.

— Ти прекрасно знаєш, що я маю на увазі.

Ніккі задумалася, підшукуючи слова, і не переводячи погляд, сказала:

— Енн, не мені тобі пояснювати, у Річарда є дружина. Він не просто одружений на комусь, він любить свою дружину. Обожнює її і готовий пожертвувати життям заради цієї любові.

Енн промовчала.

— Крім того, — Ніккі перервала затягнуте мовчання — Я та, хто намагався зруйнувати його життя — всі наші життя, якщо уточнити, — коли забрала його з собою в Старий Світ. І мені практично вдалося це зробити. Йому б належало знищити мене в помсту за те, що я змусила його пережити. І я була б з ним солідарна, прийми він таке рішення.

— Можливо, — нарешті відповіла Енн, — Але то було в минулому, а я питаю про сьогодення, про те, що є зараз.

— Що ти маєш на увазі?

Енн важко зітхнула, вони повернули через проліт до чергової низки сходів, що вели углиб, до самого нижнього рівня палацу — прямо до гробниці.

— Ну, припустімо, я вважаю, що у Натана було досить багато причин ненавидіти мене, точно так само, як і у Річарда знайшлося б їх не менше. Справа в тому, що коли ЦЕ відбувається, все перевертається з ніг на голову. І подібні думки просто вилітають з голови.

Як я зовсім недавно помітила, всі люди рано чи пізно помиляються. Натан знайшов у собі сили пробачити мені мої помилки. А так як ти досі перебуваєш в доброму здоров'ї, можна зробити висновок, що, Річард, очевидно, простив тобі і твої провини.

— Я ж тобі кажу, що Річард одружений на коханій жінці.

— На жінці, яка начебто існує, а ніби й ні.

— Я ввела шкатулки Одена в гру, і повір мені, я точно знаю, що ця жінка існує.

— Але ти все одно мене не зрозуміла, я не про це тлумачу.

Ніккі призупинилася.

— Ну так розтлумач мені, чого ти хочеш?

— Послухай Ніккі… — Енн забарилася на секунду, — Ось, наприклад, ти хоча б можеш уявити собі, наскільки мені важко не звертатися до тебе — «Сестра Ніккі».

— По-моєму, ти трохи відхилилася від теми.

Енн широко посміхнулася.

— Так і є, те, що я хочу до тебе донести — воно вище всього, набагато більше, ніж доля однієї людини.

— І що ж це?

Енн сплеснула руками.

— Та все! І ця війна, і те, що він — лорд Рал, і його дар, і вічна боротьба з Імперським Орденом, і викликані шимами проблеми з магією, і заклинання Вогняного Ланцюга, і навіть шкатулки Одена — все, розумієш, все це.

Якби хоч хтось із нас знав, у яку халепу він потрапив зараз, і з чим йому доводиться тепер боротися. Ти тільки уяви собі, скільки Річарду довелося пережити, і скільки ще належить. Зараз він самотній у своїй боротьбі, і йому немає на кого спертися, немає поруч людини, яка б простягнула йому руку допомоги.

— Я не можу з тобою не погодитись: у цьому плані ти абсолютно права, — сказала Ніккі.

— Річард, як самотній листок, що впав з дерева, на холодну землю. Він опинився в центрі багатьох великих змін, що занадто багатьо для однієї людини. Він став ключовою фігурою, яка впливає не тільки на результат подій, але і всі наші життя.

Доля всього сущого залежить від кожного його кроку, від того, яким буде його наступне рішення. І якщо Річард зробить неправильний вибір і оступиться, то всі ми канемо в Лету.

Ти тільки уяви собі цього бідного хлопчика. Річард той самий єдиний за довгі три тисячі років чарівник, що від народження володіє обома сторонами магії. Але він виріс, навіть не підозрюючи про свій дар. Будучи бойовим магом від народження, він досі не знає толком, як правильно використовувати свій дар.

— Так, я це допускаю. І що з того?

— Ніккі, ти можеш собі уявити, як йому доводиться. Який вантаж відповідальності звалився на його голову. Адже він виріс у Вестланді, в невеликому містечку, і був лісовим провідником. Річард жив, не знаючи абсолютно нічого про магію.

Ні, ти не можеш уявити собі, як йому важко тягнути цей вантаж, не маючи і найменшого поняття про те, як управляти своїм даром. А тепер, в довершення всього, він ще й названий гравцем в боротьбі за магію шкатулок Одена.

Коли Річард виявить, що магія Одена була знову потривожена — і від його імені — ти хоча б уявляєш, який жах може його охопити, наскільки це буде для нього шокуючим?

Адже він навіть не вміє закликати свій Хань. А від нього очікують, що він буде вміло поводитися, можливо, з одним з найскладніших видів магії, яка досі була непідвладна жодному з чарівників.

— Ось тому я тут і знаходжуся, — сказала Ніккі, продовжуючи спускатися вниз по сходах, — Я буду його навчати, я стану його провідником у світ пізнання магічного.

— Саме це я й хотіла від тебе почути. Адже ти потрібна йому.

— Я готова зробити все заради цього.

— Ти в цьому впевнена?

Ніккі насупилася, невдоволено глянувши на аббатису.

— Що конкретно тебе турбує?

— Ти насправді зробиш усе можливе? Будеш йому опорою або тією, кого він потребує?

— Звичайно, а як же ще?

— Його супутницею.

Ніккі зморщилася.

— Супутницею?

— Його супутницею по життю.

— Але вона у нього вже є. У нього є…

— А магія їй підвладна?

— Звичайно, вона ж Мати-сповідники.

— Я тебе розумію. Вона може використовувати магію? Чи може вона закликати свій Хань, як ти?

— Я думаю, що ні.

— Чи володіє вона магією Збитку? Адже Річард народився з цим даром. А ти, я впевнена, прекрасно знаєш, як керувати цією темною магічною міццю. Мені, на жаль, цього не дано. Ти єдина з нас, хто володіє знаннями цієї магії. Ніккі, а тобі ніколи не спадало на думку, чому доля розпорядилася так, що ви з Річардом розійшлися друзями.

— Доля? Друзями?

— Ну, звичайно ж. Річарду не під силу впоратися з даром наодинці. І, можливо, ти перша і остання людина, яку Річард зараз найбільше потребує — супутниці, яка буде не тільки любити його, але також вчити і наставляти. І стане дуже навіть підходящою дружиною.

— Підходящої дружиною для Річарда? — Ніккі просто не могла повірити своїм вухам, — О, Добрі духи, Енн, він любить Келен. Ти в своєму розумі? Щоб я стала його дружиною?

— Саме так, — кивнула Енн, неуважно розводячи руками, — Ти будеш його рівноправним партнером. Це стосується і жіночого начала, так чи інакше. Хто ж ще, крім тебе, може краще знати, чого Річард потребує більше всього? А значить, потребуємо і усі ми?

— Послухай, я прекрасно знаю Річарда, — сказала Ніккі, випереджаюче піднімаючи руку вгору, щоб зупинити настільки безглузду розмову, — І я знаю, що якщо він любить Келен, то ця жінка повинна того коштувати, вона якась особлива. І вона є його законною дружиною. А ми маємо право любити тих, кого бажаємо і ким захоплюємося. Але зовсім не в наших правилах чинити навпаки, як це робить Орден, і стверджувати, що ми повинні любити тих, хто нам неприємний і гидкий. Можливо, вона й не здатна використовувати магію, таким способом, яким це робить він. Але для нього вона — та сама жінка, якою він захоплюється і боготворить. Вона його доповнює, разом вони — одне ціле. Річард не був би їй так відданий, якщо б вона не була особливою. Він ніколи не полюбив би того, хто значив б для нього хоч на дещицю менше. Ти її недооцінюєш, тому що не можеш згадати нічого про неї. Всі ми не пам'ятаємо навіть, як виглядає Келен, але, щоб усвідомити, що вона особлива і вражаюча жінка, досить і того, що знає і пам'ятає про неї Річард. Крім того, вона — Мати-сповідниця, а отже, достатньо могутня і впливова жінка. Допустимо, вона і не вміє керувати своєю силою, як чаклунка, але, будучи сповідницею, може творити такі речі, які нам не доступні. До того моменту, коли впали кордони, Матері-сповідниці управляли Серединними землями. Королі і королеви схилялися перед ними. Чи було можливим для нас чинити так, як вона? Ти управляла палацом Пророків. Я ж — ніхто, хоча і Королева рабів. Келен — істинна правителька, та, від якої залежать долі багатьох людей, та, хто люто билася за свободу свого народу. Це жінка, яка, за словами Річарда, перетнула межу між світами, і прийшла в Підземний світ, щоб врятувати свій народ. Коли я забрала Річарда з собою в Старий Світ, вона залишилася командувати військом замість нього. Очоливши д'харіанську армію, вона билася проти Імперського Ордена і стримувала його просування вглиб Серединних земель, намагаючись виграти час і знайти спосіб розгромити орду Джегана. Річард любить Келен. І цим все сказано.

Ніккі було важко повірити, що зараз її просто розпирає від злості.

— Добре, може це і правда, те, про що ти говориш. Можливо, Річард дійсно любить цю жінку — Келен, — але хто може з упевненістю сказати, що вона справді живе і існує? Ти ж краще за мене знаєш, наскільки жорстокими і безжальними можуть бути ті Сестри, які захопили її в полон. І немає сенсу говорити про те, що Річард знову зможе коли-небудь її побачити.

— Я надто добре знаю Річарда, він зможе.

Енн широко розвела руками.

— А якщо це і станеться, то що потім? Що з того?

Прекрасні довгі пасма волосся Ніккі неслухняно розтріпалося по спині.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Я читала книгу «Заклинання Вогняного Ланцюга». Я знаю, як воно діє. Уяви собі і зрозумій, нарешті: жінки, якою була колись Келен, більше не існує. Заклинання Вогняного Ланцюга стерла її з лиця землі. Справа в тому, що Вогняний Ланцюг не просто змушує людей забути минуле, а знищує пам'ять, як таку, руйнуючи спогади абсолютно. Тому в нашій реальності Келен більше не існує, вона буквально викреслена з життя.

— Але вона…

— Ніккі, ти ж любиш Річарда. Гарненько про це подумай, і перестань противитися, впусти його в свою душу. Пізнай всі його бажання і помисли. Келен — немає, вона позбавлена можливості існування в наших думках, і це однозначно.

Все, що ти говорила про те, як багато вона значить для Річарда, і наскільки вона повинна бути прекрасна і чарівна, можливо й справді мало місце, але саме тієї жінки, яку любив Річард, більше немає: Келен — нереальна.

Навіть враховуючи можливість, що Річард таки її розшукає, але що ж він знайде в такому випадку? Адже вона вже буде не та Келен, яку він любив.

Річард побачить тільки її тілесну оболонку — позбавлену душі, почуттів і свідомості. Від колишньої Келен не залишилося нічого, як не залишилося нічого і від їх колишньої любові.

Душа і свідомість робили Келен такою, яка вона є. Ти думаєш, Річард така людина, яка здатна любити одне бездушне тіло, віддаючись лише тваринним інстинктам? Навряд чи.

Саме душа і свідомість роблять з людини особистість з унікальним неповторним характером, вдихають в нього почуття, змушують переживати і приймати рішення. І саме таку Келен цінував і любив Річард, але, на жаль, душа Келен покинула її тіло.

Ніккі, ти усвідомлюєш, що збираєшся викреслити зі свого життя саме важливе, так само, як і я колись? Адже я назавжди втратила можливість бути разом з Натаном — людиною, яку я люблю.

Але все могло б скластися для мене інакше, якби мені тоді вистачило здорового глузду усвідомити і зрозуміти справжню суть речей. Прошу тебе, Ніккі, не відштовхни Річарда, не повторюй моїх помилок. Не відкидай для цієї людини можливість випробувати щастя разом з тобою.

Ніккі звела тремтячі пальці в замок.

— Енн, по-моєму, ти забуваєш, про кого говориш. Ти хоч усвідомлюєш, що намагаєшся нав'язати Річарду Сестру Тьми? Тій людині, хто, за твоїми словами, є єдиною нашою надією на майбутнє існування?

— Ба, — усміхнулася Енн, — Ти вже не Сестра Тьми. Ти відрізняєшся від них. Вони — ті, хто по-справжньому відданий Володарю. Ти — ні.

Енн тицьнула пальцем в груди Ніккі.

— Тут, у твоєму серці ти вже не Сестра Тьми. Вони віддалися Володарю, охоплені жадібністю. Вони забажали того, чого абсолютно неварті. Насправді ж Сестри жадали влади, обіцяної ним.

Ти виявилася іншою. Ти стала Сестрою Тьми не тому, що жадала здобути могутність і силу, у тебе були інші причини. Ти думала, що просто не гідна жити, жити, усвідомлюючи жалюгідність свого існування.

Це було абсолютною правдою. Ніккі була єдиною з усіх Сестер Тьми, хто звернувся до Володарів не з метою здобути темну силу і обіцянки вічного життя, а тому, що існування Ніккі було настільки гнітючо нікчемним, що воно не приносило їй відради.

Ніккі просто ненавиділа себе за свою самовідданість, за те, що вона завжди жертвувала собою заради чужого благополуччя, відрікаючись від особистого життя. Адже раніше вона думала, що піклуватися тільки про власне благо — егоїстично, так роблять тільки погані люди.

Несхожа ні на одну з Сестер Тьми, вона по-справжньому думала, що заслуговує нести таке нескінченне покарання. І це почуття провини, що набагато перевершувало спрагу наживи, насторожувало інших Сестер Тьми. Вони не довіряли Ніккі. Вона ніколи не була однією з них.

— Добрі духи, — прошепотіла Ніккі, ледь у силах повірити, що Аббатиса, з якою вона дуже рідко зустрічалася у Палаці Пророків, може бути настільки близька до розуміння того, що Ніккі довелося пережити і усвідомити. — Я й не підозрювала, що була настільки відверта.

— Так, це завжди мене засмучувало, — м'яко промовила Енн, — що таке привабливе і обдароване дитя Творця, як ти, може нехтувати власними бажаннями і помислами, жертвуючи собою заради інших.

Ніккі сковтнула — чому ж ти раніше ніколи не говорила мені про це?

— А хіба ти мені повірила би?

Ніккі призупинилася біля початку чергового сходового маршу, однією рукою спершись на білосніжну мармурову колону, щоб трохи перепочити.

— Я думаю, що ні. Але Річард зробив те, що дозволило мені усвідомити це зараз.

Енн зітхнула.

— Можливо, мені треба було раніше взятися за тебе, щоб переконати тебе почати ставитися до себе більш людяно. Але мене завжди лякало те, що тоді я буду виглядати м'якотілою, і втрачу авторитет серед Сестер.

Я також боялася і того, що розмови про їх досягнення і заслуги, їх заохочення мною, можуть спричинити за собою незворотні процеси і послушниці будуть про себе надто високої думки.

Що ж стосується тебе, то з тобою справи йшли зовсімпо-іншому, ти завжди залишалася для мене загадкою. Ти завжди відрізнялася від інших, і твої переживання і почуття були мені чужі.

Я вважала, що твоя скромність і смиренність послужать гарною основою для тебе, як майбутньої жінки. Однак це було грубою помилкою з мого боку думати так.

— Я ніколи й не підозрювала про це, — сказала Ніккі, і думки її відлетіли далеко в минуле, загубившись у спогадах про минулі часи.

— Але не думай що такою була лише ти одна. Були й інші послушниці, про яких я думала багато більше, і, як результат, вони через мене теж постраждали, і їм довелося набагато гірше. Більше за всіх на світі я довіряла Верні, але ніколи про це їй не говорила. Крім того, я послала її наосліп на пошуки, які тривали двадцять років, тому що вона була єдиною з послушниць, кому я могла доручити цю важку місію. І тоді почалася вся ця плутанина подій, на які, як мені здавалося, я могла вплинути, будучи посвяченою в Пророцтво. — Енн похитала головою. — Як же вона мене ненавиділа, за те, що я послала її в цю марну двадцятирічну подорож.

— Ти говориш про той час, коли Верна вирушила на пошуки Річарда?

— Так, — посміхнулася Енн самій собі. — Це була подорож, в якій вона знайшла і саму себе. — Деякий час Енн мовчала, відновлюючи в пам'яті череду всіх тих подій, а потім з посмішкою звернулася до Ніккі, — Пам'ятаєш, коли Верна, нарешті, повернулася разом з ним? Пам'ятаєш той перший день, коли у великому залі зібралися всі Сестри, щоб привітати Верну із закінченням настільки тривалого пошуку нового учня, яким виявився зовсім не хлопчик, а вже дорослий чоловік — і це був Річард.

— Я пам'ятаю, — сказала Ніккі у відповідь, заразившись посмішкою від Енн. — Я сумніваюся, що ти можеш повірити у те, що з того самого моменту в Палаці Пророків все змінилося. Коли я побачила Річарда вперше, я присягнулася собі, що стану однією з його наставниць.

І Ніккі дійсно стала його наставницею, але в підсумку, вони з Річардом помінялися ролями — це Річард став її вчителем.

— Ніккі, ти потрібна Річарду, прямо зараз. Йому необхідна людина, яка буде йти з ним рука об руку, напарник, який підтримає його в цій важкій боротьбі. Йому одному не потягнути настільки важкий тягар, занадто багато на нього звалилося відразу.

Зрештою, йому потрібна жінка, яка буде його любити. Келен пропала. І навіть якщо вона досі жива, то вона зараз стала лише оболонкою, що залишилася від того, ким вона була колись.

Келен не тільки не пам'ятає, що любить Річарда, вона взагалі його не пам'ятає, він для неї зараз — чужий. І найсумніше те, що Річард втратив її саме через цю нескінченну боротьбу.

Ніккі, повторюю, ти потрібна Річарду, щоб засинаючи разом з ним, ночами шепотіти йому на вухо те, що йому хочеться чути. І не важливо, знає він чи ні, що ти йому потрібна більше всіх на світі.

Ніккі була на межі зриву, ледве стримуючи себе, щоб не розридатися. Вона злилася на себе за те, що їй доводиться витворяти зі своїм життям, і це розривало її на частини. Адже в житті для неї не було нікого більш бажаного, ніж Річард.

І саме через це, через свою любов до Річарда, Ніккі не могла вчинити так, як бажала Енн. Ніккі продовжила спускатися по сходовому прольоті, вона постаралася змінити тему розмови.

— Спочатку, мені треба оглянути родинний склеп. А потім — поговорити з Верною і Едді. У мене зовсім немає часу, щоб витрачати його на марні роздуми. Мені необхідно дістатися до Тамаранга, щоб допомогти Зедду зняти відьмине прокляття з Річарда. А це, я вважаю, є саме те, чого Річард зараз найбільше потребує.

Але, щоб мені вдалося цього досягти, я повинна знати все про Сікс. Ти, Енн, можливо і не знала цю жінку, але у тебе ж були виткані сотні шпигунських мереж, які поширювалися далеко за межі Старого світу.

— Ти знала про мої шпигунів? — Запитала Енн, слідуючи за Ніккі вниз по сходах.

— Я припускала. Така жінка, як ти, не може настільки довго утримувати владу, не вдаючись до вивідування і стеження. Під твоїм керівництвом палац Пророків процвітав, будучи острівцем стабільності і спокою у величезному, шумному і неспокійному світі, який знаходився під гнітом догматів Братства Ордена.

І тобі просто необхідно було нарощувати свою мережу, розширювати зв'язки, щоб відгородити себе від усього тоого, що відбувалося в зовнішньому світі, щоб зберегти свою владу, і уникнути будь-яких потенційних загроз ззовні.

Але, зрештою, ти тримала Палац так як потрібно — в безпеці і незалежності, так що Сестри могли виконувати свою роботу на протязі сотень років.

Енн повела бровою.

— Я була не настільки хороша, як ти думаєш, моя дорога. Інакше Сестри Тьми не влаштувалися б прямо перед моїм носом.

— Але ти це підозрювала і приймала заходи обережності.

— Але цього було недостатньо, при будь-якому розкладі, враховуючи те, що все-таки сталося.

— Знаєш Енн, всі ми недосконалі і вразливі. Але факт залишається фактом, ти добре справлялася з покладеними на тебе обов'язками і була відмінною аббатисою, на довгі століття стримуючи страшну загрозу в стороні від Палацу Пророків. У тебе було безліч джерел інформації, які допомагали тобі вистояти і не наражати на небезпеку ні себе, ні Палац. Я бачила як Сестри Тьми завжди озиралися по сторонах. Вони страшно тебе боялися. Вони боялися того, що ти за ними стежиш.

Якщо врахувати ту павутину, яку могла розкинути тільки аббатиса, тобі, напевно, доводилося щось почути про Сікс на протязі стількох років.

— Ніккі, я не знаю. За всі ці роки відбулося така незліченна кількість всяких важливих подій. Чутки про відьму не представляли для мене великого інтересу. Завжди знаходилися більш серйозні проблеми. Про цю Сікс я насправді не чула нічого примітного.

— Я не збираюся влаштовувати тобі якийсь допит і вибивати з тебе визнання, зовсім ні, Енн. Я просто хочу взагалі хоч що-небудь почути, що ти можеш знати про неї. Переслідуючи якісь свої цілі, вона забрала шкатулку Одена. Мені потрібно повернути її для Річарда. Взагалі, будь-яка крихітка інформації може мене призвести до виконання мого завдання.

— Я просто ніколи нічого не чула про неї зі своїх джерел, — Енн, нарешті, кивнула, причому, швидше для себе. — Але я знаю про неї з чуток, і ще я можу сказати, що вона не могла б ввести шкатулку Одена в гру.

— Ну, тоді навіщо їй знадобилася шкатулка?

— Хоча, я поняття не маю про її таланти, за винятком тих, що повідала нам Шота, я знаю, що є люди, одержимі бажанням знищувати все хороше в цьому житті. Специфічні збочені переконання, яких вони дотримуються, дають їм самовиправдання за їх непримиренну ненависть до всього хорошого.

Подібна цілеспрямованість зближує їх з іншими, одержимими тими ж самими цілями знищити будь-кого, хто живе вільно, хто прагне стати кращим. Це прагнення — трощити все хороше — надихає і збуджує їх.

Зрештою, вони дійшли до того, що ненавидять саме життя, як таке. Вони відчувають себе неповноцінними, коли стикаються з тими викликами, що кидає їм життя.

Вони відкидають необхідність співіснувати зі світом, як це дійсно прийнято, і тому вони вибирають найлегший шлях існування.

Замість того, щоб наполегливо працювати, вони прагнуть знищити тих, хто творить. Вони встали на шлях грабежу і мародерства, відмовившись від творення чогось вартісного.

— Отже, — припустила Ніккі, — Ти хочеш сказати, що в той час, як ти толком нічого певного не знаєш про Сікс, ти все ж впевнена, що через свою натуру вона буде шукати собі прихильників, рухомих ненавистю.

— Саме так, — підтвердила Енн. — А що це може означати?

Коли вони дійшли до основи сходів, Ніккі зупинилася, поклала долоню на сходові поручні і, постукуючи кігтиків по білому мармуру, занурилася в роздуми.

— А це означає, що, в кінцевому рахунку, вона спробує вступити в союз з тими, у кого на руках дві інші шкатулки: з Сестрами Тьми. Можливо у них різні переконання, але вони — сестри по ненависті.

Енн посміхнулася собі.

— Дуже добре, дитя.

— Вона не в змозі скористатися скринькою самостійно, — Ніккі повторила слова Енн, розмірковуючи вголос. — А це означає, що вона спробує отримати таку можливість, уклавши з ними угоду. Їй це буде просто необхідно, щоб отримати владу для себе.

Коли великий бар'єр звалився, вона відчула вразливість Нового Світу. Вона заплела інтриги і в підсумку викрала те, що було у Шоти тут, в Новому Світі, але, так чи інакше, цього їй здалося мало. Вона має намір отримати владу в обмін на ту шкатулку, що зараз в її руках.

Енн кивнула.

— Вона намагається підстрахуватися, адже коли Орден загарбає все в свої лапи, вона виявиться в частці. Вона прагне до можливості масового знищення всього доброго. Можливо, вона і прагне наділити себе владою, але мені здається, що її реальна пристрасть — відхопити свій шматок при руйнуванні цінностей і порядку в світі.

— І все ж є одна річ, яка не в'яжеться зі всім цим. — Ніккі струснула головою, спрямувавши свій погляд вниз довгого переходу. — Сестри Тьми навряд чи захочуть зв'язуватися з відьмою. Вони бояться її.

— Але ще більше вони бояться Володаря. Вони повинні дістати шкатулку, якщо хочуть одержати магію Одена. Не забувай, що тепер, коли вони запустили шкатулки в гру, вони поплатяться своїми життями, якщо не відкриють правильну шкатулку. Їм нічого не залишається, як вступити в угоду з Сікс.

— Вважаю, що так, — підвела підсумок Ніккі.

Здавалося, що чогось не вистачає, тільки от чого, вона не могла уявити. Було схоже, що тут криється ще щось, пов'язане з цим.

Вони рушили далі; рука Ніккі зісковзнула з перил і безвольно впала вниз. Підлоги, стіни, стеля довгої тихої галереї були повністю оброблені полірованими плитами з білого мармуру.

М'які завитки сірих і золотистих прожилок звивалися в мармурі, надаючи всьому кам'яному коридору димчастого виду.

Смолоскипи в залізних скобах, рівномірно розподілені по всій довжині стін, освітлювали коридор мерехтливим світлом. У затхлому повітрі витав важкий запах смоли з домішкою їдкого диму. Тут і там вздовж галереї відходили суміжні коридори, що вели до гробниць.

— Ми живемо в страшний час, — сказала Енн; звук її кроків по кам'яних плитах віддавався гучною луною. — Ми підійшли до самого небезпечного місця в пророцтві, яке мені відоме. Тут нас може чекати кінець усього.

Ніккі глянула на стару аббатису.

— Тому я й повинна допомогти Зедду і потім знайти Річарда. В той же час потрібно зупинити Сікс раніше, ніж вона зосередить у своїх руках усі три шкатулки. Вона вже показала мені, наскільки вона небезпечна, але якщо ми її знайдемо, Зедд зможе допомогти мені впоратися з відьмою.

Думаю, для мене важливіше зайнятися сестрами Юлією та Ерміною. У них зараз дві шкатулки. Якщо вони зберуть всі три шкатулки Одена, то я сумніваюся, що сестри Тьми мають намір надати Річарду шанс відкрити одну з них до першого дня наступної зими. Безсумнівно, вони самі спробують відкрити їх, як тільки отримають всі три. У мене важке передчуття, що часу у нас обмаль.

— Я теж так думаю, — кивнула Енн, проходячи під шиплячим факелом. — Тому так важливо, щоб ти була там з Річардом, необхідно, щоб ти йому допомогла.

— Я і збираюся допомогти йому.

Енн пильно подивилася на Ніккі.

— Чоловікові потрібна жінка, щоб зміцнити його у виборі, особливо коли такий вибір може відбитися на самому перебігу життя.

Ніккі спостерігала за тим, як їх тіні описують дугу по мірі того, як вони проходили повз черговий факел.

— Не впевнена, що розумію, про що ти говориш.

— Тільки любляча жінка, яка знаходиться поруч, якій він повністю довіряє, здатна справити позитивний вплив на події.

— Я люблю його, і буду поруч з ним.

— Від тебе буде потрібно більше, ніж просто бути поряд з ним, Ніккі, щоб володіти необхідним впливом.

Ніккі глянула на неї краєм ока.

— І ти гадаєш, що такий вплив дійсно необхідний?

— Дитя потребує суворості батька не менше, ніж ласки матері, — вона щільно стиснула великий і вказівний пальці. — Чоловіче і жіноче начало спільно формують нас, визначають, ведуть нас. І тут все так само. Чоловіку потрібно жіноче начало в його житті, щоб вести долю людства у вірному напрямку.

Могутній полководець без жінки може перемагати в битвах і вигравати війни. Джеган може розтрощити все на своєму шляху, але нічого більше — нічого путнього, це вже точно.

У нашому випадку, на нашому боці, все інакше. Нам потрібно не просто виграти цю війну, але і побудувати майбутнє, на яке ми сподіваємося в в наслідку.

Річарду потрібен не просто хтось, хто буде любити його, але й кого зможе любити він сам. Він не може жити одним лише мечем. Йому потрібно кудись вкладати свої власні почуття. Йому потрібно любити і бути коханим.

Найменше Ніккі хотілося знову вступати в суперечки з цього приводу.

— Я не та жінка, про яку ти кажеш.

— Але ти можеш нею стати, — м'яко, але наполегливо повторила Енн.

— Я переконана, що жінка, гідна любові Річарда — це Келен. Не я. Я скоювала страшні, незворотні речі. Я пройшла темним шляхом. Все, що в моїх силах — битися, щоб зупинити ідеї зла, на стороні яких я колись виступала.

Тільки коли я зможу це зробити, я заслужу прощення у власному серці. Але заслужити любов Річарда я не зможу ніколи. Келен — ось та жінка. Вона, а не я.

— Ніккі, Келен — це не варіант. Безглуздо вибирати між тобою і Келен; вона вже не зможе бути поряд з ним. Вогняний Ланцюг забрав цю жінку. Зараз тільки ти можеш виконати це призначення. Ти повинна вийти заміж за Річарда і стати такою жінкою для нього.

— Вийти заміж! — Ніккі коротко, гірко розсміялася, похитавши головою. — Річард не любить мене. З якого дива йому на мені одружуватися?

— Ти що — нічого не навчилася в Палаці Пророків? — Енн нетерпляче цокнула язиком. — Як ти взагалі стала сестрою?

Ніккі сплеснула руками.

— Про що ти говориш?

— У чоловіків є потреби, — Енн потрясла пальцем перед Ніккі. — Зверни на чоловіка свій жіночий талант — красу, даровану тобі Творцем — і він захоче більшого. Він одружиться на тобі, щоб її здобути.

Ніккі захотілося відшмагати цю жінку. Однак, замість цього вона вимовила:

— Річард не такий. Він розуміє, що тільки любов надає сенс пристрасті чоловіка і жінки.

— Ну, врешті-решт, він її і отримає. Ти просто допоможеш йому надати сенсу цій пристрасті. Чоловіче серце слідує своїм потребам. Невже ти настільки старомодна, щоб вважати, що всі одружуються виключно по любові? Мудрість старших часто є запорукою кращого вибору. Оскільки Келен немає, ми повинні це зробити. Твоє діло — затягнути його в постіль і показати йому, що ти можеш зробити для нього, чого йому не вистачає, що йому потрібно. Розбуди його пристрасть, завоюй його серце, і, зрештою, ця пристрасть знайде своє місце.

Ніккі майже відчувала, як заливається червоним. Вона повірити не могла, що вони говорять про це. Відчайдушно потрібно було змінити тему, але вона немов втратила дар мови.

Ніккі знала, що обласкана дружбою і довірою Річарда. Зробити так, як пропонувала Енн, означало зруйнувати цю дружбу і обдурити цю довіру. Річард був упевнений в її дружбі.

Щирість і надійність дружби Ніккі в деякому роді робили її гідною його любові, але вчинок, на якому наполягала Енн, зруйнував би довіру його дружби і тим самим позбавив її яких би то не було шансів заслужити цю любов.

— Ти не повинна втратити цю можливість, дитинко — ми не повинні.

Ніккі схопила Енн за руку і смикнула її.

— Ми?

Енн кивнула.

— Ти — ланка, що з'єднує нас з Річардом.

Ніккі звузила очі.

— Що за ланка?

Лице Енн напружилося, все більше скидаючись на обличчя аббатиси, якою її пам'ятала Ніккі.

— Ланка, необхідна тим із нас, хто навчає юних чарівників, для єднання з такими чоловіками. Річард — наш лідер — не за народженням, але в силу своїх здібностей і власної сили волі в змозі буде розуміти це.

Він, напевне, і не збирався ставати лордом Ралом, не збирався вести нас в цій війні, але він доріс до цієї ролі. Він вирішив, що життя для нього достатньо цінне, щоб битися за своє право жити так, як він вважає за потрібне. Його приклад надихнув його однодумців. І все лише тому, що ми цього домоглися.

— Він не хлопчик з Палацу Пророків з Рада-Хань на шиї. Він самостійний чоловік.

— Та невже? Відступи на крок, дитя, і подивися на це ширше. Так, Річард — наш лідер, і я цілком щиро кажу це, але в той же час він чарівник, наділений даром, і нічого про нього не знає.

Більше того, він наділений обома сторонами дару. У ньому укладені грім і блискавка. І в чому ж полягає призначення сестри Світла, як не в тому, щоб навчити таких людей контролювати свої здібності і…

— Я не сестра Світла.

Енн відмахнулася рукою.

— Семантика. Гра слів. Заперечуючи, цього не зміниш.

— Я не…

— Ні, саме ти, — Енн тицьнула пальцем в груди Ніккі. — Насправді ти. Саме ти, неважливо, яким шляхом, прийняла шлях життя. Це поклик Творця. Називай себе, як тобі завгодно, сестра Світла або просто Ніккі. Це неважливо і не міняє суті речей. Ти б'єшся за нашу справу — справу самого Творця. Ти сестра, чарівниця, яка може наставити людину в тому, що йому слід робити.

— Я не повія — ні для тебе, ні для кого іншого.

Енн округлила очі.

— Я що — прошу тебе лягти в ліжко з нелюбою людиною? Ні. Прошу тебе обманювати його або щось ще? Ні. Я просто прошу тебе відправитися до чоловіка, якого ти любиш, подарувати йому свою любов і стати жінкою, якої він відчайдушно потребує, жінкою, здатною бути коханою ним. Саме це йому й треба — жінка, яка стане доповненням його спраги любові. Бракуючою завершальною ланкою його людяності.

Ніккі пильно подивилася на неї.

— Наглядачем від Палацу Пророків, ось чим ти насправді просиш мене стати.

Енн здійняла очі, бурмочучи благання надати їй сил.

— Дитя, — вимовила вона, нарешті, повернувшись до Ніккі. — Я всього лише прошу тебе більше не гаяти час свого життя. Ти не цілком розумієш, не бачиш всієї картини. Ти можеш вважати, що це питання любові, але ти взагалі не знаєш, що таке любов, хіба я неправа? Ти знаєш лише її витік: бажання. Обставини, ймовірно, далекі від ідеальних, але Творець дарував тобі цю можливість, цей шанс пізнати найбільшу радість людського життя — любов. Абсолютну любов. Зараз твоя любов безмовна, неповна, недосконала. Це просто томливе бажання і уявне блаженство. Ти не дізнаєшся, що таке любов, до тих пір, поки почуття, приховані в твоїй душі, не будуть взаємні і розкуті. Тільки таку любов можна назвати справжньою, повноцінною. Тільки тоді твоє серце співатиме. Ти ще не пізнала радості цієї найбільшої з людських емоцій.

Раніше Ніккі цілували лише хтиві тварини. Ніякої радості їй це не доставляло. Енн була права: Ніккі не вважала, що може в повній мірі усвідомити, що таке поцілунок коханого, по-справжньому коханої людини, чоловіка, який любить її так само сильно у відповідь, в чиєму серці вона понад усе.

Вона могла лише мріяти про таке блаженство. Така малість для тих, хто не усвідомлює різниці.

Енн склала долоні в молитвенному жесті.

— І якщо в цьому щастя взаємної любові — щастя для вас обох — і ти зможеш допомогти коханій людині зробити єдино правильний вибір, що в цьому буде поганого? — Вона впустила руки.

— Я не прошу тебе змушувати його робити неправильні речі, тільки вірні, тільки ті, що він і сам захоче зробити. Я просто прошу тебе захистити його від болю, який може штовхнути його на помилку, помилку, яка затягне на дно і нас всіх слідом за ним.

Ніккі знову відчула, як тонкі волоски на її шиї стали дибки.

— Про що ти говориш?

— Ніккі, коли ти була з Орденом — коли тебе знали під ім'ям Пані Смерть — як ти тоді себе відчувала?

— Відчувала? — Ніккі покопалася в пам'яті в пошуках відповіді на несподіване питання. — Навіть не знаю. Не цілком розумію, що ти маєш на увазі. Мабуть, я ненавиділа себе, ненавиділа життя.

— І в твоїй ненависті до самої себе — чи сильно тебе турбувало, що Джеган міг убити тебе?

— Не особливо.

— А зараз ти вела б себе так само? З тою ж байдужістю до себе, до свого майбутнього?

— Ні, звичайно. Тоді мені було все одно, що зі мною станеться. Яке у мене могло бути майбутнє? Я не думала, що заслужила хоч скільки-небудь щастя — і не чекала його — так що, для мене мало що мало значення, і власне життя в тому числі. Я просто вважала, що ніщо не має значення.

— Вважала, що ніщо не має значення, — повторила Енн. Вона напустила на себе заклопотаний вигляд, перш ніж продовжити виражати стурбованість словами Ніккі.

— Ти не очікувала для себе щастя, і тому вважала, що ніщо не має значення, — вона підняла палець на знак прояснення. — Тоді ти не прийняла б тих рішень, що зараз, тому що не дбала про себе. Адже так?

Ніккі здалося, що вона майже чує звук замикання невидимої пастки.

— Так.

— І як, по-твоєму, повинен себе почувати чоловік, такий, як Річард, коли він, нарешті, зрозуміє, що Келен для нього втрачена, коли дійсно і ясно усвідомлює остаточність цього? Чи буде він так само цінувати життя?

Невже ти гадаєш, що він і тоді буде відчувати зв'язок з нами — з тим же почуттям важливості людського життя — коли ним оволодіє розгубленість, самотність, безвихідь, відчай… безнадія? Не очікуючи щастя, невже, ти думаєш, його буде хвилювати, що з ним станеться? Ти-то знаєш, як це, дитя. Скажи мені.

Руки Ніккі вкрилися мурашками. Вона боялася відповісти на це питання. Енн помахала пальцем.

— Якщо поруч з ним не буде нікого, не буде любові — чи не все йому буде одно, жити або померти?

Ніккі сковтнула клубок у горлі, із зусиллям глянувши в очі правді.

— Гадаю, може бути і так.

— А якщо сам він втратив надію, як зможе він зробити вірний вибір для нас? Чи не здасться він?

— Не думаю, що Річард здасться.

— Ти не думаєш, — нахилилася до неї ближче Енн. — Хочеш провести експеримент? Поставити наші життя, наш світ, все живе на результат такого експерименту?

Напір Енн, здавалося, прибив Ніккі до місця.

— Дитя моє, якщо ми втратимо Річарда, ми втратимо все.

Вона пом'якшила тон, і Ніккі відчула, як пастка остаточно зачинилися за нею.

— Ти сама знаєш, наскільки він важливий — і тому-то ти і ввела шкатулки Одена в гру від його імені. Ти знаєш, що тільки він може повести нас у цю битву. Ти знаєш, що без нього сестри Тьми визволять Володаря з пекла. Без Річарда, який тільки й зможе зупинити їх, вони визволять саму смерть. Вони покладуть край світу живих. Вони занурять нас в Великий Хаос. Без Річарда все втрачено, — повторила вона, немов забиваючи останній цвях в кришку труни.

Ніккі проковтнула клубок у горлі.

— Річард ніколи нас не покине.

— Навмисно ні. Але, йдучи в битву без любові і надії, з однією тільки самотністю, він може прийняти рішення, яких би не прийняв, неси він у душі образ коханої жінки. Ця любов може стати сполучною ланкою, об'єднуючим фактором. Тільки така любов може утримати людину від поразки, коли у неї вже немає сил йти далі.

— Все це може бути і так, але все ж, не дає тобі права розпоряджатися його серцем.

— Ніккі, я не думаю…

— В ім'я чого ми боремося, якщо не заради недоторканності життя?

— Я борюся заради недоторканності.

— Ти? Невже? Все своє життя ти була віддана тому, щоб примусити інших робити те, що ти хотіла, а не те, чого хотіли вони. Нехай це і робилося з добрими намірами, але тобі виразно було все одно, як інші повинні жити і заради чого. Ти приліплювала новачків до сестер, щоб вони служили тій меті, що ти їм призначила. Ти використовувала сестер, щоб виліпити з молодих людей чарівників, які з великою ймовірністю слідували б тому, що ти вважала задумом Творця.

Кожному, хто опинявся під твоїм контролем, довелося прийняти твоє бачення того, як вони повинні жити і в що вірити. Навряд чи ти колись дозволяла людям приймати обдумані рішення самостійно.

Найчастіше ти навіть не дозволяла їм пізнати життя; замість цього ти вказувала їм на значущі моменти і шлях, яким їм належало йти. Єдиним відомим мені винятком — і то лише частково — стала Верна, коли ти відіслала її на двадцять років подалі від себе.

Ти розпланувала життя Річарда за сотні років до його народження. Ти будувала плани на те, як він повинен прожити відведений йому термін — його власне життя.

Ти, Аннеліна Алдурен, виключно на своєму тлумаченні прочитаного пророцтва, визначила рамки для існування Річарда в світі живих. А тепер ти плануєш його почуття. Може, ти вже і в потойбічному світі відвела йому містечко? Ти майже все життя протримала Натана узаперті, хоча він сторіччями допомагав тобі в твоїх справах. Нехай ти і полюбила його, врешті-решт, але саме ти прирекла його на самотність за злочин, який, як ти боялася, він міг вчинити.

Енн, за що ми боремося, якщо не за право для кожного прожити своє власне життя? Ти просто не вправі вирішувати за інших, що їм робити, а чого не робити. Не варто намагатися втілити в собі благий варіант Джегана, це зворотна сторона однієї і тієї ж монети.

Енн моргнула, вона була щиро здивована.

— Невже ти й справді вважаєш, що це те, чим я займаюся?

— А хіба ні? Ти вирішуєш, як жити Річарду — прямо зараз, так само, як і до його народження. Це його життя. Він любить Келен. Що залишиться йому доброго в житті, якщо він не зможе бути господарем свого серця, якщо він буде змушений діяти за твоєю вказівкою?

І хто ти така, щоб повелівати йому відкинути найпотаємніші свої бажання і замість цього любити мене?

Як я зможу вважати себе дійсно гідною його кохання, якщо стану маніпулювати ним, як ти того бажаєш? Якщо я зроблю так, як ти просиш, я одним цим зітру всі його почуття до мене, перетворивши їх в суцільне вдавання.

Енн виглядала зажуреною.

— Але я зовсім не хочу змушувати тебе любити його. Я тільки хочу, щоб і у тебе все було добре.

— Я б усе віддала, щоб мати можливість, прикрившись твоєї указкою, зробити це, але тоді я ніколи не змогла би поважати саму себе. Річард любить Келен. І не в моїх силах замінити цю любов з якої б то не було причини. І саме тому, що я люблю його, я ніколи не зраджу його почуттів.

— Але я не думаю…

— Скажи, чи принесло б тобі щастя, якщо б ти хитрістю здобула любов Натана? Чи достатньо тобі було б цього? Чи була б ти щаслива?

Енн відвела очі, наповнені сльозами.

— Ні, не була б.

— Так чому ж ти гадаєш, що мене влаштує спокушання Річарда ціною моєї самоповаги? Любов — справжня любов — це щось, що можна заслужити, тільки будучи тим, що ти є насправді; це не приз за винахідливість у ліжку.

Погляд Енн неспокійно забігав.

— Але я всього лише…

— Коли я забрала Річарда в Старий Світ, забрала проти його волі, я хотіла змусити його прийняти вірування Ордена. Але, крім того, я хотіла змусити його полюбити мене. Я тоді мала намір зробити приблизно те ж, про що ти просиш мене зараз. Він відмовився. Це одна з причин, по якій я так глибоко поважаю його. Він не схожий ні на одного з чоловіків, яких я знала, яким тільки й треба було, що затягти мене в постіль. Я вважала, що дістану його тим же шляхом. Він довів, що слідує велінням розуму. Він не тварина, на відміну від тих, хто дозволяє своїй похоті керувати собою. Це людина, що живе своїм розумом. Саме тому він веде нас, а зовсім не тому, як ти вважаєш, що ти потягнула за потрібні ниточки. Якби він піддався мені, я ніколи не змогла би його поважати так, як поважаю зараз. Як би я могла щиро любити його, якщо б він виказав таку слабкість характеру? Навіть погодься я на твій план, Річард не погодився б точно. Він залишиться тим же Річардом, яким був завжди. Максимум, чого ми могли б цим добитися — це те, що я втратила б його повагу. І в підсумку, весь план провалився б. І, в кінцевому рахунку, він може провалитися від нестачі твоєї поваги до нього. Але невже ти насправді хочеш саме цього? Хочеш, щоб нашим лідером була людина, ведена радше хіттю, ніж розумом? Невже тобі потрібно просто ввести в гру свою маріонетку?

— Ні, думаю, ні.

— От і я так думаю.

Енн посміхнулася, взявши Ніккі за руку, і повела її вниз по білому мармуровому коридору.

— Не хочеться цього визнавати, але я зрозуміла твою позицію. Думаю, я винна тим, що дозволила своїй пристрасті до справи Творця перерости в переконаність, що я одна вправі вирішувати, що і як слід робити і кому як жити.

Якийсь час вони йшли мовчки в світлі мерехтливих вогнів і приглушеного шипіння факелів.

— Прости мене, Ніккі. Незважаючи на всі мої старання, ти виявилася жінкою з сильним характером.

Ніккі дивилася вдалину.

— Здається, це вірний шлях до самотності.

— З боку Річарда було б тільки мудро, полюби він тебе таку, яка ти є. Тобто, за одне те, яка ти є.

Ніккі сковтнула клубок, не знаходячи відповідних слів.

— Здається, у всій цій метушні я призабула урок, викладений мені Натаном.

— Можливо, це насправді і не твоя вина, — припустила Ніккі. — Можливо, це більшою мірою дія Вогняного ланцюга і того, як багато ми втрачаємо через це заклинання.

Енн зітхнула.

— Сумніваюся, що можу списати помилки усього свого життя на заклинання, яке лише нещодавно почало діяти.

Ніккі глянула на колишню аббатису.

— А що за урок виклав тобі Натан?

— Одного разу він переконав мене в тому ж, що ти зараз мені знову нагадала. Власне, він і пояснював це майже так само, як ти. Я помилялася щодо Натана так само, як помилялася щодо тебе, Ніккі. Прости мене, дитя, за це… І за все, чого я позбавила тебе.

Ніккі похитала головою.

— Ні, не варто вибачатися за моє життя. Мої рішення були лише моїми. Всім в тій чи іншій мірі доводиться проходити життєві випробування. Завжди були і будуть ті, хто намагається вплинути на нас або навіть повелівати нами.

Ми не вправі виправдовувати власні помилкові рішення такими речами. Зрештою, кожен з нас живе власним життям, і тільки сам відповідальний за нього.

Енн кивнула.

— Ті самі помилки, про які ми говорили, — вона ласкаво погладила Ніккі по спині. — Але ти виправила свої помилки, дитя. Ти навчилася нести відповідальність за свої помилки. Ти все зробила правильно.

— Коли я нарешті усвідомила, як глибоко помилялася, і спробувала виправити свої помилки, я не вважала, що це їх яким-небудь чином виправить, але обіцяю тобі, Енн, якщо Річарду небудь знадобиться, я зроблю це для нього. Це те, що зробив би справжній друг.

Енн посміхнулася.

— Здається, ти й справді стала йому другом, сестра.

— Ніккі.

Енн посміхнулася.

— Ну, значить, Ніккі.

Ще з десяток факелів вони пройшли мовчки. Ніккі відчувала полегшення від того, що Енн нарешті її зрозуміла. Вона була впевнена, що людина ніколи не буває занадто старою, щоб зрозуміти щось нове.

Вона сподівалася, що Енн дійсно зрозуміла, що це не було якоюсь хитрістю, ще одним способом підпорядкувати події своєму впливу. Можливо, Натан і справді змінив її, як запевняла Енн.

Ніккі вона здавалася щирою. Вона відчувала, що саме ця розмова з Енн була тою, якої вона чекала все життя.

— Це мені нагадало, — вимовила Енн, — Натана і ті страшні речі, що я мала намір з ним зробити, перш ніж він допоміг мені прийти до тями. Дещо важливе лишилося в підземеллях.

Ніккі оглянула свою примовклу супутницю.

— І що ж?

— Я збиралася…

— Ану, ану, — пролунав голос.

Ніккі завмерла на місці, піднявши очі саме вчасно для того, щоб побачити три жіночих силуети, що виступили з лівого коридору перед ними.

Енн в подиві втупилася на них.

— Сестра Ерміна?

Сестра Ерміна гордовито посміхнулася.

— Кого я бачу? Аббатиса власною персоною — знову жива! — вона повела бровою, — Втім, цю проблему можна виправити.

Енн всією вагою заштовхнули Ніккі за свою спину.

— Біжи, дитино. В твоїх силах захистити його.

Ніккі ні на мить не сумнівалася, кого мала на увазі Енн.

Маючи досвід незліченної кількості смертельних сутичок, Ніккі знала, що спроба втекти буде явною і летальною помилкою. Замість цього, вона піддалася інстинкту і опустила руку на плече Енн, закликаючи кожну крихту темної сили, якою вона володіла.

Ніккі дозволила ніяк не стримувати в собі пробудження неприборканого насильства по відношенню до цих трьох жінок, що стояли в нижній частині залу.

І в цей же самий момент вона прийшла в замішання — їй не вдалося отримати зв'язок з силою і у неї нічого не вийшло, — вона зрозуміла, що в межах Народного Палацу її сила, по більшій частині, марна. Страх всією вагою навалився на неї.

Внизу по коридору зблиснула блискавка. Різкий звук, що вибухнув по залу, оглушував. Спалах світла розряду дуги енергії крізь білий коридор майже засліпив її.

Чорні нитки густого мороку хитромудро переплетені зі спалахом блискавки, видавали гуркітливе поєднання, яке в місцях зіткнення потріскувало і видавало ляскіт. Розліталися іскри. Здавалося, саме повітря загорілося. Складова магії Збитку була настільки чорною, що це походило на втілення самої порожнечі. По суті, так воно і було.

Мармур, яким була покрита підлога, стеля і стіни вкрилися рваними тріщинами в місцях дотику блискавки. Рикошет енергії повсюдно вибивав зі стін кам'яні крихти, що розліталися по залу.

Мармуровий пил здійнявся в повітря, яке здригалося від ударів вивільненої енергії об стіни. Вибух задув вогонь кількох найближчих факелів.

Незважаючи на те, що її здібності були ослаблені стримуючим полем, в той момент, коли вона торкнулася свого Хань, Ніккі все ж змогла скористатися своїм Даром і відчути звичний зсув часу свого сприйняття.

Її руки і ноги немов налилися свинцем. Світ, в межах її кругозору, немов сповільнився, майже зупинився.

Вона могла бачити кожну крихту каменю, яка перекидалася в польоті і прямувала в її сторону в задимленому коридорі. У неї було навіть достатньо часу, щоб у завислому часі-просторі порахувати їх всіх. Вона могла бачити кожну частку, шари і хмари, що обертаються в польоті.

Поки дико стрибаюча блискавка дуже повільно била по всьому периметру залу і ззаду і спереду, вона залишала у очах Ніккі сліпучі відблиски спалахів. Блискавка розбивала будь-який камінь, до якого торкалася.

Хоча світ навколо і сповільнився, її свідомість стрімко намагалося знайти спосіб зупинити те, що невгамовно насувалося на них.

Але нічого з її магічних здібностей, не підходило того, щоб змогло зупинити об'єднану Магію Приросту і Збитку, сплетених разом в такий сильний заряд. Енергія магії трощила камінь до самої основи. Повітря сичало.

Немов трос рідкого світла, блискавка, безперешкодно звиваючись по коридору, прямувала до Енн, що стояла перед Ніккі. Ніккі занадто добре розуміла, яка на них обрушиласяся сила. Вона знала природу трьох жінок, що стояли перед ними. Вона розуміла, який вид смертельної сили був покликаний ними.

Ніккі, не маючи в запасі ні найменшого часу, щоб викрикнути застереження, замість цього потягнулася, щоб схопити аббатису і відсмикнути її геть зі смертельного шляху. Вона дотяглася до сірого плаття. І почала повільно стискати свої пальці.

Це було змагання, що виявиться швидше: чи встигнуть стиснутися її пальці, і, надійно захопивши плаття, відтягнути Енн від блискавки, яка швидко підлітала по немислимій траєкторії. Але Ніккі знала, що блискавка в дійсності була твердо контрольованою.

Потріскуючий розряд енергії підскочив збоку і врізався точно в невисоку жінку. Осліплюючий спалах, пробивши її наскрізь, вилетів зі спини. Удар величезної сили вирвав аббатису із слабкого захоплення Ніккі.

Присадкувате тіло Енн врізалося в стіну з такою силою, що мармурова плита потріскала. Безумовно, цей удар роздробив кожну кістку в її тілі.

Але Ніккі вдалося помітити, що Аннеліна Алдуррен була мертва ще до того, як вона обрушилася на стіну.

Блискавка різко зникла. Від удару грому в вухах Ніккі продовжував стояти дзенькіт. Від післясвічення стояли відблиски в очах.

Енн, з завмерлим виразним поглядом в мертвих очах, ковзнула на підлогу і обрушилася обличчям вперед. Потік крові з'явився з-під неї, розтікаючись по білому мармуру.

Три жінки знизу залу, мов три стерв'ятники, що видерлися на мертву гілку, стояли пліч-о-пліч, спостерігаючи за Ніккі.

Ніккі знала спосіб, яким вони змогли зробити подібне, для неї він означав смерть: вони об'єднали свою силу. Вона й сама, коли вони вперше були захоплені Джеганем, об'єднувала свою енергію з іншими Сестрами Тьми. Всі втрьох вони діяли, як одне ціле і саме завдяки цьому тільки що зуміли скористатися своїм Даром у Палаці.

Але чого не могла зрозуміти Ніккі, так це того, як вони проникли сюди. Вона чекала, що в будь-яку секунду блискавка запалиться знову, і її спіткає та ж сама доля, що і Енн. Був час, коли її абсолютно не турбувало, що з тієї чи іншої причини вона помре.

Тепер же її це хвилювало. Її дуже турбувало це. Вона моторошно шкодувала, що не зможе вчинити гідний опір перед тим, як померти. Ну, хоча б це відбудеться швидко.

Сестра Ерміна посміхнулася злорадною посмішкою.

— Ніккі, дорога. Як приємно бачити тебе знову.

— Ти попала в погану компанію, — додала Сестра Джулія, притискаючись до Сестрі Ерміни праворуч.

Кремезна Сестра Грета, яка примкнула до неї зліва, теж втупилася в Ніккі пильним поглядом.

Всі троє були Сестрами Тьми. Сестра Ерміна звільнилася від влади Джегана разом з Юлією, Цецилією і Тові. Ці сестри самостійно вчотирьох закликали Вогняний ланцюг, захопили Келен і запустили в гру шкатулки Одена.

Але Сестри Джулія і Грета, яких Ніккі теж знала досить добре, довго залишалися бранками Джегана. Те, що Сестра Ерміна з'явилася з цими двома, було якоюсь нісенітницею.

Не маючи часу, щоб розібратися, чому ці троє з'явилися разом, Ніккі вирішила, що раз вже судилося померти, то вона, по крайній мірі, спробує поборотися.

Вона різко описала рукою дугу навколо, викидаючи найсильніший щит, на який вона була здатна, розуміючи, наскільки слабким він виявиться, але сподіваючись, що він протримається достатній час. Стрілою вона помчала в протилежному напрямку, рухаючись в бік сходів.

Але не зробила вона й трьох кроків, як аркан щільного повітря хльоснув навколо її ніг і рвонув їх. Вона важко сіла на підлогу. Її щит виявився марним проти об'єднаної сили трьох чаклунок.

Вона була трохи збентежена тим, що вони не скористалися тим же видом смертоносної магії, яку вони примінили до Енн.

Не затримуючись на тому, щоб осмислити, чому або що з цього випливає, Ніккі перекотилася вліво і схопилася на ноги. Через отвір вона пірнула в сусідній зал. Позаду вона розчула як три Сестри кинулися за нею.

У цих простих, порожніх залах, зроблених з гладкого мармуру, не було ніякого місця щоб сховатися. Ніккі знала, що якщо вона побіжить, вони просто запалять таку ж блискавку, щоб розправитися з нею. Ніякого реального шансу, щоб відірватися від них і вийти за межі досяжності їх сили, не було.

Але, раз вже вони побігли за нею, то швидше за все вони будуть чекати від неї, що вона буде мчати від них, а тому, замість цього, Ніккі притиснулася спиною до стіни прямо біля краю сусіднього перетину, з ближнього боку, звідки з'являться ці троє, що біжать за нею.

Ще важко дихаючи, вона намагалася триматися тихо, наскільки це було можливо. З цього місця, де вона вирішила влаштувати засідку, їй не було видно тіла Енн, але вона могла бачити яскраву пляму крові, що розтікалася по білій мармуровій підлозі.

Важко було повірити, що Енн померла. Вона була свідком сходження і падіння королівств і пережила незліченні покоління на своєму відрізку життєвого шляху. Здавалося, що вона жила вічно. Неможливо було спробувати уявити собі світ без Аннеліни Алдуррен.

Хоча Ніккі і не любила аббатису, все ж вона відчувала гострий біль гіркоти втрати. Здавалося, що тільки-тільки Енн прийшла в згоду з деякими своїми протиріччями. Після стількох прожитих років, після такого довгого життя, вона, нарешті, зустріла справжню любов у своєму житті.

Як тільки Ніккі почула кроки, які стрімко наближалися кроки, вона напружила всю свою увагу. Горювати часу не залишалося.

Ніккі навряд чи перебувала в стороні від сцен насильства і смерті, але вона ніколи не користувалася такоюю манерою битви. Будучи Пані Смерть, вона була свідком тисяч смертей, і вбила людей більше, ніж могла б порахувати або запам'ятати, але їй ніколи не доводилося робити це голими руками.

Тепер, без своєї сили, це був єдиний спосіб. Вона спробувала уявити, що зробив би Річард на її місці.

Як тільки три Сестри з'явилися з-за рогу, Ніккі вклала всю свою силу, коли протаранила ліктем обличчя самої ближньої до неї. Вона почула хрускіт зубів. Її серце билося так стрімко, що вона навіть не відчула удару в своєму лікті. Від удару Сестра Джулія поїхала по підлозі на спині.

Без всякої паузи, покии Сестра Джулія ще продовжувала ковзати по підлозі, Ніккі стрибнула на Сестру Ерміну, хапаючи ту за волосся. Вона скористалася інерцією жінки, щоб по дузі через зал змусити врізатися її головою в стіну. Її череп видав нудотний «чвак» при ударі об камінь.

Ніккі сподівалася, принаймні, оглушити жінку, якщо не вдасться вбити її. Якби залишилася лише одна Сестра, то та опинилася б у змозі скористатися своєю силою не краще, ніж це змогла зробити Ніккі.

Але Сестра Ерміна продовжувала залишатися цілком свідомою. Вона вивергнула прокляття і щосили намагалася вивільнитися. Ніккі, як і раніше зберігаючи ініціативу, рвонула її назад і, задерши їй голову за волосся, приготувалася в черговий раз з усього розмаху вдарити її обличчям об стіну.

Але перш ніж вона змогла здійснити задумане, огрядна Сестра Грета врізалася в тіло Ніккі, збивши її в сторону і звільнивши Сестру Ерміну. Всією своєю вагою Сестра на ходу обрушилася на Ніккі з такою силою, що у Ніккі від удару об підлогу вилетіло все повітря з легенів.

Вона навпомацки намагалася роздряпати напалу на неї жінку і відігнати її геть.

Сестра Грета, міцно обхопивши Ніккі за талію, вигинаючись в бік, легко ухилялася обличчям у бік підлоги. Ніккі перекинулася, щоб відкинути Сестру Грету ногою.

Сестра Ерміна з замазаним кров'ю лицем, наступила ногою на груди Ніккі. Сестра Грета випросталась поруч з нею і намагалася віддихатися.

Перед тим, як Ніккі щосили напружилися, щоб піднятися, її потряс больовий шок, пронизавши все тіло, розірвавшись в основі черепа. Цей удар витягнув повітря з її легенів. Об'єднавши свій Дар, ці дві виявилися достатньо сильними, щоб розтрощити Ніккі.

— Не дуже ввічливий спосіб вітати своїх Сестер, — пробурмотіла Сестра Грета.

Ніккі спробувала проігнорувати біль. Вона, різко відштовхнувшись руками від підлоги, спробувала піднятися, але Сестра Ерміна перенесла більше своєї ваги на ногу і в той же самий момент гострий колючий біль посилився.

Перед очима Ніккі все попливло і звелося в невелику плямочку в центрі чорного тунелю мороку, її спина конвульсивно зігнулася і м'язи скрутилися вузлом. Її пальці роздряпували підлогу. Вона вирішила що-небудь зробити, щоб змусити це припинитися.

— Пропоную тобі залишитися там, де ти зараз, — вимовила Сестра Ерміна, — Або ми згадаємо, скільки ще мук у нас припасено для тебе, — вона вигнула брову на Ніккі, — Ну?

Ніккі була не в змозі говорити. Від болю у неї струмували сльози з очей. Замість цього вона кивнула.

Сестра Джулія отямилася зовсім поруч і, закричавши від болю і сказу, тут же з усіх сил затиснула рот обома руками. З її підборіддя сочилася кров, стікаючи на перед її вицвілого блакитного плаття, і, струменіючи по руках, капала з ліктів.

Сестра Ерміна, продовжуючи стояти однією ногою на грудях у Ніккі, нахилилася і вперлася рукою в коліно.

Голосом, який лише частково належав їй, вона вимовила.

— Врешті-решт, ти повернулася до нас, мила?

Крижаний холод розтікся по жилах Ніккі. Вона зрозуміла, що це був пильний погляд Джегана, що дивився зверху вниз на неї.

Не будь вона у владі тієї агонії, що тяжіла над нею і не дозволяла робити нічого крім, як дихати, вона б без жодного зволікання пустилася бігти, нехай навіть це означало б раптову смерть. Раптова смерть для неї була більш прийнятною.

Нездатна бігти, вона замість цього прикинула, як вибити очі Сестри Ерміни — через які Джеган дивився немов через вікна.

— Я збираюся вибити тобі зуби за це, — невиразно пробурмотіла Сестра Джулія крізь долоні, якими затискала рот, — Я збираюся…

— Заткнися, — пролунала жахлива суміш голосів Сестри Ерміни і Джегана. — Або я не дозволю їм вилікувати тебе.

В очах сестри Джулії майнув жах, як тільки вона зрозуміла, що загроза Джегана адресувалася їй. Вона притихла.

Сестра Ерміна простягла руку по напрямку до Сестрі Джулії.

— Дай-но це мені.

Сестра Джулія запустила кривавими пальцями в кишеню і дістала дещо несподіване, дещо, що змусило Ніккі поперхнутися від жаху. Сестра Джулія вручила це Сестрі Ерміні.

Сестра Ерміна прибрала ногу і опустилася на одне коліно, схилившись над розпростертою на підлозі Ніккі. Ніккі знала, що на неї насувалося. Вона боролася з усіх сил, всією своєю панікою, але тіло ніяк не відповідало на її зусилля. Її м'язи були геть паралізовані колючою силою, пропалюючою їй нерви.

Сестра Ерміна зігнулася вперед і з силою замкнула заляпаний кров'ю нашийник навколо шиї Ніккі. Ніккі почула звук від змикання Рада-Хань. І в цю ж мить вона втратила зв'язок зі своїм Хань.

Вона народилася з Даром. Велику частину часу вона ніколи не замислювалася про нього. Тепер вона повністю була відрізана від цієї своєї здатності.

Як зір або слух, він завжди був у ній, завжди був чимось, чим вона користувалася майже несвідомо. Тепер це місце було заповнене страхітливо незнайомою порожнечею.

Таке різке розлучення зі своїм Даром шокувало її. Опинитися без нього — означало залишитися без своєї невід'ємної частини, без своєї головної серцевини, втратити те, чим ти є, втратити особистість.

— Встань на ноги, — наказала Сестра Ерміна.

Коли біль, нарешті, відступила від неї, все тіло Ніккі обм'якло на підлозі. Вона не знала, чи зможуть її м'язи служити їй або чи зможе вона зібратися з силами, щоб піднятися, але вона знала Сестру Ерміна добре, а тому знала — та не змусить себе чекати.

Вона незграбно перекинулася і з усіх сил спробувала стати на карачки. Коли Сестра Ерміна вирішила для себе, що Ніккі рухається не надто швидко, приголомшуюча біль клином вп'ялася в спину Ніккі.

Вона видала пронизливий високий крик. Її руки і ноги мимоволі розлетілися по сторонах, і вона плазом плюхнулася на підлогу. Сестра Грета захихотіла.

— Встань, — в черговий раз наказала Сестра Ерміна, — Або я покажу тобі, що таке справжня біль.

Ніккі знову підібралася на карачки. Вона задихалася й не могла вдихнути побільше повітря. На курну підлогу капали її сльози. Чудово розуміючи, що не можна затримуватися, вона неймовірним зусиллям піднялася на ноги. Ноги тремтіли, але вона зуміла встояти вертикально.

— Просто убийте мене, — вимовила Ніккі. — Я не збираюся допомагати вам, незалежно від того, яким тортурам ви збираєтеся мене піддати.

Сестра Ерміна задерла голову, і, підсунувши своє обличчя впритул до Ніккі, одним оком втупилася у неї пильним поглядом.

— Та що ти, люба, мені здається, ти помиляєшся щодо цього.

Це знову вступив у розмову Джеган. Сліпий спалах болю, джерело якою йшло від нашийника, каскадом пропалив нерви Ніккі. Біль була настільки нестерпною, що вона впалала на коліна.

Вона вже переносила подібні муки від Джегана, коли він проникав у її свідомість, ще з тієї пори, коли вона зрозуміла, як позбутися від нього. Саме її посвята Річарду — узи — захистили її так само, як вони захищали всіх д'харіанців і тих, хто присягнув лорду Ралу.

Але якщо раніше, коли у нього була можливість проникнути прямо в її свідомість, так само, як і у свідомість всіх Сестер, у нього була можливість доставити їй такі відчуття, ніби він заштовхував тонкі залізні шипи глибоко у вуха Ніккі і потім насилав біль, що рвалася вниз по нутрощах. Тепер все було ненабагато гірше.

Вона втупилася в підлогу, повністю налаштована побачити кров, що витікає з її вух і носа, і капає на кам'яну підлогу.

Вона мружилась і задихалася від непомірного страждання, але вона не бачила ніякої крові. Їй чомусь було шкода, що вона її не бачила. Якби вона втратила достатню кількість крові, то вона б померла.

Вона знала Джегана досить добре, що б розуміти, що той не дозволить їй померти. Не зараз, принаймні.

Соноходець не любив, коли швидко вмирали ті, хто викликав у нього гнів. А Ніккі розуміла, що, швидше за все, не було нікого, кого Джеган хотів змусити страждати більше ніж її. Звичайно, в кінцевому рахунку, він уб'є її, але перед цим він виллє на неї всю свою помсту.

Він, без сумніву, на деякий час віддасть її в намети до своїх солдатів, щоб принизити її, а потім кине її в тортурні намети. А цей період, вона знала, буде тривати дуже довго.

Коли йому, в кінцевому рахунку, набридне спостерігати її страждання, вона проведе залишок своїх днів за тим, що її кишечник будуть повільно витягувати з розрізу на животі.

Звичайно, він захоче бути поруч в той час, щоб побачити, як вона, нарешті, вмиратиме і упевнитися, що останню річ, яку вона побачить перед смертю — його самого, тріумфально усміхненого.

Але лише про одне вона жалкувала в цей гіркий момент, що поки все це буде відбуватися, — що їй ніколи не представиться можливість хоча б ще раз побачити Річарда. У неї майнула думка, що якби вона змогла хоча б одним оком побачити його, то змогла б винести все те, що трапиться з нею.

Сестра Ерміна підійшла ближче, досить близько для того, щоб переконатися, що Ніккі зможе побачити її самовдоволену усмішку. Вона тепер могла керувати Ніккі допомогою нашийника. Джеган теж міг тепер панувати над нею, використовуючи цей зв'язок поряд з нею.

Рада-Хань призначався для управління молодими чарівниками. Він впливав на Дар. Хоча Народний Палац послаблював її Дар — перешкоджаючи проекції сили — подібне ніяк не позначалося на дії нашийника, оскільки Рада-Хань діє зсередини.

Це пристосування може заподіяти неуявно жахливий біль, цілком достатній, щоб змусити хлопчиська відмовитися від будь-якого вчинку.

Ніккі, стоячи на колінах, тремтіла і задихалася від агонії. Її погляд почав мутніти все більше і більше, і ось вона ледве розрізняла оточення навколо. В вухах все ще стояв дзвін.

— Ти тепер повністю усвідомлюєш те, що трапиться, якщо ти не будеш коритися нам? — Запитала Сестра Ерміна.

Ніккі не могла відповісти. Голос був не підвладний їй. Їй вдався лише невеликий кивок.

Сестра Ерміна нахилилася. Кров, нарешті, припинила струмувати з її рани на голові.

— Тоді піднімайся на ноги, Сестра.

Біль, нарешті, ослабла до того ступеня, щоб Ніккі була в змозі стояти.

Їй не хотілося вставати. Вона бажала, щоб вони вбили її. Але Джеган цього не допустить. Джеган хотів отримати її в свої лапи.

Оскільки її зір почав прояснюватися, вона побачила, що Сестра Грета пробралася назад уздовж залу і рилася в кишенях Енн. Вона витягнула щось із кишені, приховане під поясом Енн. Вона переглянула це, а потім виставила напоказ.

— Можете здогадатися, що я знайшла? — Спитала вона, розмахуючи рукою двом іншим, щоб ті могли бачити. — Заберемо це з собою?

— Так, — відповіла Сестра Ерміна, — Але зроби це швидко.

Сестра Грета запхнула маленьку книжку в свою кишеню і повернулася до них. — У неї більше нічого не було.

Сестра Ерміна кивнула.

— Нам краще поквапитися.

Всі троє стояли пліч-до-о-пліч і дивилися в зал у напрямку де лежала Енн. Ніккі могла сказати, що навіть об'єднавшись, їм як і раніше важко було користуватися своєю силою.

Без заклинання, що оберігало Народний Палац та виснажувало їх Хань, будь-яка з цих трьох сама легко звернулася б до тієї сили, яка змогла розтрощити Енн.

Повітря затріщало від спалаху Магії Збитку. Передпокої потьмяніли від того, що велика частина смолоскипів згасла від вибуху. Непроглядна темрява звивисто поплила крізь коридор, назад до аббатиси, і нарешті огорнула мертву жінку. Гул сили змусив Ніккі знову на мить втратити свій зір через пригнічуючий покрив мороку.

Коли зір відновився, Енн зникла. Навіть її кров. Кожен слід її існування був знищений Магією Збитку. Здавалося неможливим, щоб ось так, майже тисяча років життя могла пропасти в одну мить. Ніхто і ніколи так і не дізнається, що з нею трапилося.

У той час як тіло і кров були знищені, все ж мармур відновити було не так-то легко. Але, мабуть, Сестер це не турбувало. На Ніккі обрушилося почуття, що абсолютно все тільки що померло, навіть надія.

Сестра Ерміна схопила Ніккі під руку і штовхнула її вниз по проходу. Ніккі спіткнулася, але встигла утриматися в рівновазі і не впасти. Вона безвільноно рухалася попереду цих трьох, які змушували її продовжувати рух гострими уколами в чутливі точки за допомогою нашийника.

Здолавши невеликий відрізок шляху, Ніккі отримала вказівку повернути в коридор наліво. Сліпо підкоряючись їх вказівками, вона повернулася і перетнула кілька маленьких коридорів, після чого їй було вказано слідувати до кінця малого проходу, який закінчувався входом у гробницю.

Досить прості оббиті міддю двері були зачинені. Вони взагалі не були такими масивними або покритими декораціями, як ті, що вона бачила в час відвідування усипальниці діда Річарда, Паніза Рала, яка була розташована ще на чималій відстані.

Ніккі знайшла дещо дивним направлятися в гробницю. Вона задалася питанням, чи мають можливість Сестри сховатися, поки будуть продумувати спосіб, який дозволить їм вибратися з сильно захищеного охороною Палацу.

Мабуть, оскільки зараз була ніч, швидше за все вони мали намір дочекатися більш жвавого часу дня, щоб їх не так вже легко можна було помітити. Але як їм вдалося проникнути сюди, Ніккі не уявляла.

На кожних дверях був витиснути простий мотив у вигляді зображення одного кола всередині іншого. Сестра Грета потягнула одні двері і запросила решту увійти, причому, Ніккі пішла першою.

Увійшовши всередину, Сестри скористалися своїм Даром, щоб підпалити єдиний факел. Прикрашена орнаментом труна лежала на узвишші підлоги по центру маленької кімнати.

Стіни вище рівня висоти труни були покриті каменем зі звивними прожилками коричневого і жовтувато-коричневого відтінку. Чорний граніт, який у світлі факела мерехтів мідними відблисками, покривав нижню частину стін.

Немов з негласної домовленості, верхня частина поверх рівня труни символізувала світ життя, в той час, як частина нижче, покрита чорним каменем, нагадувала про підземний світ.

Те, що було висічено поверху на більш світлому камені, було базисними заклинаннями на древнєд'харіанській мові. Вони рядами оббігали периметр кімнати.

Ніккі проглянула напис, і зрозуміла, що це, швидше за все, досить звичайне звернення до добрих духів з проханням прийняти цього лорда Рала в ряди добрих духів, поряд з іншими, які примкнули до них раніше. Він оповідав про життя людини і про те, що він зробив для своїх людей.

Нічого незвичайного і ніякого специфічного сенсу в цьому посланні Ніккі не виявила. Було схоже, що ця могила належала лорду Ралу з далекого минулого, який служив своїм людям, правлячи в досить мирний час в історії Д'хари. У написах на стінах цей час було названо «Переходом».

Написи на чорному граніті, які охоплювали більш низьку частину стіни, були досить дивним застереженням про те, що необхідно пам'ятати основу, що в основі всього і лежить за гранню їх можливостей. Та основа, говорилося в вислові, була створена всіма тими незліченними душами, які були давно забуті.

Сам труна, зроблена з гладкого каменю в простій формі, була покрита написами, що давали настанови тим, хто відвідає це місце, зберегти в пам'яті всіх, хто перейшов з цього життя в наступне.

Сестра Ерміна несподівано налягла своєю вагою на одну із сторін труни. Захрипіши від зусилля, вона відштовхнула її, і труна змістилася на кілька дюймів, оголюючи важіль. Вона засунула руку у вузьку щілину внизу, схопила важіль, і повернула його до характерного клацання.

Труна повернулася, видавши лише легкий шерех. Як тільки труна відкинулася в сторону, Ніккі здивувалася, коли помітила темний прохід. Ніяка це була не могила. Це був прихований прохід під нею.

Коли Сестра Джулія пхнула її, Ніккі полізла вперед під підняту платформу і йшла поки не помітила грубо висічені в скелі сходинки, ведучі в морок.

Сестра Грета теж увійшла в прохід. Вона запалила один з дюжини факелів, встановлених по лінії видовбаних дірок в грубій кам'яній стіні, потім взяла його і почала спускатися разом з ним вниз. Сестра Джулія попрямувала слідом, теж захопивши факел.

— Ну, — сказала Сестра Ерміна, — Чого чекаєш? Рухайся.

Піднявши поділ свого чорного плаття, Ніккі ступила на підведений край п'єдесталу, на якому лежала кришка. Почавши спускатися по сходинках, вона вхопилася за стінку, намагаючись зберегти рівновагу.

Перші дві сестри вже спускалися вниз. У мерехтливому світлі їх факелів нічого крім практично прямовисної низки ступенів не було видно.

Сестра Ерміна послідувала за Ніккі, знову повернувши важіль до стіни і теж взявши собі факел. Над ними встала на своє місце кришка люка, закриваючи хід. Ніккі здалося, що вони зібралися зійти в саме пекло.

Сходинки нерівномірно йшли вниз. Ширина їх дозволяла спускатися тільки по одному. Круті сходинки раз у раз переходили в невеликі майданчики, щоб потім знову кинутися в безодню, здавалося, в безладному напрямку.

Самі сходинки були грубо висічені; нерівні і всі різного розміру, вони робили спуск досить небезпечним. Нібито невідомий каменяр попросту вирізав ступені там, де пролягали більш м'які породи каменю. В Внаслідок цього шлях був звивистий і заплутаний.

Сходи спускалися так різко, що Ніккі доводилося дихати димом двох смолоскипів сестер, які йшли попереду.

Перебираючи в думці варіанти дій, вона було вирішила кинутися вниз по крутому прольоту в надії зламати собі шию, а по можливості прихопити з собою двох нижніх, але при тому, настільки вузький був прохід, вона швидше всього застрягла б перш, ніж впала б достатньо далеко.

І потім, було занадто багато майданчиків, так що сходи, хоча і були крутими, часто зупинялися і змінювали напрямок. Так що, зламати руку вона ще могла, а шию — навряд чи.

Їй здавалося, що вони вже не одну годину деруться вниз. Від стрімкого спуску її стегна занили. По дорозі вони раз у раз зупинялися перепочити, мабуть, три сестри теж відчували втому. Вони явно не були готові до важких навантажень і швидко втомлювалися.

Хоча і Ніккі не оминула втома, у неї не виникало таких складнощів, як у решти. Сестрам доводилося часто зупинятися на короткий привал. Зупинившись, щоб перевести подих, вони всідалися на сходинки, притулившись до стіни і відсапуючись. Ніккі вони примушували стояти.

Ніхто з цієї трійці не плекав дружніх почуттів до Ніккі. Як вона і говорила Енн, вона відрізнялася від інших Сестер Тьми. Вони завжди вважали, що заслужили вічну нагороду. Ніккі ж вважала, що заслужила вічну муку.

Гірка усмішка долі — зараз, коли вона нарешті усвідомила істинну цінність свого життя, вона отримала покарання, яке, як вона вважала, вона заслужила, і про яке Джеган подбає особисто.

Коли їй здалося, що вона більше не в змозі здолати жодного прольоту, вони вийшли на рівну ділянку. Спочатку Ніккі подумала, що це черговий проміжний майданчик, але вони виявилися в прямому коридорі.

Подальший шлях йшов майже в тому ж напрямку, що і сходи, але, принаймні, ступенів тут не було. Подекуди тісний тунель був такий вузький, що їм доводилося наприсідки пробиратися під нависаючою скелею.

Нерівні стіни були висічені з того ж каменю, що робило коридор схожим на печеру. Деякі ділянки були настільки тісними, що ледь можна було пробратися. У замкнутому просторі дим факелів роз'їдав очі.

Потім вузький коридор раптом розширився так, що можна було йти удвох пліч-о-пліч. Стіни тепер були складені з кам'яних блоків, а не висічені в скелі. Низька задимлена смолоскипами стеля з величезних кам'яних балок на всю ширину коридору все-таки дозволяла Ніккі йти, не згинаючись.

Почали попадатися перехрестя і відходячі в боки зали. Незабаром стало ясно, що це мережа тунелів, що розгалужуються в різних напрямках.

Коли вони проходили через розвилки, світло смолоскипів на короткі миті висвітлювало довгі темні зали. Правда, в деяких з бічних ходів Ніккі помічала невеликі ніші, вирізані в стінах.

Її цікавість узяла верх. Вона озирнулася через плече на сестру Ерміну.

— Що це за місце?

— Катакомби.

Ніккі і не підозрювала, що під Народним Палацом є катакомби. Цікаво, чи знав про це бодай хтось нагорі — Натан, Енн, Верна, Морд-Сіт. Разом з питанням прийшла і відповідь. Ніхто.

— І що ми тут робимо?

Сестра Джулія обернулася, адресувавши Ніккі вбивчу беззубу усмішку.

— Скоро дізнаєшся.

Тепер, знаючи, що це за місце, Ніккі зрозуміла — те, що вона бачила складеним біля стін деяких кімнат, було насправді тілами — тисячами тіл, загорнутих в саван і покритих пилом темних німих століть.

Пройшовши кілька тісних кімнат, вона стала розрізняти ніші в стіні, де лежали не останки окремої людини, а купи кісток. Приголомшуюча кількість кісток була акуратно складена точно за розміром цих ніш, повністю заповнюючи їх.

У світлі смолоскипів, падаючому в кімнати по обидва боки від проходу, Ніккі розрізнила черепи, що заповнювали простір від підлоги до стелі. Правильні ряди черепів тяглися наскільки вистачало світла. А на скільки ще ці вимощені черепами кімнати йшли в непроглядну темряву?

Ніккі страшно було навіть уявити, скільки ж людей вона бачила. Всі вони колись були живі — народилися, виросли, прожили життя, ймовірно, оточені родиною та любов'ю. А тепер лише кістки свідчили про те, що вони колись існували.

Ніккі придушила думку про те, що і її власний череп дуже скоро може опинитися в числі цих безіменних, і так само хтось одного разу побачить його, зацікавившись так само, як вона зараз.

Їй нічого не було відомо про цих людей, про їх мрії, переконання, про те, що вони любили за життя і навіть, як виглядали, вона сама тепер могла стати безіменними кістками, що повільно розсипаються в прах.

Зовсім недавно вона була оточена красою палацу, буйством кольорів і життя. І ось зараз навколо немає нічого, крім пилу, бруду і смерті на шляху до її власного кінця.

Дві попереду ідучі сестри вели їх через заплутану низку перехресть. Деякі коридори, якими вони слідували, йшли вниз. Подекуди їм доводилося спускатися на кілька сходових прольотів в ще більш глибокі зали.

І всюди — заповнені кістками кімнати — де черепи, де інші кістки, акуратно складені скрізь, де тільки можливо — мовчазні свідоцтва про колись кимось прожиті життя. Частина пройдених ними коридорів була викладена з цегли, але більшість — з каменю.

По зміні розмірів каменів і стилю зведення стін можна було припустити, що вони будувалися покоління за поколінням, і кожне вибирало свій особливий метод будівництва для розширення катакомб для своїх померлих.

Наступний поворот вивів їх у приміщення з абсолютно особливим входом. Масивні кам'яні плити, що закривали нішу, були зміщені вбік. Ніккі неабияк здивувалася, помітивши ще одну сестру, що стояла на сторожі.

За нею, в тіні, вона побачила громил Імперського Ордена. Судячи з їх розмірів, кольчуг, шкіряних ременів, перехрещених на грудях і татуювання на голених головах, це були одні з найбільш довірених і майстерних солдатів Джегана.

За їхніми спинами Ніккі розгледіла невелику кімнату, суцільно заставлену полицями з незліченною безліччю книг. Тут і там за рядами полиць лампи висвітлювали силуети людей, які копалися в книгах.

Джеган тримав команду вчених, що займалися для нього вибіркою з книгосховищ. Вони були спеціально навчені і знали, якого роду речі цікавили Джегана.

Це місце, як ніяке інше, нагадало Ніккі катакомби в Каска. Саме там за допомогою Джилліан Річард знайшов книгу про Вогняний Ланцюг. Ніккі зрозуміла, що в цих катакомбах теж напевно була незліченна кількість кімнат з книгами.

— Гей ти, — окликнула сестра Ерміна одного з вартових, — іди сюди.

Коли він зайшов до зали і встав, спершись на спис, вона вказала рукою туди, звідки він прийшов.

— Збери кілька робітників і…

— Яких ще робітників? — Перервав її солдат. Таких, як він, не надто лякали сестри Тьми — прості полонянки, рабині імператора.

— Людей, які знають, як працювати з каменем, — відповіла вона, — з мармуровою плиткою. Сестра Грета проведе вас і покаже, що потрібно зробити. Його Превосходительство не хоче, щоб хтось знав про те, що ми знайшли шлях до палацу.

Джеган, будучи соноходцем, нерідко вивідував думки сестер. Солдат все більше упевнювався, що сестра Ерміна діяла під прямим управлінням самого імператора, тому він без заперечень кивнув, і вона продовжила:

— Майже там, де ми увійшли, є місце, прямо над тим, де був розбитий камінь. Звідти відходить менша мережа галерей. Вам потрібно зняти з найближчих стін кілька цілих плит і закласти ними хід в цю гілку тунелів.

Зі зворотного боку це має виглядати, як стіна основного коридору. Хто б не спускався по цьому коридору, не повинно виникати жодних сумнівів у тому, що тут немає проходу. І зробити це потрібно негайно, — вона кивнула в бік Ніккі. — Перш ніж хтось відправиться шукати її і виявить пролом.

— А якщо буде хтось, хто знає це місце, і помітить, що перехрестя замуроване?

— Не помітить, якщо зробите акуратно, ніби так і було. Це гробниці палацу. Сюди лорд Рал приходить для спілкування з предками, якщо у нього виникне таке бажання. Сюди рідко заходить хто-небудь ще, так що, немає нікого, хто б помітив, що прохід закритий — по крайній мірі до тих пір, поки для цього не буде занадто пізно.

Чоловік кинув загрозливий погляд у бік Ніккі.

— А ця що тут робить в такому випадку?

Коли сестра Ерміна запитально глянула на неї, Ніккі відчула несподіваний напад болю, викликаний нашийником.

Сестра Ерміна підняла брову.

— Ну що? Відповідай на питання.

Ніккі ловила ротом повітря, борючись з різким болем, обпалюючим спину і ноги.

— Просто вирішили пройтися… для спокійної бесіди… де б нас ніхто не турбував, — видавила вона між спалахами агонії.

Сестрі, здавалося, її пояснення було неважливе. Вона обернулася до солдата.

— Бачиш? Сюди практично ніхто не ходить. Але до тих пір, поки її й вбиту нами жінку почнуть шукати, все повинно бути закінчено. Працюйте, і як можна швидше.

Чоловік пригладив рукою потилицю своєї голеної татуйованої голови.

— Добре. Правда, нелегко буде приховати деякі пошкодження, — він знизав плечима. — Втім, навіть якщо вони їх помітять, вони не дізнаються, звідки ці пошкодження взялися. Ну, можливо, подумають, що так і було раніше. У палаці ж не так давно йшли бої.

Сестру Ерміну навряд чи порадувало, що солдат передбачив її пояснення.

— Його Високоповажність не хоче, щоб хто-небудь знав, що ми знайшли вхід. Це справа виняткової важливості. Хочеш, щоб я сказала йому, що ти вважаєш роботу не вартою праці і що йому просто нема про що хвилюватися?

Чоловік прочистив горло.

— Ні, звичайно, ні.

— Крім того, у нас з'явиться місце, де ми зможемо збирати сили і готуватися, щоб ніхто не знав, що ми тут, за тонкою стінкою з мармуру.

Він опустив голову.

— Я зараз же простежу за цим, сестра.

Ніккі стало недобре. Закривши прохід мармуровою плитою, Орден зможе сконцентрувати тут пристойний загін для атаки, захований від живучих у Палаці.

Ніхто й не припускає, що ворог знайшов спосіб пробратися всередину. Вони не чекають нападу Ордена зсередини. Захисники будуть застигнуті в палаці несподівано.

Черговий удар болю змусив Ніккі рухатися. Сестра Ерміна направляла її болем замість того, щоб просто сказати, куди їй повертати.

Вони спускалися по незліченних коридорах з кам'яних блоків зі склепінчастими стелями, які, здавалося, об'єднували суміжні кімнати та мережі коридорів.

Завернувши за ріг, вдалині Ніккі побачила загін людей, освітлених смолоскипами. У міру наближення, їй відкрилася сходи, що йшли у темряву вгору. Вона зовсім не розуміла, де вони знаходяться і куди прямують.

Імператорська стража юрмилася навколо діри в зводі стелі. Це була елітна гвардія. Вони відмінно знали свою справу.

При думці про те, куди веде ця драбина, Ніккі до того злякалася, що її ноги підкосилися. Один з вартових, явно впізнавши Ніккі, відступив убік, не зводячи з неї очей.

— Лізь, — вимовила сестра Ерміна.

Ніккі вийшла, як виявилося, в обширний котлован, видовбаний на території Рівнини Азеріта. Їй не було видно, що лежало за стіною землі і каменю, але їй і не потрібно було бачити — вона і так знала, що було там.

За котлованом піднімався в холодне нічне небо величезний штучний схил, освітлений смолоскипами. На деякому віддаленні темний привид плато, на якому розташовувався Народний Палац, виглядав так, немов торкавсяся самих зірок і ширяв над цим схилом, побудованим з гравію і землі.

Дно викопаної ями збивало з пантелику лабіринтом різних висот, які, очевидно, з'явилися в результаті роботи різних бригад робітників, які готували будівельний матеріал для схилу.

Цих робочих зараз ніде не було видно. По всій видимості, вони копалися в цьому районі, де зараз стояла вона, і натрапили на підземелля з безліччю ходів.

В той час, як чорнороби, швидше за все, давно пішли, тепер тут посюду були солдати. Причому ті, кого вона могла бачити навколо, були не з числа регулярної армії Імперського Ордена — вони були більш організовані в порівнянні з тією юрбою головорізів.

Це були професійні солдати, навчені досвідом чоловіки, самі наближені до Джегана. Вони були з самого довіреної кола чоловіків, хто протягом останніх років бився разом з ним в різних кампаніях.

Оскільки ці люди завжди були ближче всього до імператора, Ніккі впізнала багатьох з них. Якщо навіть вона і не могла згадати всіх по іменах, вона знала багатьох з них. Деякі витріщались на неї. У свою чергу, вони теж впізнавали її.

Така жінка, як Ніккі, з її спадаючими світлим волоссям і красивою фігурою, не могла залишитися непоміченою у таборі Імперського Ордена. Але по більшій мірі, майже кожен із цих людей знав її, як Пані Смерть.

Вони знали її на це ім'я, тому що в минулому вона командувала багатьма з них. Вони боялися її. Вона вбивала багатьох з їхніх товаришів, хто не підкорявся її наказам так, як вона вимагала від них.

Віра в Орден закликала самовіддано жертвувати собою для великого блага — самопожертва цим життям для життя після смерті — саме за те, що вона доносила їм цю праведну жертву, проводжаючи їх у довгоочікувану загробне життя, за найсвятіше, за що вони боролися — вони і ненавиділи її.

І кожен з цих людей знав, що вона була жінкою Джегана. У русі, який був присвячений великому благу на користь прав кожної особистості, який прагнув до ідеалів абсолютної загальної рівності, він користувався нею, даючи зрозуміти, що вона була його власністю.

Як і рядові солдати, жоден з цих людей ніколи не смів торкатися до неї. Однак, бувало й таке, що Джеган, у вигляді прихильності, віддавав її деяким офіцерам з ближнього оточення, таким, як командер Кадар Кардіф.

Багато хто з цих людей знали про той день, коли Ніккі віддала розпорядження заживо спалити Кардіфа. Деякі з них за її наказом допомагали прив'язати їх командира до стовпа і розпалити під ним вогнище. Незважаючи на своє небажання, вони не наважилися чинити опір її наказам.

Вона пам'ятала про свій колишній статус, коли посеред холодної ночі всі очі були спрямовані на неї. Немов у захисну мантію, вона ще раз одяглася в той колишній ореол.

Той ореол залишався її єдиним захистом. Вона тримала свою голову піднятою, а спину прямою. Вона була Пані Смерть, і вона хотіла, щоб кожен розумів це.

Не чекаючи, поки Сестра Ерміна направить її, Ніккі рушила в напрямку схилу. Вона уважно оглянула табір з оглядового майданчика Палацу, тому знала, як він був влаштований. Вона пам'ятала, де розташовувалися командирські намети.

Без особливих труднощів вона змогла прокласти дорогу до намету Джегана. Швидше за все, оскільки Джеган спостерігав за Ніккі за допомогою очей Сестри Ерміни, жінка ніяк не заперечувала проти самостійних дій Ніккі.

Ніякого сенсу не було в тому, щоби опиратися — її відволочать і кинуть до ніг імператора. Це нічого б не змінило. З тим же успіхом вона могла зустріти свою долю, розпоряджаючись собою сама і з високо піднятою головою.

І все ж таки Ніккі хотілося, щоб Джеган побачив її такою ж, як бачив її завжди. Їй хотілося, щоб він побачив її такою, якою знав, якою уявляв, нехай навіть вона тепер інша.

Навіть якщо він підозрював, що вона так чи інакше змінилася, вона хотіла постати перед ним такою, до якої він звик.

У минулому їй було байдуже, наскільки безпечним буде те, що він збирається робити з нею. Ця байдужість зупиняла Джегана. Вона призводило його до сказу, розчаровувала і захоплювала його.

Вона була тією, хто бився на його стороні, бився за його прагнення, і все ж, вона була тією, кого він міг отримати тільки силою.

Навіть якщо вона не могла розпоряджатися своїм Даром, вона як і раніше володіла розумом, і саме розум був її головною і істинною силою — саме про це говорив їй Річард. З Даром або без нього, вона могла зберегти байдужість до дій Джегана. Байдужість давала їй силу.

Варто було їй вибратися з котловану і минути периметр важко озброєних охоронців, як вона почала стикатися з шеренгами робітників, які носили землю і каміння з інших котлованів. Сотні мулів, що тягнули всі різновиди возів, тяглися вперед довгою низкою крізь морок.

Смолоскипи висвічували шеренги людей, що прямували до схилу. Чоловіки, звичайні солдати Імперського Ордена, молоді, сильні, гордість Старого Світу, перетворилися на звичайних чорноробів. Вже точно не за цією славою вони пішли на війну.

Ніккі лише злегка звертала увагу на те, що відбувається. Для неї тепер не було ніякого значення, що вони робили зі схилом — схил був обманним маневром. Їй булоболяче від думки, що ці тварини, які розгорнули табір, отримали доступ у Палац.

Вона повинна щось придумати, щоб зупинити їх.

На коротку мить сама думка про те, щоб зупинити їх, здалася їй абсурдною. Що вона зможе зробити, щоб зупинити їх? Вона придала твердості своїй рішучості, випрямивши спину. Вона буде битися з ними і, якщо знадобиться, то до останнього подиху.

Сестри Ерміна і Джулія тяглися ззаду, поки Ніккі йшла повз звичне життя табору. Сестра Ерміна виглядала б нерозумно, якщо б підштовхнула її вперед. Взявши ініціативу на себе, Ніккі встигла повернути собі титул Королеви Рабів.

Старі підвалини було не так-то легко зламати. Тепер, коли вони увійшли в табір, ніяка Сестра не побажає кинути виклик тій, ким була Ніккі, принаймні, не зараз. Вона ж, врешті-решт, простувала туди, куди вони її, так чи інакше і привели б.

У них не було повної впевненості в тому, чи міг опинитися Джеган в її розумі чи ні. Вони знали те ж, що і солдати, що вона була жінкою Джегана. Це зводило її в негласний ранг вищості по відношенню до них.

Навіть заглядаючи в минуле у Палац Пророків, вона завжди залишалося для них таємницею. Вони завжди обурювалися і ревнували її — а значить, боялися її.

Все, що всі вони могли подумати про це — було те, що, можливо, імператор просто послав їх, щоб повернути свою вперту і непокірну королеву назад.

Джеган, який без всяких сумнівів спостерігав за Ніккі їх очима, не намагався зробити якісь зусилля, щоб змінити подібне сприйняття з їх боку. Цілком могло бути й таке, що він і справі дивився на цю подію, як на її справжнє повернення.

Вона примітила, але ніяк не звернула уваги на великий контингент охоронців, що вишикувалися в ряд позаду неї. Королева не повинна звертати уваги на своїх вартових. Вони були нижче неї. На щастя, вони не могли чути стукіт її серця.

Як тільки вони увійшли, власне, в сам табір, де звичайні солдати встановили свої намети в убогі скупчення, люди зупинилися і замовкли, і, немов жебраки, втупились на королівську процесію, що прходила перед ними.

Інші вискакували з мороку, щоб побачити, що сталося. Заспокійливий шепіт пронісся по натовпу; Пані Смерть нарешті таки повернулася.

Для багатьох з цих людей, навіть незважаючи на те, що вони боялися її, вона була героїнею Ордена, потужною зброєю в їх рядах. Вони бачили, як вона обрушувала смерть на тих, хто виступав проти вчення Братства Ордена.

Хоча вона відчувала себе тепер чужою цьому шануванню, сам по собі табір залишався таким, яким вона його пам'ятала. Це був звичайний хаос людей, наметів, тварин, зброї і оснащення.

Єдина відмінність полягала в тому, що, оскільки табір довгий час не пересувався, на ньому стали проступати сліди гнилі і розкладання.

Дров на рівнині Азеріта практично не існувало, а тому рідкісні і скромні багаття залишали цілі простори табору під, свого роду, владою зловісного мороку. Свіжі купи гною, які щоденно розросталися, залучали хмари мух.

З такою кількістю тварин і людей, застояних на одному і тому самому місці, сморід був набагато сильніший звичайного смороду табору.

Збіговисько розпатланих людей, які повсюди товпилися навколо, якому вона ніколи в минулому не надавала особливої уваги, призводило до розладу. Вони тільки зовні виглядали людьми. А з багатьох точок зору вони не відносилися до них.

У минулому, коли Ніккі не турбувало, що станеться з нею, вона була байдужа до цих тварин. Але тепер, коли життя представляло для неї хоч якусь цінність, все було по-іншому.

Більше того, раніше вона завжди знала, що могла скористатися своїм Даром, якщо з якоїсь причини їх боязнь не змусить їх відступити від неї в бік. Тепер же вона могла покладатися лише на те, що той давній страх притримає їх на відстані.

Попереду був довгий шлях крізь сотні тисяч людей до місця її призначення, але оскільки табір був розділений довгими стежками, цей шлях був давно протоптаний. На деяких ділянках ці стежки об'єднувалися в широку дорогу, поступово витісняючи по сторонах намети і стійла.

Тепер, коли Ніккі йшла по одній з таких доріг, супроводжувана своїм почтом, люди вишиковувалися в лінію і витріщалися на неї широко розкритими очима.

За межами шеренги з людей, яка мовчки витріщалась на неї, побачивши її у безпосередній близькості, табір продовжувати шумно возитися, навіть у такий пізній час.

Ззаду до неї доносився звук робіт зі схилом, скрип возів, викочування і звалювання зі схилу каменів, і унісон кличів людей, які тягнули щось товстими ланцюгами.

По всьому табору холодне нічне повітря наповнювався голосами сміху солдатів, розмовами, суперечками. Вона могла чути крики наказів, які перекривали ритмічний дзвін молотків.

Ще до неї долинав віддалений рев натовпу, що вітали гру Джа-Ла, яка досі тривала, незважаючи на таку пізню годину.

Іноді повітря наповнювався розчарованим масовим свистом, який заглушувався дикими захопленими криками інших уболівальників. Під час пробіжок з броцем їхнього гравця, люди іноді скандували гасла, що закликали гравця забити гол.

Після того, як вона минула загороду з величезними бойовими кіньми, і потім пройшла повз лінію порожніх обозів постачання, з'явилися намети командування. Під зоряним небом на слабкому вітрі замайоріли прапори, встановлені зверху наметів.

Від виду найбільшого намету, намету імператора, в ній прокинулася загроза втратити свою хоробрість. Їй захотілося втекти, але тепер їй навряд чи випаде така нагода.

Це було місце, де все життя Ніккі зведе з нею рахунки. Це було місце, де все закінчиться.

Замість того, щоб спробувати втекти від неминучого, вона цілеспрямовано попрямувала туди. Не вповільнюючись, вона пройшла повз сторожовий пост зовнішнього кільця охорони навколо командної зони. Здоровенні солдати, що стояли на посту, очима супроводжували її наближення.

Вони також оглянули пильним поглядом її ескорт, що складався з особистої охорони імператора, що слідувала за нею.

Вона була рада тому, що випадково одягла чорну сукню, оскільки тільки в ньому вона поставала у минулому пред їх очима. Їй хотілося, щоб вони її впізнали. Коротким виразним поглядом вона застерегла їх від спроби звернутися до неї.

Кожна чергова лінія ближче до центру командування, складалася з все більш і більш довіреного складу охоронців. Кожне кільце охоронців навколо командних наметів мало свій специфічний склад, методи охорони і обмундирування.

Кожен з них хотів виявитися тим єдиним, хто відкине геть будь-яке посягання на спокій імператора. Кожен з них був наділений різними правилами на пропуск в своє відповідальне коло.

Ніккі ігнорувала ці правила. Вона була Пані Смерть, імператорською Королевою Рабів. Вона ні перед ким не зупинялася. Ніхто не кидав їй виклик.

Намет Джегана був встановлений позаду групи великих наметів, але на відміну від всіх інших наметів табору, він був оточений досить великим пустим простором.

Сестри, які патрулювали ділянку, звертали увагу на Ніккі, як і молоді чарівники, яких вона помітила, але одразу ховали свої очі, коли Ніккі спрямовуються на них свій погляд. Охоронці теж спостерігали за нею, але намагалися робити це ще менш помітно.

Ніккі підбадьорилася тим, що жоден з цих людей не сприймав її інакше, як в тій ролі, якою вона була для них раніше.

Потім перед її очима постала дивна картина. Крім складу особистих охоронців Джегана, що стояли по кожну сторону важкої завіси, що закривала вхід в намет, серед них були й інші солдати, схожі на звичайних рядових солдатів.

Крокуючи взад-вперед, було схоже, що вони теж охороняли намет. Вона не могла уявити, що роблять ці самі прості рядові солдати у складі оточення імператора, і тим більше, як вони можуть охороняти його намет. Таким людям в колишні часи ніколи б не дозволили навіть потрапити в командну зону.

Ігноруючи цікавість цих простих солдатів, що розташувалися серед елітних охоронців, Ніккі попрямувала прямо до важкої завіси над входом в намет Джегана. Дві Сестри, які порядком відстали, неохоче послідували вслід за Ніккі до намету імператора.

Кров відринула від їх облич. Ніхто, а особливо жінки, не прагнули потрапити в особисті покої Джегана. Хоча він часом був ввічливий з деякими своїми довіреними офіцерами, він ніколи не удостоював таким обходженням інших.

Два здорових солдата, обидва з піками, з страхітливими татуюваннями на обличчі, розсунули завісу. Маленькі срібні диски, прикріплені до штори, видали м'який металевий дзвін, даючи зрозуміти імператору, що хтось увійшов в його намет.

Вона впізнала обох чоловіків, що відсунули завісу, але вона ніяк не відреагувала на них, і підняла поділ свого плаття, щоб переступити через поріг і увійти по той бік темряви.

Усередині раби були зайняті прибиранням тарілок і великих плоских підносів зі столу імператора. Спокусливий аромат їжі нагадав Ніккі, що вона ще не їла. Але важке занепокоєння в грудях притупило відчуття голоду.

Безліч свічок, даючи тьмяне освітлення, надавали цьому місцю приємний теплий затишок. Товсті килими покривали підлогу для того, щоб кроки рабів, зайнятих своїми справами, не тривожили імператора.

Всі раби схилили свої голови, деякі з них були новенькими. Деяких вона пам'ятала. Схоже, Джеган вже покінчив з прийомом їжі, оскільки його не було в зовнішніх кімнатах.

Обидві Сестри, увійшовши за нею, продовжили свій шлях по краю і, тримаючись тіні, попрямували до далекої стіни намету. Мабуть, вони завжди так ходили тут, і в межах зовнішньої кімнати їм хотілося триматися настільки подалі, наскільки це було можливо.

Знаючи, де Джеган міг бути, Ніккі попрямувала вздовж кімнати. Раби стрімко намагалися забратися з її дороги. Штору перед входом вона відкинула сама і зайшла всередину.

Нарешті, в спальні імператора, Ніккі побачила його. Він сидів, повернувшись від неї в інший бік на шикарному ложі, вкритому золотистим шовком. Точки світла від свічок і масляних ламп відбивалися на його поголеній голові.

Його бичача шия лежала на широких, потужних плечах. На ньому був жилет з вовни ягняти, а його масивні руки були оголені.

Він був зайнятий листанням книги і поглинений пошуком тексту. В той час як він легко віддавався насильству, Джеган все ж в певних областях залишався інтелектуальною людиною і цінував знання, які він знаходив в книгах або під час просіювання умів, в які він забирався.

Емоційно переконаний в істинності своїх вірувань, він ніколи не турбував себе тим, щоб зробити ці вірування предметом обговорення. Фактично, він прирівнював подібні питання до єресі.

Замість цього свої зусилля він докладав на збір інформації у вузьких областях. Наприклад, він відносив до потрібного знання відомості про будь-яку зброю. Він був людиною, яка обожнювала бути добре озброєною — зброєю будь-якого виду і форми.

І тут щось привернуло увагу Ніккі. Вона глянула вліво від себе.

Це сталося, коли вона побачила її, сидячу на підлозі, торкаючись її одним стегном і відкинувшись на руку. Вона була самим найбільш бездоганним і прекрасним створінням з усіх жінок, яких Ніккі коли-небудь бачила.

Жодних сумнівів не було в тому, ким була ця жінка. Перед нею була Келен, дружина Річарда.

Їх очі зустрілися. Розум, благородство, життя, яке світилося в її зелених очах просто заворожили Ніккі. Ця жінка була рівнею Річарду.

Енн була неправа. Келен була єдиною жінкою, яка мала право стояти з ним пліч-о-пліч.

Ніккі помітила і Рада-Хань на шиї Келен. Ось чому вона здавалася прикутою до бляклого килиму синього кольору. Келен, в свою чергу, не упустила з уваги нашийник на її шиї. Ніккі подумала, що від погляду Келен навряд чи щось може вислизнути.

Вони подивилися в очі одна одній. Цей погляд був обережним свідченням того, що Ніккі її бачить. У цей момент вони обидві зрозуміли, що їх пов'язує щось більше, ніж просто одинакові нашийники.

Як, мабуть, самотньо і безпросвітно відчувати себе невидимою і зовсім забутою, а все через жахливе заклинання. Невидимою всіма, за винятком Сестер Тьми і Джегана. І навіть погляд абсолютно незнайомої людини, яка помітила тебе, здається промінцем світла і надії в царстві пітьми.

Тепер, дивлячись на Келен, Ніккі не могла второпати, як можна було забути ЦЮ жінку, навіть за допомогою Вогняного Ланцюга. Їй стало повністю ясно, чому Річард ні на мить не залишав спроб розшукати її.

Вона не тільки володіла вишуканою красою, але була втіленням сильної волі і, безсумнівно, проникливого розуму. Ніккі не могла не впізнати в ній ту, кого Річард так майстерно відобразив у статуетці під ім'ям «Сильна Духом».

Вона не повторювала в точності зовнішніх рис Келен. Але була вираженням сили її духу, її внутрішніх якостей. Статуетка настільки точно представляла Келен, що тепер, дивлячись на неї вживу, у Ніккі захоплювало дух.

Вона зрозуміла, чому, незважаючи на свою молодість, Келен була Матір'ю Сповідницею.

Спершу здивувавшись, виявивши Келен тут, Ніккі зрозуміла, що це було закономірно: Сестра Ерміна була однією з Сестер, які захопили її і запалили Вогняний Ланцюг.

Сестра Тові повідала Ніккі про те, як вони зуміли за допомогою присяги Річарду уникнути проникнення Джегана в їх свідомість. Ніккі було цікаво, як Джеган примудрився обійти магічні узи, але, взагалі-то, вона вважала, що вони ніколи по-справжньому не пов'язували Сестер Тьми з лордом Ралом.

Якщо Джеган захопив Сестру Ерміну, то Сестер Юлію і Цецилію спіткала та ж доля. Ось як Келен опинилася тут: вона потрапила в полон разом з Сестрами Тьми.

Ніккі помітила Джилліан і щире здивування в її очах кольору міді. Якщо перебування тут Келен можна було пояснити, то те, як сюди потрапила Джилліан, для Ніккі залишалося загадкою.

Джилліан нахилилася до Келен і прошепотіла їй щось на вухо. Ніккі не сумнівалася, що Джилліан назвала Келен її ім'я. Келен лише злегка кивнула їй у відповідь, але в її очах промайнув вогник, який ясно свідчив — вона вже чула про Ніккі.

Вона жестом звеліла їм зберігати мовчання і нічим не видати, що вона може бачити її, коли побачила Джегана, який відсторонився від книги, що лежала перед ним на столі. Ніккі зовсім не хотілося, щоб він дізнався, що вона бачить Келен або знайома з Джилліан.

Чим менше знає Джеган, тим краще для них, якщо так взагалі можна сказати про будь-яких з його полонених. Не чекаючи у відповідь реакції від Келен і Джилліан, Ніккі повернулась до Імператора.

Коли він обернувся і глянув на неї своїми темними, як ніч очима, Ніккі здалося, що її ноги ось-ось підкосяться. Одна справа пам'ятати його, але стояти перед ним — зовсім інше.

Знову опинившись під пильним поглядом цих жахливих очей, Ніккі втратила колишню наснагу. Вона знала, ЩО її чекає.

— Так, так, — огинаючи ліжко і не зводячи очей з Ніккі, вимовив Джеган, — подивіться-но, хто нарешті до нас завітав! — Широка хижа усмішка ковзнула по його обличчю. — Ти чудова! Така, якою я тебе представляв весь цей час, поки ти була не зі мною!

Ніккі не була захоплена зненацька його ввічливістю, яка, вона знала, рівним рахунком нічого не значила. Ніхто і ніколи не знав, як Джеган поведеться в наступний момент, змушуючи всіх, хто його оточував, постійно танцювати, як на розжареному вугіллі.

Його спокій раптово міг змінитися спалахом найлютішого гніву. Хоча іноді він був спокійний, незважаючи на все і вся, що його оточувало.

Ніккі була свідком того, як він своїми руками задушив слугу за те, що той перекинув випадково тацю з хлібом. А іншого разу він сам підняв що випалу з рук слуги страву з ягнятиною і просто сунув її слузі в руки, не зронивши ні слова при цьому.

В якійсь мірі ця мінливість у характері Імператора відображала ту ж ірраціональну, непередбачувану і незрозумілу поведінку всіх, хто сприйняв на віру вчення Братства Ордена.

Та ж самопожертва заради загального блага — вища чеснота Ордена, — завжди оцінювалася неясним і абсолютно невідомим нікому чином. Будь то удача чи поразка, вона здавалося завжди залежала від Його Величності Випадку.

Всі живучі по вірі Ордена вічно перебували в муках сумнівів про те, що день прийдешній їм готує. Тягар постійного занепокоєння змушував людей бути готовими звинуватити в інакомисленні будь-кого — чи то друга чи члена сім'ї, лише б уникнути лихої долі.

Як і багато інших, Джеган сподівався заслужити розташування Ніккі такими безглуздими заграваннями. Він любив відчувати себе привабливим і звабливим. І, якщо йому це здавалося нормальним, то для неї вже точно було неприйнятно.

Ніккі не піддалася першому враженню. Вона згадала про металевий нашийник, який не дає їй доступу до її дару. Незважаючи на це, вона не збиралася робити вигляд, що слова Джегана справили на неї враження, і не збиралася піддаватися його прихованій у нещирі слова похоті.

Раніше, навіть маючи доступ до свого Хань, справжнім захистом їй служила байдужість стосовно того, що з нею станеться. Тоді її магічна сила не могла врятувати її від здатності Джегана просочуватися в її свідомість, так само, як і решти полонених Сестер.

Її захистом було байдуже ставлення до себе, а не магічний дар.

В ті часи Ніккі не дуже-то турбувало, що спаде Імператору на думку, навіть якщо він захоче позбавити її життя. Вона вважала, що заслуговує всіх страждань, заподіяних їй і навіть власне життя її не хвилювало. Їй було все одно, якщо Джеган раптом надумає її вбити.

Зараз все змінилося. Через Річарда. Вона тепер не могла просто дозволити Джегану вбити себе. Вона могла врятуватися, лише переконавши його в тому, що її ставлення до нього і його витівок залишилося колишнім.

Пані Смерті не важливо чи може вона користатися даром чи ні. Нашийник для неї не має значення.

Джеган злегка потеребив косички під нижньою губою. Обвів її поглядом з ніг до голови. Глибокий подих вирвався з його грудей, ніби він не міг вирішити з чого почати. Ніккі не довелося довго чекати.

Він раптово з такою силою вдарив її тильною стороною руки, що Ніккі перевернулася в повітрі. На щастя для неї, удар головою після падіння пом'якшив товстий килим. Здавалося, що м'язи щелепи були розірвані, а кістки розлетілися вщент. Вона перебувала в шоковому стані від удару.

Незважаючи на пливучу перед очима кімнату, і насилу зберігаючи свідомість, Ніккі твердо мала намір піднятися на ноги. Пані Смерть не може прогнутися, що б не трапилося. Вона зустрічає з презирством навіть смерть.

Піднявшись на коліна, вона витерла рукавом кров в куточку рота, намагаючись балансувати, щоб не впасти. Щелепа Ніккі сильно боліла, але, здається, залишилася ціла. Лише неймовірним зусиллям вона змусила себе піднятися. Тим часом, Джилліан заступила її від імператора:

— Не чіпай її!

Джеган підпер кулаками боки, свердлячи дівчину поглядом, що дало можливість Ніккі крадькома глянути на Келен. В її очах застигла біль, а пальці тремтіли. Ніккі безумовно знала, яку біль завдає їй Джеган за допомогою нашийника. Так він не давав їй зрушитися з місця і перешкодити йому.

Ніккі вирішила, що з його боку це було вірне рішення.

Скільки вона себе пам'ятала, Ніккі завжди могла швидко оцінити, що за людина перед нею. Це якість було незамінною для виживання в цьому жорстокому середовищі, де все залежало від того, як поведеш себе з тими, хто зустрівся на твоєму шляху.

Дивлячись на Келен, відразу було помітно, що це дуже небезпечна жінка, жінка, яка може надати сильну протидію і втрутитися у що завгодно.

Джеган схопив Джилліан за комір і підняв, як шкодливе кошеня. Вона несамовито заволала не стільки від болю, скільки від переляку поки той ніс її по кімнаті до виходу.

Вона безпорадно тріпалася у нього в руках. Її ноги не торкалися землі. Джеган випхав Джилліан назовні, відкинувши важку вовняну завісу на вході в опочивальню.

— Ерміна! Доглянь за дівчиськом! Я хочу побути наодинці зі своєю королевою.

Ніккі помітила Сестру Ерміну, що схопила дівчинку і потягла її в темряву. Келен все так само сиділа на килимі. Легке тремтіння пробігало по її тілу. Від безпорадності по її щоці котилася сльоза.

Чи міг Джеган хоча б уявити, яку біль він заподіював їй? Адже сам він не знав жахливості власної сили. Його непереборна лють не тільки змушувала напружуватися його м'язи, але й активувала його ментальні здатності соноходця.

У минулому він частенько бив Ніккі сильніше, ніж мав намір, або в сліпій люті користувався своєю силою соноходця, заподіюючи їй біль, яка кожного разу могла призвести до летального результату.

Потім, розуміючи, що ледве не вбив її, він просив вибачення, але зазвичай все закінчувалося словами про те, що це вона сама довела його до білого каління і все це — її вина.

Як тільки імператор закрив завісу в свої покої, м'язи Келен розслабилися. Вона прийшла до тями, зітхнувши полегшено, ледь рухаючись після важкого безсловесного випробування.

— Отже, — вимовив Джеган, обернувшись до Ніккі, — ти його любиш?

Ніккі моргнула в замішанні:

— Що?

Він підійшов до неї. Обличчя імператора зашарілось від злості: він видав свою ревність.

— Що значить «що»? Ти мене чула! — Викрикнув він, схопивши Ніккі за волосся і підтягши до себе на відстань кількох сантиметрів. — Не намагайся вдавати, що ти мене не зрозуміла, а ні то я скручу тобі голову!

Усмішка ковзнула по губах Ніккі. Вона як можна вище підняла голову, висловлюючи свою зневагу до його слів:

— Будь ласка, давай! Це позбавить нас обох від багатьох проблем!

Він подивився на неї мить, перед тим, як випустити її волосся. Він провів по них, пригладжуючи так, як вони були раніше. Потім обернувся і зробив кілька кроків по кімнаті.

— Це те, чого ти хочеш — смерті? — Він повернувся. — Щоб зрадити свої зобов'язання перед Творцем і Орденом? Щоб зрадити мене?

Ніккі байдуже хитнула головою:

— А хіба тепер має велике значення, чого я хочу?

— Що ти хочеш цим сказати?

— Ти прекрасно знаєш, що я хочу сказати. Хіба для тебе, коли нибудь було важливо, чого я хочу? Ти завжди робив те, що хотів, незважаючи на те, що б я не сказала на цей рахунок! Адже, незважаючи ні на що, я просто належу Ордену, чи не так? Я б сказала, що те, чого ти хочеш, те, чого завжди хотів — це просто вбити мене!

— Убити тебе? — Джеган розвів руками. — Чому ти думаєш, що я хочу вбити тебе?

— Тому, що ти завжди потакаєш своїм бажанням, і дієш тільки заради них.

— Сам… Я? — Здивувався він, — чи я сам…, я — Джеган Справедливий!

— Якщо ти не забув, то це я присвоїла тобі цей титул. Я зробила це не тому, що це правда, якраз навпаки, я нарекла тебе так, щоб створити образ, відповідаючий цілям Ордену. Я, тільки я, створила цей образ для тебе, знаючи про те, що людці навіть не замисляться над цим, а просто будуть вірити в те, що ми їм піднесли. Ти б не зміг наповнити сенсом це звання, тоді як від цього залежало твоє життя і могутність!

Його примарні очі почорніли, нагадавши Ніккі шкатулку Одена, введену нею в гру від імені Річарда.

— І як у тебе язик повертається вимовляти таке?! Я завжди був з тобою більше, ніж лояльний. Я ділився з тобою тим, чим не ділився більше ні з ким! Навіщо мені це, якщо б я хотів убити тебе?!

Ніккі нетерпляче кивнула головою:

— Звичайно, говори, що хотів сказати, або візьми і проломи мені череп, або відправ мене в палати для тортур. Я не хочу більше цього. Ти віриш в те, у що хочеш вірити, незважаючи на те, чим є насправді. І нам з тобою добре відомо, що те, що я скажу, не має ніякого значення.

— Твої слова завжди мали значення для мене. — Він вказав рукою на Ніккі. Сила його голосу наростала. — Навіть візьми те, що ти тільки що сказала про те, що назвала мене Джеган Справедливий. Це була твоя ідея. Я прислухався до тебе і скористався нею, тому, що це була гарна ідея. Вона відповідала нашим принципам. У тебе це добре вийшло — придумати таке. Я ж казав тобі про те, що по закінченні війни ти будеш зі мною.

Ніккі не відповіла. Джеган зчепив руки за спиною, крокуючи з боку в сторону.

— Ти любиш його?

Ніккі відвела погляд. Келен, сидячи на килимі, не зводила з неї очей. Вираз її обличчя висловлював занепокоєння з приводу повислої в повітрі загрози. Це виглядало так, ніби вона хотіла попередити Ніккі, щоб та перестала провокувати Імператора.

В її очах було побоювання за Ніккі і, разом з тим, вона хотіла не пропустити її відповідь на питання Імператора.

Ніккі повернула голову, намагаючись придумати, що вона переконливо може відповісти Джегану так, щоб її відповідь не зачепила Келен. Їй потрібно було взяти до уваги необхідність збереження стерильного поля.

Хоч вона, напевно, і не доживе до цього, але, якщо у Річарда вийде з шкатулками і випущеною магію Одена, аби врівноважити ефект Вогняного Ланцюга, Келен повинна залишатися стерильним полем, щоб у неї був шанс знову стати тим, ким вона була колись.

— Любиш? — Вимовив Джеган, не повертаючись в її бік.

В остаточному підсумку, Ніккі прийшла до висновку, що, незалежно від її відповіді, вона ніяк не вплине на Келен. Її відповідь не визве ніякого емоційного збурення у неї. Значення мав тільки зв'язок Келен і Річарда, а вона не мала до цього жодного відношення.

— Мої почуття раніше ніколи тебе не турбували, — байдуже промовила Ніккі, — Яке тобі діло до них?

Джеган обернувся і подивився в її очі.

— Яке мені діло?! Як ти можеш ставити такі питання?! Я зробив тебе своєю королевою. Ти просила мене довіряти тобі і дозволити відправитися, щоб знищити Річарда Рала. Я хотів, щоб ти залишилася, але я дозволив тобі відправитися за ним. Я довіряв тобі.

— Ти тільки говориш так. Якби ти насправді довіряв мені, то ти б вірив мені на слово, а не допитував. Ти здається спотворено розумієш, що це означає — довіряти.

— Це було півтора року тому. З тих пір я не бачив тебе. Не чув ні слова від тебе.

— Ти бачив мене очима Сестри Тові.

Він кивнув:

— Так, я багато чого побачив за допомогою Тові, за допомогою всіх тих чотирьох Сестер.

— Вони вважали себе найрозумнішими, думаючи, що використовували узи, що зв'язують їх з лордом Ралом, — легка усмішка торкнула губи Ніккі, — А ти весь час спостерігав за ними. Ти все знав.

Джеган посміхнувся у відповідь на її слова:

— Ти завжди була розумніша Юлії та інших Сестер. — Він вигнув брову. — Я повірив тобі, коли ти сказала, що вирушаєш вбити Річарда Рала. Насправді ж ти не заподіяла йому ніякої шкоди, скориставшись узами, що пов'язали тебе з ним. Як це так, а? Ці узи працюють лише коли ти справді віддана Ралу. Ти мені не поясниш в чому тут справа?

Ніккі схрестила руки.

— Невже ти нічого не розумієш? Ти губиш — він створює. Ти — пропонуєш існування заради смерті, він — пропонує життя. На відміну від твоїх слів, його слова — не просто порожній звук. Він ніколи не бив мене до напівсмерті і ніколи не гвалтував.

Обличчя Джегана і навіть його голена голова почервоніли від злості:

— Гвалтувати?! Якби я хотів тебе згвалтувати, то зробив би це, причому, зробив би це по праву, але я тебе не гвалтував. Ти хотіла мене. Ти занадто вперта, щоб визнати це. Ти ховаєш свої плотські бажання під маскою брехливої відданості ідеям Ордена.

Руки Ніккі опустилися. Вона нахилилася поближче до Імператору і в люті випалила:

— Ти можеш придумувати будь-які відмовки, намагаючись виправдати свої вчинки, але від цього вони не стануть правдою.

У смертельному гніві, спотворити риси його обличчя, Джеган відвернувся від Ніккі. Тоді, як вона в будь-який момент очікувала, що він розвернеться і розтрощить їй щелепу. Вона жадала цього. Такий швидкий результат набагато краще перебування в наметах для тортур в очікуванні страшної і повільної смерті.

Гамір табору, що доносився зовні, був приглушений товстими стінами шатра. Перебувати в ньому, а не в таборі серед простих солдатів було розкішшю.

Все зовні кишіло паразитами. Усередині тенту чистоту постійно підтримувала прислуга. Запах ефірних масел перебивав густий сморід, повислий над стоянкою армії Ордена.

Намет Імператора в якійсь мірі здавався мирним притулком. Насправді ж це було не так. В дійсності це було одне з найнебезпечніших місць у всьому таборі.

В руках Імператора була повна влада над життям і смертю підданих. Щоб він не захотів зробити, він зробить це без питань і втручання з їхнього боку.

— Отже, — нарешті вимовив Джеган, не повертаючись до Ніккі, — відповідай на моє запитання: ти його любиш?

Ніккі пригладила брову:

— З яких це пір тебе займає, що я відчуваю? Раніше це ніколи не заважало тобі гвалтувати мене.

— Що за гвалтування, що за нісенітницю ти несеш?! — Прогримів він, роблячи великий крок у бік Ніккі. — Ти знаєш, які почуття я до тебе відчуваю! І я знаю, що ти теж до мене не байдужа!

Ніккі не поспішала з відповіддю. Джеган був правий у тому, що вона раніше не підносила йому це так, як зараз.

Раніше вона не вірила в те, що її життя належить їй. Як в той час вона могла заперечити проти використання її життя Орденом? Більш того, як вона могла заперечити лідеру Імперського Ордена у використанні себе в ім'я Ордена?

Завдяки Річарду вона змогла усвідомити, що її життя належить тільки їй одній. Це означає, що і її тіло теж лише її. А це означає, що, якщо вона не хоче, то вона не зобов'язана віддавати себе кому б то не було.

— Ніккі, я знаю чого ти хочеш! — Його руки стислися в кулаки, — Ти просто хочеш, щоб я ревнував тебе до нього! За допомогою своїх жіночих штучок, ти насправді хочеш, щоб я кинув тебе на ліжко і розірвав на тобі одяг, — ось чого ти насправді хочеш, і ми обидва знаємо про це. Ти хочеш використовувати його, як приманку, щоб розсердити мене! Насправді ж ти хочеш мене! Але приховуєш свою пристрасть за балаканиною про згвалтування!

Ніккі з холодом сприйняла його експресію:

— Ти робиш неправильні висновки зі своїх спостережень.

Джеган замахнувся на неї. Ніккі продовжувала стояти на своєму, дивлячись в його темніючі примарні очі.

Його рука, врешті-решт, опустилася.

— Я запропонував тобі те, чого не удостоювався більше ніхто. Я пропонував бути тобі моєю королевою. Бути вище всіх інших. Річард Рал нічого не може тобі запропонувати. Тільки я можу запропонувати тобі все, що може запропонувати Імператор. Тільки я можу запропонувати тобі силу, яка буде правити світом!

Ніккі схрестила руки на грудях:

— Ах, цей блиск огортає зло…

— Я пропонував тобі владу, щоб разом правити світом!

Ніккі облила його крижаним поглядом, опустивши руку.

— Ні! Ти пропонував мені бути твоєю повією і вбивати всіх, хто тобі не скорився з доброї волі!

— Це воля Братства Ордена! Це війна не заради моєї слави і ти це знаєш! Ця війна в ім'я Творця, в ім'я порятунку людства! Ми несемо насіння правдивої волі Творця варварам! Ми несемо вчення Ордена всім тим, хто хоче наповнити життя сенсом і метою!

Ніккі мовчала. Він думав, що був правий.

Він, напевно, безмірно насолоджувався пастками, які розставляє влада, але вона-то знала, що він був щиро впевнений, що він лише той, хто несе світло вищого блага, що він воїн, що втілює задуми Творця, шляхом звернення невірних до вчення Ордена в цьому житті заради вічної слави в наступному.

Ніккі знала, що це таке — віра. І тепер сумнівів у неї не було — Джеган вірив.

Вона мало не залилася істеричним сміхом, так її вразила думка про те, що колись вона удосконалювала ідеологію Імперського Ордена, яка тепер виглядала для неї абсолютно дурною.

На відміну від Джегана, Ніккі прийняла її, тому що думала, що вона зобов'язана це зробити, що це для неї єдиний шлях для досягнення в житті високої моралі.

Їй довелося витримати ярмо служіння в ім'я інших людей, осуджуючи себе за те, що вона не щаслива, виконуючи свій моральний обов'язок перед людством.

А бути Сестрою Світла, в дійсності, було не набагато краще: це був все той же несмачний заклик до самовідданого служіння людству і Творцеві. Вони всі так само безпорадно борсалася у рові служіння Братству Ордена.

Вона так і продовжувала залишатися просто маріонеткою в руках Ордену, за ниточки якого смикав Джеган. А вона вірила, що це було лише однією з нескінченних жертв, необхідних, щоб бути хорошою і високоморальною людиною.

А потім все перевернулося з ніг на голову. Все докорінно змінилося… Як їй не вистачає Річарда.

— Те, що ти насправді збираєшся зробити, так це лише ввергнути людей всіх земель в тисячоліття темряви, — вимовила вона, не збираючись вступати в суперечку з справжнім віруючим, переконання якого засновані на проповідях Братства Ордена, а не на реальній суті речей.

— Насправді ти просто збираєшся принести в світ шалені, смутні і темні часи.

Він подивився на неї якусь мить.

— Ніккі, це не ти зараз говориш. Я знаю, це не так. Ти говориш так, тому що лорд Рал люто ненавидить свого майбутнього пана. Ти повторюєш це, намагаючись змусити мене думати, що ти любиш його!

— Може й так.

Він ошкірився.

— Ні, — похитуючи головою промовив Джеган, — ти просто хочеш з його допомогою обвести мене круг пальця. Саме так жінки і намагаються впливати на чоловіків і їздити на них.

Замість того, щоб продовжити розмову про Річарда і видати свої справжні почуття до нього, Ніккі змінила предмет розмови:

— Твої мрії про правління, твої плани про насадження ідей Братства Ордена у всьому світі, їм не судилося здійснитися. Тобі потрібні всі три шкатулки Одена. Я була з Тові, коли та померла. Вона несла третю шкатулку. Але її у неї вкрали.

— А точно, ох вже мені цей сміливець — Шукач Істини, що розмахує своїм мечем, — Джеган зобразив пародію на удар мечем, — який забрав шкатулку у Сестри Тьми, — він обдарував її похмурим поглядом, — я, до речі, був тоді там, я все бачив.

Безсумнівно, очима Тові, Джеган бачив і Ніккі.

— Факт залишається фактом, у Сестер були всі три шкатулки Одена. Тепер ці Сестри твої, але у тебе є лише дві шкатулки!

Лукава посмішка ковзнула по його обличчю, змінюючи роздратування:

— Думаю, що це не така вже велика проблема, як ти гадаєш. І зовсім неважливо, що ти ввела ту шкатулку в гру. Я знаю, як владнати це маленьке непорозуміння.

Ніккі злегка стривожила його обізнаність про запуск нею шкатлуки в гру, але вона не видала і тіні занепокоєння.

— І як же?

Посмішка Імператора стала ширше:

— Який би я був Імператор, якби не передбачав і не передбачив все? Не турбуйся, кохана, все під контролем. Все, що має значення, це те, що незабаром всі три шкатулки будуть у мене. Як тільки у мене з'являться всі шкатулки Одена, я не гаючись використаю їх магію, щоб змести будь-який опір правлінню Ордена.

— Якщо доживеш до цього дня.

Він знову став роздратованим, вдивляючись у бездумне обличчя Ніккі.

— Про що це ти?

— Річард Рал спустив вовків на твоїх улюблених «овечок», — вимовила Ніккі махнувши рукою вдалину.

— Тобто?

Ніккі глянула на нього з-під лоба:

— Армія, яку ти так жадаєш знищити і за якою ганяєшся ось вже скільки часу, зникла звідси. Тобі не вдалося знищити її, чи не так? Вгадай, де зараз ця армія?

— Як це де — забирає все, що залишилося, лише б врятувати свої шкури.

Ніккі посміхнулася йому у відповідь:

— Не зовсім так. Д 'харіанська армія зайнята тим, що несе війну назад в Старий Світ тим, хто її підтримує, тим, хто дозволив народитися цій агресії — вірним апологетам Братства Ордена і тим, хто кинув армію на безневинних жителів Нового Світу. Всім цим людям доведеться зіткнутися з наслідками відправки військ, а точніше, вбивць, на Північ. На їх руках, не менше, ніж на твоїх, кров усіх загиблих невинних ні в чому людей. Вони думають, що відстань зможе їх захистити, але, насправді, як би далеко вони не знаходились від того зла, яке принесли в Новий Світ з власної волі, це не врятує їх від відповіді за вчинені злочини. Вони заплатять дорогою ціною за свої вчинки.

— Я в курсі останніх гріхів лорда Рала, — м'язи на вилицях Джегана напружилися від зусилля, коли той скрипнув зубами, — Річард Рал — боягуз, переслідуючий невинних жінок і дітей, адже він не може помірятися силами з справжніми чоловіками!

— О, це було б найгіршою помилкою з власної волі, якщо ти дійсно і насправді віриш у те, про що говориш. Але ми-то знаємо, що це не так! Ти просто хочеш, щоб усі вірили в це, тому-то ти і говориш цю ретельно підібрану не-зовсім-правду з тих, що є в твоєму арсеналі, а насправді виправдовуєшся сам перед собою за свою псевдомораль. Ти тільки й шукаєш, як знайти прощення того, що пробачити неможливо. Говорячи в такій манері, як зараз, ти ніби випустив стріли, маючи намір сховатися під жіночу спідницю, коли стріли повернуться до тебе. Ти хочеш прикинутися і звинуватити в жорстокості і грі «не за правилами» тих, хто їх в тебе запускає. Справжня ж твоя мета — забрати у людей, яких ти хочеш стерти з лиця землі, право на самозахист.

Річард — той, хто розуміє реальність загрози, що приходить з віруванням Братства Ордена. Його не зіб'ють з пантелику помилкові істини, які затьмарюють прадиву суть речей.

Він розуміє, що для того, щоб вижити, він повинен бути достатньо сильний, щоб впоратися з цією загрозою, причому неважливо якими способами — навіть, якщо для цього потрібно знищувати родючі поля, що дають їжу і силу твоїм солдатам для вбивств мирних людей, що живуть своїм власним життям.

І кожен, хто захищає ті поля — теж отримає частину тих звірств, які ти приніс на цю землю. Річард знає просту істину про те, що для того, щоб вижити, йому потрібна лише перемога.

— Ці люди самі собі приносять страждання, пручаючись праведному вченню Ордена, — відповів Джеган.

Він був збуджений до межі, нервово походжаючи по кімнаті, стиснувши руки в кулаки так, що виступили всі м'язи на його потужних руках. Він не виносив суперечок про свої переконання і, наблизившись до Ніккі, з погрозою в голосі повторив більш наполегливо:

— Річард Рал оголив правду про неправоту і аморальність всіх тих, хто слідує за ним, відправивши своїх людей на вбивства невинних жінок і дітей в Старому Світі, замість того, щоб прийняти бій з нашими доблесними солдатами. Його безчинства проти жінок і дітей доводять який боягуз і лиходій він є насправді. Наше святе завдання очистити світ від таких гріховних людей, як Річард Рал!

Ніккі схрестила руки й обдарувала його поглядом, запозиченим з минулого, що призначався тим, хто не підкориться волі Ордена. Це був погляд, що тягне за собою жорсткі дії, завдяки чому її і прозвали Пані Смерть. Цей погляд осадив навіть Імператора.

— Всі люди Нового Світу ні в чому не винні, — вирвалося в неї, — Це не вони принесли війну на землі Імперського Ордена, це Орден хоче їх поневолити. Це правда, що жителі Старого світу, в тому числі діти, будуть покалічені або убиті в ході війни.

Але який вибір є у жителів Нового світу? Може їм чекати поки їх виріжуть і поневолять, боячись завдати шкоди комусь невинному? Вони всі невинні. Їх діти теж невинні. Зараз велике зло прийшло до них.

Тобі зрозуміла тактика, обрана Сестрою Юлією для захисту від твоїх витівок за допомогою уз, що зв'язують її з лордом Ралом. Вона вважала, що узи захистять її від тебе.

Сестра Юлія знає про те, що Річард цінує життя понад усе, тому вона придумала план, за яким вона б використала магію Одена, щоб випустити Володаря з Підземного світу, при цьому дарувавши Річарду Ралу вічне життя.

Те, що Річард не повірить в те, що така угода взагалі можлива, а вже тим більше, що він на неї не погодиться, мало цікавило Юлію. Вона думала, що поки її пропозиція Річарду про вічне життя дійсна, то незалежно від того, відкинута вона чи ні, у неї є імунітет від твоїх здібностей соноходця.

Однак ти залишався у мозку Юлії. Так-то ти і зрозумів, що для Річарда найбільша цінність — це життя.

Це абсолютно чужа тобі концепція. Для Ордена життя людини не представляє цінності. Орден вчить тому, що наше життя — лише безглузде існування, лише швидкоплинний проміжок на шляху до вічності в потойбічному житті.

Орден стверджує, що наше життя — лише порожня посудина, шкаралупа для нашої душі, що оберігає її тільки для того, щоб досягти високої ступені існування в іншому житті.

Орден говорить про те, що наша найвища цінність — блаженство в світі померлих, в житті після смерті. А заслужити це блаженство можна, тільки приносячи себе в жертву в ім'я його ідей. Тим самим Орден звеличує смерть, як благо.

Ти дивишся на тих, хто цінує життя, зверхньо, як на слабаків. Тобі не дано зрозуміти, що означає життя для Річарда і подібних йому, але ти добре знаєш, як використовувати те, чого тебе навчили.

Ти користуєшся своїми цінностями, щоб спробувати примусити Річарда не вступати в велику битву заради захисту життя.

Пропагуючи про те, що він убивця жінок і дітей, ти віриш у те, що зможеш знизити його бойовий дух, звинуватити його в тому, що можуть бути вбиті мирні жителі і, тим самим обмежити його в засобах захисту від навали Імперського Ордена.

Як досвідченому воїну, тобі чудово відомо про те, що війна не може бути виграна, якщо ти просто займеш оборонну позицію. Без повної віддачі сил, необхідних для розтрощення жорстоких вірувань агресора, ти можеш не сподіватися на перемогу в цій війні, тому, що саме ця віра ставить в основу цю війну!

Річард теж знає, що у війні неможливо перемогти, обороняючись, що єдиний шлях для якнайшвидшого закінчення цієї війни з мінімальними втратами полягає в тому, щоб позбавити загарбників можливості наносити тобі шкоду і зруйнувати їх сліпу відданість вірі, яка більше всього іншого змушує їх іти вперед.

Твоя мета — дискредитувати, зганьбити і збезчестити, за допомогою своїх брудних вивертів, людину, яка цінує життя, щоб він не робив того, що повинен робити для перемоги в цій боротьбі.

Представляючи все так, за допомогою своєї напівправди, ти просто робиш відволікаючий маневр, щоб відвести очі від реальної суті своїх вірувань, щоб звернути все це на користь викривленої ідеології Ордена.

Ти звинувачуєш інших у тому, в чому сам винен, вміло волаючи до почуттів своїх людей, роздмухуючи прапор «праведного» гніву.

Але в остаточному підсумку, всі твої драматичні заморочки, спрямовані лише на розростання і виправдання твоїх же незліченних вбивств.

І ти, і я чудово знаємо правду про незліченні кількість трупів жінок і дітей, які залишає Орден на своєму шляху, але всі вони залишаються поза увагою винахідливої моралі Братства.

Але вся твоя грубість, звірство і жорстокість проти тих, хто не заподіяв ніякої шкоди народові Старого світу, висвітлює справжню природу твоєї віри.

Твої нікчемні звірства ще й супроводжуються вигаданими звинуваченнями на адресу жертв за злочини, які ті не вчиняли. Точно так само, як ти звинуватив мене в тому, що це я винна в тому, що ти мене гвалтував.

Я була там, коли Річард віддав наказ своїм військам. Я знаю, що це так.

Правда в тому, що уми більшості людей Старого світу безнадійно заплутані їх фанатичною відданістю нав'язливим ідеям, які в підсумку ведуть до страждань і смерті. Безумовно, ті люди вже за межею порятунку.

І Річард знає про те, що єдиний шлях перемогти зло, це звернути в попіл і прах їх прихильність до своїх поглядів, поглядів, насаджених Орденом, зробити нестерпним і жахливим існування тих, хто живе по вченнях Братства Ордена.

З Ордена почалася ця війна, на ньому ж вона і закінчиться. Річарду відомо, що співіснування пліч-о-пліч з цим злом не дозволить їм залишитися в живих, він не пробачить тих, хто зростив насіння цих жахливих переконань.

Імперський Орден прагне до знищення свободи. Орден сам намагається встромити ніж собі в серце своєю відданістю своїй же власній збоченій вірі.

Річард усвідомлює, що він повинен знищити його серце — джерело цих маячних вірувань, інакше всі вільно думаючі люди на землі загинуть, розтерзані тими, кого надихають і годують ті, хто залишився в Старому світі.

Війна — страшне діло. Чим швидше вона завершиться, тим менше буде горя і смертей. Ось до чого прагне Річард! Тільки недоумкуватий відступиться від своїх намірів з остраху бути розкритикований аморальними слабаками. Річард не зупинять слова лицемірів і ненависників.

Справа в тому, що, озвучуючи свої накази, він закликав своїх солдатів, наскільки це дозволяє ситуація, уникати заподіяння шкоди мирному населенню, але також сказав, що їх найголовніша мета — закінчити цю війну. Щоб це зробити, вони повинні позбавити Орден можливості продовжувати війну.

Будучи з солдатами, Річард зобов'язав їх пам'ятати, вони тільки відстоюють право свого народу на життя. Все інше — неважливо і може тільки звести всіх в могилу.

Ця війна лише продовження Великої війни, яка почалася так давно, але ніколи не закінчувалася. Старий світ знову потрапив під вплив ідей Ордена. Скільки життів загублено через цю дурну віру? Скільки життів ще вона забере?

Останній раз у тих, хто захищався від подібних ідеологій, не вистачило сил, щоб звернути їх у холодний неживий попіл, тому ця древня війна знову спалахнула з новою силою, завдяки Братству Ордена.

Як і в ті незапам'ятні часи, ця війна спалахнула через кілька божевільних ідей про те, що кожен повинен прийняти їх віру або позбутися життя.

Річард розуміє, що тепер край цій війні має бути покладений раз і назавжди, що світ, люблячий життя, повинен бути звільнений від отрути вірувань Ордена. І у нього вистачить сил для здійснення цього.

Він не попадеться в розставлені тобою пастки. Йому рівним рахунком все одно, що про нього думають інші. Він лише турбується про те, щоб вони не змогли знову заподіяти страждання і біль йому і тим, кого він любить.

Щоб переконатися в цьому, він буде переслідувати і винищувати всіх, хто несе ненависну віру Ордена.

Д 'харіанська армія не зрівняється за розміром з армією Імперського Ордена, але вони дають знати про себе. Вони випалюють родючі поля і сади, трощать млини і стайні, руйнують дамби та канали. Всі, хто стоїть біля них на шляху і допомагає Ордену вести війну, будуть знищені.

Одне з найголовніших завдань, що стоять перед д'харіанськими солдатами, — знищувати всі загони, прямуючй на Північ, що поставляють армії провізію.

Єдина мета Річарда — позбавити тебе можливості бешкетувати в Новому світі і вбивати невинних людей. На відміну від тебе, йому не треба нікому викладати уроки сили й переваги, він просто хоче знищити тебе.

Фінальна битва, якої ти так жадав, не відбудеться! Річарду байдуже, як він зупинить тебе і твою армію, він просто зробить це одним махом. Назавжди.

Без провіанту у твоїх людіей поменшає бажання вести війну, та вони просто вимруть на цій неживій рівнині. Цього цілком достатньо для перемоги.

Джеган вишкірився усмішкою, що стурбувала Ніккі:

— Дорогуша, Старий світ величезний. Вони даремно витрачають час, намагаючись знищити наші поля. Вони не можуть бути всюди одночасно.

— Їм це і не потрібно.

Він мотнув головою.

— Так, вони можуть нападати на загони з провізією то тут, то там, але це лише незначний вклад наших людей на благо Ордена. Незначні втрати, незважаючи на їх кількість, всього лише плата за перемогу нашої високої моралі.

Так, як я розумію, що за нашу перемогу доведеться розплачуватися, я вже наказав стократно збільшити поставки провізії на Північ, такої необхідної для наших доблесних військ. Ми можемо послати стільки людей і провіанту, що Річард Рал може і не сподіватися їх зупинити.

Люди з Старого світу пожертвують усім, щоб знати, що у нас є все необхідне для продовження несення віри Ордену в Новий світ. Зараз ця ціна зросла, але наш народ з радістю заплатить її в ім'я Ордена.

Я думаю ти права щодо того, що багато загонів з провізією будуть знищені, але у Д'хари немає стільки солдатів, скільки потрібно, щоб зупинити всі такі каравани.

Усередині Ніккі похолола.

— Це пусті хвастощі!

— Якщо не віриш мені, то ти зможеш незабаром сама в цьому переконатися. Наступний загін з провізією скоро повинен прибути. І цей загін такий величезний, що тобі доведеться спостерігати два дні, як він буде проходити повз тебе! Не турбуйся, у наших чудових солдатів скоро буде достатньо запасів провізії, щоб довести цю війну до переможного кінця.

Ніккі похитала головою:

— Ти напевно не уявляєш, про що говориш. Якщо ти не можеш наздогнати й перемогти д'харіанську армію, ти не можеш говорити про перемогу в цій війні. У Старому світі, як і в інших землях, є люди, які пристрасно прагнуть жити своїм життям, так, як їм хочеться. Орден засліпив своїми догмами багатьох, але скрізь є люди, які думають своєю головою і розуміють, де насправді правда. Повсюдно в Старому Світі є ті, хто повстане проти Ордену. Візьми, хоча б Алтур-Ранг. Я була там, коли він упав під натиском тих, хто по-справжньому цінує життя. Це було місто, в якому люди безнадійно страждали під владою Імперського Ордена. Тепер же вони скинули з себе ці окови, тепер люди в ньому живуть і процвітають! Інші ж, побачивши такі зміни, надихнуться ними, щоб почати нове, вільне життя! Вони теж захочуть процвітати!

Джеган виглядав глибоко ображеним такими словами:

— Процвітають?! Та вони всього лише варвари, танцюючі над своїми могилами! Ми розіб'ємо їх в пух і прах! Люди побачать, що Орден по-справедливості покарає всіх тих, хто відмовився від своїх обов'язків перед ближніми! Пам'ять про покарання за їх егоїстичність буде жити тисячоліттями!

— А як же д'харіанські війська? Як щодо цих вовків, спущених на покірливе стадо овець Старого світу? Їх так легко знищити не вийде! Вони будуть продовжувати громити Орден зсередини! Вони не перестануть переслідувати тих, хто винен у тому, що на їх землю прийшла війна, знищуючи осередок і душу Ордену — його Братство!

Джеган вишкірився:

— Дорога, ти помиляєшся на цей рахунок. Ти, напевно, забула про скриньки Одена.

— Але в тебе їх тільки дві!

— Поки що дві. Але я отримаю і третю, можеш не сумніватися. Після цього я звільню магію Одена, щоб закінчити розпочате. З магією Одена я змету вогненним смерчем весь опір нашій великій меті! З її допомогою я заживо здеру шкіру з кожного д'харіанського солдата і вони будуть помирати повільною, болісною смертю. Наздожену їх магією Одена, вони не зможуть сховатися від неї. А їх крики прозвучать як гімн для справедливості нашого народу, що постраждав від їх жорстокості. Що ж стосується Алтур-Рангу, то всі зрадники будуть покарані за зраду нашого вчення. Магія Одена послужить в ім'я Братства Ордена і остаточно поставить д'харіанців на коліна, де б ті не були. Я зітру на порох Річарда Рала! Він вже труп! Просто він про це поки що не знає!

Ніккі зіщулилась від виразу обличчя Імператора.

— Але спершу я хочу, щоб він прожив досить, щоб випробувати справжні страждання. Ти ж знаєш, як мені подобається, коли всі, хто противляться моїй волі, відчувають біль справжніх страждань.

Його голос знизився до напівшепоту:

— До того ж, у мене є щось дуже… дуже дороге серцю Річарда Рала. Як тільки я відкрию потрібну скриньку і витягну магію Одена, я зможу по-справжньому помститися йому і заподіяти такий біль, якого він і уявити собі не може! Така глибока душевна рана зломить його дух перед тим, як загине його тлінне тіло.

Ніккі знала, що Джеган має на увазі Келен, але ніяк не показала, що знає, в чому справа. Це було непросто — дивитися на Келен і робити вигляд, ніби вона її не бачить.

— Ми переможемо, — продовжив Джеган. — Я пропоную тобі повернутися в наші ряди. У будь-якому випадку, тобі доведеться підкоритися волі Творця, у тебе немає вибору. Ти повинна прийняти моральні зобов'язання перед своїм паном.

З моменту вступу у військовий табір вона знала про відсутність шансів уникнути неминучого. Тепер вона ніколи не побачить Річарда, ніколи не насолодиться свободою.

Джеган махнув рукою:

— У тебе нічого не вийде з твоїм дитячим захопленням Річардом Ралом.

Ніккі знала, що трапиться, якщо вона не підкориться його волі і відкине його пропозицію. Якщо вона не погодиться, їй буде тільки гірше.

Але тепер її життя належала тільки їй і вона не відмовиться так просто від нього.

— Якщо ти зібрався стерти Річарда з лиця землі, — вимовила вона з жаром в голосі, — якщо він для тебе лише порошинка, чому ж ти так печешся про нього? — Вона вигнула брову. — Тим більше, з чого б це ти ревнував до нього?

Кров знову прилила до обличчя Джегана. Він схопив її за комір і з ревом перекинув на ліжко. І голосно хекнувши, зверху, налетів на неї. Розсунув її ноги, а потім відкинувся вбік, витягши щось з одягу. Ніккі з трудом могла дихати під його вагою.

Величезною рукою він схопив Ніккі за голову, не даючи їй рухатися, незважаючи на те, що вона і не намагалася звільнитися. Потім, відтягнувши пальцями її нижню губу, він відпустив її обличчя. Ніккі помітила в його руці заточений цвях.

Джеган пробив їй губу, провернув цвях, роблячи отвір ширше. Сльози мимоволі бризнули з очей Ніккі. Вона не наважувалася поворухнутися, побоюючись, як би він не розірвав їй губу повністю.

Витягнувши цвях, Іператор просунув у ще свіжу рану золоте кільце. Присунувшись ближче він стиснув його зубами.

Він провів неголеною щокою по її ніжній шкірі, прошепотів:

— Ти моя. Поки я не вирішу, що тобі пора померти, ти належиш мені. А ще залиш думки про Річарда Рала. Коли я закінчу з тобою тут, у цьому житті Володар розбереться з тобою за твою зраду.

Піднявшись, Джеган відважив їй ляпаса. Такуго, що Ніккі клацнула зубами.

— Ось і прийшов кінець твоїм пригодам з Річардом Ралом. Скоро ти будеш молити про те, щоб я погодився, що ти просто хотіла змусити мене ревнувати тебе і насправді хотіла бути зі мною в моєму ліжку. Чи не так?

Ніккі мовчки дивилася йому в очі, не проявляючи жодних емоцій.

Джеган вдарив їй по обличчю кулаком:

— Визнай це!

З труднощами, але Ніккі підпорядкувала собі голос:

— Ти не заслужиш чиюсь вдячність, просто вдаривши його кулаком.

— Це все ти винна, що примусила мене вдарити тебе. Це все твоя вина! Ти говориш те, що виводить мене з себе, і ти це знаєш! Я б ні за що не зробив цього, якщо б не твої слова! Ти сама змусила мене!

Ніби на доказ своєї точки зору, він ще раз двічі вдарив Ніккі по обличчю. Вона, зібравши волю в кулак, перемагала біль. Вона знала — це лише початок.

Вона подивилася на нього і промовчала. Вона багато разів була під ним, щоб знати, що її чекає.

Вона вже відмовилася від реальності, більше не думаючи про те, хто сидів на ній зверху, завдаючи ударів. Її погляд блукав по стелі намету.

Ще раз він ударив її, але цього Ніккі вже майже не відчула. Це було лише її тіло, все це вже було колисьсь давноо. Вона захлиналася кров'ю з кожним подихом.

Вона знала, що він зриває з неї плаття, що його руки блукають по її тілу, але тепер їй було все одно.

Вона не звертала увагу на те, що Джеган бив її, сидів на ній зверху, лапав її, розсунув їй ноги. Замість цього, вона зосередилася на думках про Річарда. Про те, як він завжди з повагою обходився з нею.

Після того, як почався справжній кошмар, її думки були вже далеко…

* * *

Тильною стороною зап'ястя Рейчел обтерла піт з чола. Вона знала, що варто їй припинити роботу, як вона замерзне, але зараз вона навіть спітніла. Зупинитися було складно, вона поспішала.

Вона знала, що просто неможливо поспішати, зупинившись на ніч, але поспіх все ще не залишав її, і вона квапливо будувала собі курінь. Їй навіть думати не хотілося про те, що може трапитися, якщо вона не буде поспішати.

Зрізані ялинові гілки вона притулила до низької кам'янистої стіни, щоб сховатися від холодного вітру. Потім зміцнила їх сухими кедровими гілками, які знайшла неподалік. Зрізати свіжі ялинові гілки виявилося не так-то просто.

Чейз навчив її будувати курені. Навряд чи він високо оцінив би цей курінь, але без тесака це було найкраще, що вона могла зробити. Ну або, по крайній мірі, краще, що вона могла зараз зробити. Взагалі ж єдине, чого вона хотіла — це поспішати.

Давши коню напитися з найближчого струмка, вона прив'язала його поблизу. Дівчинка перевірила, чи достатньо вільна прив'язь, щоб кобилка могла щипати траву вздовж берега.

За допомогою кресала, знайденого в сідельній сумці, вона розвела багаття під захистом побудованого куреня. Думка про те, що доведеться провести ніч одній в лісі, лякала. Тут могли водитися ведмеді, або гірські леви, або вовки.

Поруч з багаттям здавалося безпечніше, і вона трохи поспала, очікуючи світанку. Тільки коли розвидниться, вона зможе продовжити шлях. Їй потрібно було йти далі. Треба було поспішати.

Почавши замерзати, Рейчел підкинула кілька гілок, зібраних для багаття, і всілася на маленьку ковдру, покладену поверх ялинових гілок. Чейз вчив її, що свіжа підстилка із соснових або ялинових гілок допоможе зберегти тепло, лежачи на землі.

Вона притулилася спиною до скелястій стіні, щоб бути впевненою, що ніхто не підкрадеться ззаду. У міру того, як темніло, ставало дедалі страшніше.

Щоб відволіктися від жахаючих її думок, вона підтягла торбу трохи ближче і вивудила звідти шматок в'яленого м'яса. Зубами вона відірвала невеликий шматок і потримала його в роті, щоб смак почав вгамовувати гризучий її голод.

У неї було вже не надто багато їжі, і вона намагалася зберегти те, що ще залишалося. Правда, вже дуже скоро вона з апетитом жувала і ковтала.

Вона відламала шматочок черствої булки і, тримаючи його в руці, накапала трохи води з бурдюка, намагаючись трохи пом'якшити його, перш ніж сунути в рот. Булка була вже просто кам'яна. В'ялене м'ясо — і то було простіше прожувати, ніж ці сухарі, але сухарів у неї було трохи більше.

По дорозі вона шукала ягоди, але нічого не знайшла — сезон давно пройшов. Якось вона помітила дику яблуню. Хоча й змерзлй, вони цілком могли послужити їжею, але вона-то точно знала, що червоні плоди їсти не можна. Вони були отруйні.

Якою б голодною вона не була, але воліла їсти в'ялене м'ясо і черстві сухарі, аніж отруїтися.

Якийсь час вона сиділа нерухомо, жуючи жорстке м'ясо і втупившись на полум'я багаття. Вона весь час прислухалася, чи не ховається щось там, в темряві, за багаттям. Їй зовсім не хотілося виявити біля себе голодну тварину, яка вважатиме її непоганою вечерею.

Піднявши очі, вона раптом побачила стоячу перед нею по іншу сторону багаття жінку. Від здивування Рейчел розкрила рот. Вона хотіла було позадкувати, але прямо за її спиною була кам'яна стіна. Їй подумалося, що якщо доведеться, вона могла б рвонути вбік. Вона схопилася за ножа.

— Прошу тебе, не бійся.

Рейчел подумала, що це був чи не найприємніший, самий м'який, найдобріший голос, який їй доводилося чути. Тільки вже вона-то знала, що не варто довіряти красивим словам.

Вона втупилася на жінку, міркуючи, що робити, а жінка пильно дивилася на неї. Вона зовсім не виглядала загрозливо. Вона не робила нічого, що можна було б назвати ворожими намірами. Ось тільки з'явилася вона з нізвідки.

І було в ній щось невиразно знайоме. Її приємний голос все ще бринів у голові Рейчел. Жінка була досить красивою, з прямими, підрізаними світлим волоссям.

Її руки були розслаблені, стикаючись долонями, пальці вільно переплетені. На ній було просте лляне вбрання, що доходило до землі. На її плечах лежала шаль, здавалося, пофарбована хною.

Її скромне плаття надавало їй вигляду швидше простолюдинки, ніж знатної дами. Живучи в палаці в Тамаранзі, Рейчел багато дізналася про знатних дам. Як правило, ці дами були суцільним головним болем для таких, як Рейчел.

— Можна я посиджу з тобою біля багаття? — Запитала жінка тим голосом, що змушував Рейчел ловити кожне слово.

— Ні.

— Ні?

— Ні. Я вас не знаю. Тримайтеся подалі.

Жінка злегка посміхнулася.

— Ти впевнена, що не знаєш мене, Рейчел?

Рейчел глитнула. Її руки вкрилися мурашками.

— Звідки ти знаєш, як мене звати?

Посмішка стала трохи ширше — але не підступною, а м'якою, добросердою. В її погляді теж світилася м'якість, так що здавалося, що вона і помислити не могла, щоб заподіяти кому-небудь шкоду. І все ж, це не заспокоїло Рейчел. Вона вже траплялася раніше на штучки таких милих дамочок.

— Може бути, хочеш поїсти чого-небудь, крім похідних сухарів?

— Ні, мені не треба, — сказала Рейчел. — Тобто, спасибі, звичайно, це дуже мило з вашого боку, але я в порядку, нічого не потрібно.

Жінка нахилилась і підняла щось, що лежало на землі біля її ніг. Коли вона знову випросталася, Рейчел побачила, що це була зв'язка дрібної форелі.

Жінка підняла їх вище.

— А можна я просто приготую їх для себе на твоєму багатті?

Рейчел з труднощами міркувала. Їй потрібно було поспішати. Здавалося, вона може зосередитися тільки на цьому — їй потрібно поспішати. Але не могла ж вона поспішати на ніч. Вона не могла вирушити далі до світанку.

— Думаю, нічого не трапиться, якщо ви приготуєте на вогні свою рибу.

Жінка знову посміхнулася. Чомусь ця посмішка зігріла серце Рейчел.

— Спасибі. Я не доставлю тобі занепокоєння.

У мить ока вона розвернулася і розчинилася в ночі. Рейчел не могла і припустити, куди та пішла і навіщо. Зв'язка риби все ще лежала поруч. Під поклацування і посвист вогню, Рейчел присіла, вслухаючись у темряву. Вона міцно стиснула в кулаці ніж, насторожено прислухаючись до звуків в темряві, чекаючи, що жінка могла привести з собою інших людей.

Повернувшись, жінка принесла оберемок великих кленових листків, багато з яких були покриті густим шаром мулу. Нічого не кажучи, вона присіла і зайнялася приготуванням риби.

Загорнувши кожну в чистий кленовий лист, вона потім обмазала згортки тванню, обв'язала їх і, нарешті, все це знову загорнула в листя. Закінчивши приготування, вона акуратно поклала рибу на вогонь.

Весь цей час Рейчел невідривно спостерігала за нею. Важко було не дивитися. Насправді, Рейчел не могла відірвати очей від жінки. Щось у ній було таке, що вселяло Рейчел бажання бути до неї ближче. І все ж її почуття обережності не дозволяло цього зробити. Крім того, вона поспішала.

Жінка відступила на кілька кроків, явно щоб не лякати Рейчел, і розташувалася на землі, підігнувши ноги, чекаючи, коли приготується її риба.

Язики полум'я танцювали в холодному нічному повітрі, іскри злітали вгору при кожному потріскуванні палаючого поліна. Час від часу жінка підносила руки до вогню, щоб зігрітися.

Рейчел з труднощами намагалася не думати про рибу. Від їжі виходив дивовижний аромат. Вона могла собі уявити, як хороша була ця риба на смак. Але вона ж сказала, що не хоче.

Тут Рейчел згадала, що задавала питання, відповіді на яке так і не отримала.

— Звідки ти знаєш моє ім'я?

Жінка повела плечем.

— Можливо, його мені нашептали добрі духи.

Рейчел подумала, що дурнішого речі вона ще не чула. Але вона хихикнула, не втримавшись.

— Насправді, — вимовила жінка, посерйознішавши, — я тебе пам'ятаю.

Мурашки знову побігли по спині.

— По замку в Тамаранзі?

Жінка покрутила пальцем.

— Ні. Раніше.

Рейчел насупилася.

— З притулку?

Жінка ледь чутно підтвердила. Несподівано її обличчя набуло сумного виразу.

Якийсь час вони разом дивилися на танцюючі обриси полум'я на кам'яній стіні і приставлених до неї ялинових гілках. Десь вдалині лунало протяжне виття самотніх койотів. Кожного разу, чуючи це виття, Рейчел раділа вогню. Якби не багаття, вона могла б стати легкою здобиччю для вовків.

Поруч дзижчала мошкара, метелики вилися навколо вогню. Вилітаючі іскри звивалися в нічне небо, немов прагнучи долетіти до зірок. Все це заколисувало Рейчел.

— Думаю, риба готова, — вимовила жінка ясним голосом.

Вона підібралася ближче і паличкою скотила імпровізований казанок з вогню. Розгорнувши листя, вона, нарешті, дістала рибу. Від блискучої луски виходила гаряча пара.

Вона відламала шматочок і спробувала, застогнавши від задоволення, настільки було смачно.

Потім вона розклала інше на аркуші і простягнула Рейчел. Рейчел сиділа, мовчки втупившись на простягнуту руку. Вона ж відмовилася від риби.

— Дякую, але в мене є що поїсти. Це ваша риба.

— Дурниця, її більше ніж достатньо. Будь ласка, з'їж зі мною? Ну, трошки? І потім, я ж приготувала її на вогнищі, яке ти зробила, так що, це найменше, що я можу віддячити.

Рейчел подивилася на чудово виглядаючу рибу на аркуші в долоні цієї жінки.

— Ну, якщо можна, я б взяла одну.

Жінка посміхнулася, і світ відразу здався теплішим. Рейчел подумала, що такою повинна була бути посмішка мами — наповненою простою радістю від дива життя.

Вона намагалася не з'їсти рибу занадто швидко. Від риби йшла гаряча пара, так що особливо швидко їсти і не виходило. Це, та ще й дрібні гострі кістки. Так здорово було їсти гарячу їжу, що вона майже плакала від радості. Коли вона з'їла одну рибу, жінка простягнула їй другу.

Рейчел взяла її без сорому. Їй так треба було поїсти. Вона переконувала себе, що їй потрібно набратися сил, щоб швидко рушити далі. Ніжна риба розбудила гострий голод, що причаївся в глибині її шлунку, проганяючи біль. Рейчел з'їла ще кілька, перш ніж відчула ситість.

— Не заганяй завтра коня, — сказала жінка. — Інакше він загине.

Рейчел моргнула.

— Звідки ти знаєш?

— Ми познайомилися з твоєю конячкою, коли я натрапила на твій табір. Вона дуже погана.

Рейчел відчула жаль до коня, але їй треба було поспішати. Вона не повинна була зволікати ні з якого приводу. Їй потрібно було поспішати.

— Якщо я поїду повільніше, вони мене наздоженуть.

Жінка схилила голову.

— Хто вони?

— Привиди-кулдики.

— А, зрозуміло.

— Привиди-кулдики женуться за мною. Варто мені зупинитися, вони наближаються. — Очі Рейчел наповнилися сльозами. — Я не хочу, щоб вони до мене добралися.

Жінка вже сиділа поруч, обнявши її рукою, втішаючи. Це було так добре, що Рейчел заплакала від несподіваного відчуття захищеності. Їй так треба було поспішати. Їй було так страшно.

— Якщо ти заженеш коня до смерті, — вимовила жінка м'яким голосом, — вони наздоженуть тебе, хіба ні? Просто притримай його трохи. У тебе ще є час.

Рейчел знизала плечима в обіймах жінки.

— Точно?

— Точно. Тобі потрібно дати коневі можливість відновити сили. Якщо кінь загине, з цього не вийде для тебе нічого хорошого. Повір мені, якщо не хочеш опинитися посеред степу без коня.

— Тому що тоді примари-кулдики схоплять мене?

Жінка кивнула.

— Тоді схоплять.

Коли по спині Рейчел пробігли мурашки, жінка обняла її міцніше, поки тремтіння не пройшло. Рейчел раптом виявила, що тримає в роті кант сукні, як робила, коли була зовсім маленька.

— Дай руку, — сказала жінка своїм заспокійливим голосом. — У мене є для тебе дещо.

— Що це?

— Дай руку.

Коли Рейчел простягнула руку, жінка поклала щось маленьке їй в долоню. Рейчел піднесла її ближче, намагаючись розглянути. Це було щось короткий і пряме.

— Сховай у кишеню.

Рейчел підняла очі на добре обличчя.

— Навіщо?

— Коли-небудь знадобиться.

— Признавайтеся? Для чого?

— Дізнаєшся в свій час. Ти зрозумієш, коли воно тобі знадобиться. Просто коли зрозумієш, пам'ятай, що це тут, у твоїй кишені.

— Але що це?

Жінка обдарувала її своєю чудовою посмішкою.

— Це те, що тобі потрібно, Рейчел.

Спантеличена, Рейчел не могла і припустити, що все це значить. Вона засунула штучку в кишеню.

— Воно чарівне? — Запитала Рейчел.

— Ні, — відповіла жінка. — Не чарівне. Але воно тобі знадобиться.

— Це мене врятує?

— Мені пора, — сказала жінка.

Рейчел відчула як у горлі піднімається грудка.

— Може, посидьте біля вогню ще трохи?

Жінка глянула на неї розуміючими, добрими очима.

— Думаю, можна.

Рейчел відчула, як її руки знову вкрилися гусячою шкірою. Тепер она знала, хто була ця жінка.

— Мама?

Жінка м'яко погладила Рейчел по голові. Сумно посміхнулася. По її щоці покотилася сльоза. Рейчел знала, що мама давно померла, по крайній мірі, їй так говорили. Можливо, це був добрий дух її матері.

Рейчел розкрила рот, щоб заговорити, але мати м'яко змусила її замовкнути, притиснувши голову Рейчел до себе.

— Тобі треба відпочити. Я постережу. Спи. Зі мною ти в безпеці.

Рейчел так втомилася. Вона прислухалася до чудесного звуку биття серця своєї матері. Вона обхопила матір руками за талію і уткнулась в неї обличчям.

В голові Рейчел роїлися тисячі запитань, але, здавалося, з грудкою в горлі вона не змогла б вимовити ні слова. Та й потім, не дуже-то їй хотілося говорити. Зараз їй хотілося просто сидіти ось так в обіймах материнських рук.

Як би вона не любила Чейза, це відчуття було настільки несхожим ні на що інше, що вона просто не могла порівняти його з чимось ще. Вона несамовито любила Чейза. Це було у своєму роді чудово. Ніби дві половини одного цілого.

Рейчел зрозуміла, що заснула, тільки коли відкрила очі на світанку. Темно-лілові хмари, здавалося, намагалися приховати перші промені на сході неба.

Вона різко сіла. Від багаття залишилося лише холодне вугілля. Вона була одна.

Перш ніж вона встигла подумати про щось ще, перш ніж засмутитися, вона зрозуміла, що повинна поспішати.

У шаленому пориві вона швидко зібрала свої нечисленні пожитки — ковдру, кресало і кремінь, бурдюк — засунувши все в сідельний мішок. Кобилка паслася неподалік, спостерігаючи за нею.

Потрібно було стежити, щоб не загнати коня до смерті. Якщо кінь помре, Рейчел знову опиниться тільки на своїх двох.

І тоді примари-кулдики точно її схоплять.

* * *

Келен обома руками ніжно обійняла голу і тремтячу руку Ніккі. Вона сподівалася, що цей дотик, цей простий знак уваги, зможе хоч трохи втішити Ніккі. Келен хотілося хоч чимось допомогти їй, оскільки її переповнювала біль і співчуття.

Минула ніч була страхітливою, жахливою. Джеган часто жбурляв полонених жінок на своє ложе. Він часто травмував їх, або з тої простої причини, що не збирався контролювати власну силу, або спеціально намагався заподіяти їм зло, коли вони відмовлялися догоджати йому.

Але з нею все було по-іншому. На Ніккі він виливав усі свої гострі ревнощі.

Він ніколи не заподіював шкоду жодній з тих інших жінок тим способом, яким він це робив з Ніккі. Келен вважала, що в нього на думці була нав'язлива ідея зрівняти рахунок, змушуючи Ніккі розплачуватися за її невірність.

І в той же час, в якійсь мірі, поряд зі своїми діями, Джеган показував Келен, що її теж чекає з того моменту, коли до неї повернеться пам'ять.

Келен намагалася викинути це з голови, щоб не втратити здоровий глузд і не мучитися від того, що він творив на її очах. Замість цього, вона зосереджувалася на сьогоденні і майбутньому.

Вона забрала одну руку і повернулася, щоб дотягнутися до бурдюка з водою, лежачому на підлозі неподалік. Ніккі злегка прихопила іншу залишену руку, очевидно налякавшись, що може втратити цей знак людського співчуття.

— Ось, — майже пошепки вимовила Келен і піднесла бурдюк до губ Ніккі. На її обличчі й волоссі були засохлі бризки крові.

Крім як ледве-ледве триматися за руку Келен, Ніккі не проявляла ніякої іншої реакції.

— Пий, — наполягала Келен. — Це вода.

Ніккі не виявила ніяких зусиль, щоб напитися, і тому Келен пропустила невелику цівку води по розбитих губам їй в рот. Та ковтнула, потім хитнула головою від бурдюка і скрикнула від болю.

— Шшш, — стривожилася Келен. — Я знаю, тобі боляче, але постарайся поводитися тихо. Ти повинна спробувати попити. Твоєму організму вода зараз просто необхідна. Коли твоє тіло поранене, йому необхідна вода, і тоді ти видужаєш.

Якщо врахувати, як він її душив, поки лаявся в сказі, то було взагалі чудо, що Джеган не переламав Ніккі трахею. Від його потужних рук залишилися страшні синці на шиї, хоча, далеко не тільки на шиї.

Блакитні очі Ніккі повільно почали відкриватися і намагалися зосередитися на обличчі Келен. Келен була внизу і сиділа на підлозі поруч з ложем. Вона нахилилася поближче до Ніккі, і говорила якомога тихіше, щоб її голос не був чутний за межами спальні.

Їй не хотілося, щоб хтось почув, як вона говорить з Ніккі. Ніккі теж дуже не хотілося, щоб Джеган дізнався, що вона може бачити Келен.

Келен вирішила, що якщо немає в тому абсолютної необхідності, то буде мудро не наділяти ворога якими б то не було знаннями. Швидше за все, Ніккі дотримувалася тієї ж думки.

Наскільки б незручно не було перегинатися через край ложа, Келен не ризикувала вставати з килима. Вона знала наслідки, якщо Джеган довідається, що вона встала, в той час, як він наказав їй залишатися на підлозі.

Зазублена глибока рана, яка смугою розсікала праву сторону її чола, все ще кровоточила. Коли він ударив кулаком по дотичній, кільця на його пальцях глибоко розсікли її шкіру.

Келен відірвала невеликий шматок тканини, скрутила її і м'яко доклала уздовж рани на лобі Ніккі, притискаючи розпорений шматок шкіри на місце, вона придавила, намагаючись зупинити кровотечу.

У лічені секунди тканина просочилася кров'ю. Незважаючи на все своє прагнення допомогти, вона тільки й могла, що частково зупинити кровотеча, та запропонувати Ніккі ковток води.

Рана від проткнутого кільця крізь нижню губу Ніккі продовжувала повільно сочитися, залишаючи смужку крові на підборідді і на шиї, але вона була не така серйозна, як рана на лобі, і тому Келен не намагалася що-небудь з нею робити.

Вона акуратно зняла пасмо світлого волосся, що прилипло до обличчя Ніккі.

— Мені так погано від того, що він з тобою зробив.

Ніккі злегка кивнула, її підборіддя трохи тремтіло і вона ледве стримувала сльози.

— Мені так сильно хотілося зупинити його, — зізналася Келен.

По щоці Келен покотилася сльоза, і Ніккі, тильним боком пальця, змахнула її.

— Ти б цим нічого не добилася, — втішила її Ніккі, — Нічого б не добилася.

Її голос був слабкий, але, незважаючи на це, в ньому, як і раніше залишалася ніжна прихильність. Цей голос абсолютно точно відповідав всьому її становищу.

Келен ніколи б не змогла передбачити, що такий гарний голос був у змозі висловити те праведне презирство, яке вона висловила в обличчя Джегану.

— Ніхто з нас нічого не зможе зробити, — прошепотіла Ніккі, прикривши віка. — Можливо за винятком Річарда.

Келен з хвилину вивчала блакитні очі жінки.

— Ти й справді вважаєш, що Річард Рал зможе що-небудь зробити?

Ніккі посміхнулася собі.

— Вибач. Я не подумала, коли голосно вимовила останню фразу. А де Джеган?

Келен подивилася і побачила, що рана у Ніккі під притиснутою до голови тканиною, нарешті перестала кровоточити.

— Ти хіба не чула, як він пішов? — Запитала вона, намагаючись відібрати просякнуту кров'ю ганчірку.

Ніккі похитала головою з боку в бік, даючи зрозуміти, що ні. Келен підняла бурдюк з водою, тим самим виражаючи німе запитання. Ніккі кивнула. Вона здригнулася, коли спробувала ковтнути, і все ж, проковтнула.

— Ну от і славно, — сказала Келен, коли Ніккі напилася, — Хтось покликав його. Він підійшов до входу і людина заговорила з ним тихим голосом. Я не все розчула, але здається, мова йшла про те, що вони щось знайшли. Джеган повернувся і одягнувся. З тієї поспішності, з якою він натягував одяг, йому, очевидно, не терпілося поглянути на знахідку. Він наказав мені залишатися там, де я була. А потім він встав одним коліном на ложе, нахилився до тебе й прошепотів, що він жалкує.

У Ніккі прорвався сміх, але тут же урвався, коли вона здригнулася від болю.

— Він не здатний відчувати жалість до кого б то не було, крім себе самого.

— Не буду наводити ніяких доводів, — відповіла Келен. — Але, так чи інакше, він обіцяв прислати Сестру, щоб вилікувати тебе. Він провів рукою по твоєму обличчю і ще раз повторив, що шкодує. Потім він завмер, спрямувавши на тебе неспокійний погляд. Він нахилився трохи ближче до тебе й вимовив: «Будь ласка, Ніккі, не вмирай». Потім рвонувся до виходу, на ходу нагадавши мені залишатися на підлозі.

— Не знаю, чи надовго він пішов, але підозрюю, що Сестра, по крайній мірі, буде тут з хвилини на хвилину.

Ніккі кивнула, не виглядаючи при цьому особливо задоволеною з приводу свого зцілення. Келен могла, в якомусь сенсі, зрозуміти, що Ніккі швидше воліє зісковзнути у вічний морок смерті, ніж стикатися з тим, що зараз являло собою її життя.

— Мені дуже шкода, що він тебе схопив, але ти навіть не уявляєш, як це добре бути з іншою людиною, яка в змозі бачити мене і з тим, хто не з Орденом.

— Можу тільки здогадуватися, — відповіла Ніккі.

— Джилліан розповідала, що вона бачила тебе раніше. З Річардом Ралом. Вона трохи встигла мені розповісти про тебе. Ти виявилася такою ж красивою, як і в її оповіданнях.

— Моя мати мала звичай твердити мені, що бути красивою корисно тільки для повій. Можливо, вона була права.

— Можливо, вона ревнувала до тебе. Або була просто дурною.

Ніккі посміхнулася настільки широко, що було схоже, що вона ось-ось засміється.

— Швидше останнє. Вона ненавиділа життя.

Пильний погляд Келен блукав далеко за Ніккі, поки вона смикала вільні нитки на покривалі.

— Значить, ти майже все знаєш про Річарда Рале?

— Майже все, — підтвердила Ніккі.

— Ти закохана в нього?

Ніккі звернула свій погляд на Келен, пильно вдивляючись в очі Келен протягом довгого часу.

— Все набагато складніше, ніж ось так. На мені лежать зобов'язання.

Келен злегка посміхнулася.

— Ясно, — вона була рада, що Ніккі не намагалася збрехати, заперечуючи цього.

— У тебе гарний голос, Келен Амнелл, — прошепотіла Ніккі, втупившись на Келен. — І це правда.

— Спасибі тобі, але він не здається красивим мені. Іноді я думаю, що я схожа на жабу.

Ніккі посміхнулася.

— Навряд чи.

Келен насупилася.

— Так ти мене знаєш?

— Не зовсім.

— Але ти знаєш моє ім'я. Ти щось знаєш про мене? Про моє минуле? Хто я така насправді?

Блакитні очі Ніккі роздивлялися її найскрупульознішим чином.

— Тільки те, що мені довелося почути.

— І що ж ти чула?

— Те, що ти — Мати-сповідниця.

Келен завела пасмо волосся за вухо.

— Я чула, що я — вона і є.

Вона ще раз глянула у бік входу і, переконавшись що завіса покоїться нерухомо і ніяких голосів не лунає поблизу, повернулась назад до Ніккі.

— Але я боюся, що абсолютно не розумію, що це значить. Я взагалі абсолютно нічого про себе не знаю. Впевнена, ти можеш уявити, наскільки це сумно. Часом, мене так сильно засмучує ця моя нездатність бодай щось згадати…

Голос Келен перервався, коли очі Ніккі зажмурилися від нападу гострого болю. Вона важко задихала.

Келен поклала руку на плече Ніккі.

— Ніккі, тримайся. Будь ласка, тримайся. Сестра ось-ось зцілить тебе. Мене якось ще до тебе так понівечили — просто по-звірячому — але вони зцілили мене, тому я знаю, що вони впораються з цим. Ти будеш в повному порядку, як тільки вони з'являться тут.

Ніккі злегка кивнула, але очей не відкрила. Келен згоряла від нетерпіння, очікуючи будь-яку з Сестер. Не знаючи, що ж ще можна зробити, Келен дала Ніккі ще трохи води і потім промочила ще одну ганчірку і ніжно протерла її брови.

Келен розривалася між наказом залишатися на місці і поривом вибігти і зажадати, щоб хтось привів Сестру. Однак вона розуміла, що нашийник на шиї зупинить її ще до того, як вона зробить хоча б пару кроків.

Було трохи дивно, що жодної Сестри не виявилося поблизу зовні. Як правило, хоча б одна з них завжди була під рукою.

— Ніколи не бачила, щоб хтось так пручався і не піддавався Джегану, як зробила це ти, — промовила Келен.

— Насправді, не мало значення, пручалася б я чи ні. — Ніккі перервалася, щоб перевести подих. — Він все одно б виконав те, що мав намір зробити. Але я не збиралася з цим миритися.

Келен посміхнулася, захоплюючись силою духу Ніккі.

— Джегана з'їдала злість на тебе, ще до того як ти з'явилася. Сестра Юлія казала йому, що ти любиш Річарда. Вона знову і знову твердила йому про це.

Очі Ніккі відчинилися, але вона не вимовила ні слова, втупившись у стелю.

— Саме тому Джеган шукав тебе — і все через те, що Сестра Юлія наговорила йому. Він був одержимий ревнощами.

— У нього немає ніяких підстав ревнувати. Скоріше, йому потрібно потурбуватися про те, що, рано чи пізно, я переконаю його.

Келен посміхнулася з цього доводу. Але їй стало цікаво, що ж мала на увазі Ніккі — чи то, що у Джегана немає підстав ревнувати, остільки між нею і Річардом нічого не було, чи то, по тій простій причині, що у імператора немає ніякого права претендувати на серце Ніккі.

— Ти думаєш, що тобі коли-небудь представиться шанс убити його?

Від сплеску досади Ніккі підкинула рукою, потім опустила її близько себе збоку.

— Можливо, що й ні. Думаю, що я з тих, хто приречений на смерть.

— Може нам вдасться придумати що-небудь до того, як це зможе статися, — припустила Келен. — А яким це чином йому вдалося захопити тебе?

— Я була в цей час під Народним Палацом.

— Вони знайшли спосіб проникнути туди?

— Так. Через підземні ходи, що розкинуті під Рівниною Азеріта і під плато, які давно забуті. Ці підземні кімнати і тунелі, схоже, закинуті ще тисячоліття тому. Думаю, що це була розвідувальна експедиція, яка і захопила мене. Вони ще не почали вторгнення у палац, але все ж я впевнена, як тільки зроблять всі необхідні приготування, вони неодмінно нападуть.

Келен здогадалася, що це те саме виявлене поховання в котловані. Тепер було лише питанням часу, коли вони штурмом захоплять Палац і виріжуть там все населення.

Вона розуміла, що помре всяка надія, коли це станеться. Джеган тоді зломить останній оплот опору Імперському Ордену. Тоді він зможе правити світом.

І все ж, щонайменше, йому необхідно дістати в свої руки третю шкатулку Одена. Келен не сумнівалася з приводу його слів, що незабаром, так чи інакше, він її отримає.

Складалося так, що час не працював лише для Річарда Рала, хоча і без усякої надії, що свобода, як така, зуміє вижити.

Ніккі ще з тремтячим підборіддям подивилася на Келен.

— Будь ласка, не могла б ти мене накрити?

— Ой, пробач, — відповіла Келен. — Я повинна була здогадатися про це.

Насправді, вона вже думала про це, але боялася, що Ніккі може стати гірше, якщо вона накриє її і покривало прилипне до ран. Але вона звичайно розуміла, чому Ніккі хотілося сховатися.

Келен потягнулася, схопила край золотистого покривала і потягнула його. Не забуваючии про нашийник, їй потрібно було діяти акуратно, щоб не відірватися від підлоги.

— Спасибі, — подякувала Ніккі, коли виявилася здатною дотягнути на себе шовкове покривало.

— Ти не повинна соромитися, — звернулася Келен.

Ніккі злегка насупилася.

— Ти це про що?

— Ти ніколи не повинна соромитися з того приводу, що виявилася жертвою. Ти не повинна судити себе за те, що потрапила в полон. Єдине, що ти повинна відчувати в собі, так це гнів від подібного насильства. Ти не зробила нічого такого, щоб допустити це. Це — те саме насильство, про яке ти й говорила.

Ніккі натягнуто посміхнулася і торкнулася щоки Келен.

— Спасибі тобі.

Келен глибоко зітхнула.

— Джеган пообіцяв зробити те ж саме зі мною, що він вже створив з тобою.

Тепер Ніккі в свою чергу притиснулася рукою до Келен, пропонуючи їй якусь розраду.

Келен сповільнила мову, але все ж продовжила.

— Його утримує лише одна обставина, через яку він досі не вчинив цю мерзенність. Він сказав мені, що хоче дочекатися, поки я не дізнаюся, хто я. Він говорить, що момент, коли я згадаю своє минуле і зрозумію, хто я — виявиться найгіршим для мене. Джеган говорить, що він хоче знищити нас обох самим мерзенним способом з тих, яким йому доводилося знищувати інших.

Ніккі закрила очі і накрила їх рукою, ніби не в змозі була перенести саму думку про це.

— Вельми очевидно, що він має на увазі когось з мого минулого. Ти не знаєш, хто цей «він»?

Довелося чекати дуже довго, перш ніж послідувала відповідь Ніккі.

— Мені дуже шкода, але я не пам'ятаю твого минулого. Все, що мені відомо про тобі, так це те, що я чула про тебе — твоє ім'я і що ти Мати сповідниця.

Келен кивнула. Вона розуміла, що не почула всієї правди. Вона відчувала в собі явну впевненість, що Ніккі знала більше, і не договорювала їй. І все ж, Келен вирішила не тиснути на Ніккі з цього приводу.

Враховуючи той стан, в якому зараз перебувала Ніккі, докучати їй було б надто жорстоко. Можливо, у неї були особисті причини, по яких вона не могла розповісти Келен більше. А можливо ці причини були вельми особистого характеру і не торкалися Келен.

Келен посміхнулася, вирішивши триматися подалі від такого покритого мороком предмета розмови.

— Мені абсолютно все сподобалося з того, що ти розповіла про Річарда Рала. Цей Річард відноситься до того типу чоловіків, які мені подобаються.

Губи Ніккі торкнула тінь посмішки.

— Ти і він — ви обидва хороші люди.

Келен великим пальцем поводила по покривалу взад і вперед.

— На кого він схожий? Я зберігаю в собі те, що чую про нього. Кожен раз, коли я оглядаюся навколо, мені здається, немов фантом Річарда Рала якимось чином реально слідує за мною по життю. — Келен глянула по сторонам. — На що він схожий в реальності?

— Ну, навіть не знаю. Він Річард. Він та людина, яка глибоко піклується про тих, кого він любить.

— З того, що ти розповіла Джегану, здається, ти знаєш, як він сприймає безліч різних речей. Ти, начебто, довго була поруч з ним. Здається, він досить багато часу приділяв турботі про тебе.

Ніккі клацанням пальців відкинула подібне припущення. Вона оглянула Келен.

— За наметом Джегана патрулюють звичайні солдати. Знаєш чому?

Різка зміна теми дала зрозуміти Келен, що вона пустилася в розмову про ті речах, про які Ніккі не хотілося говорити. Келен стало цікаво, чому вона не хотіла говорити про це.

Вона звернула свою увагу на питання Ніккі.

— Ті солдати там з тієї причини, що вони можуть бачити мене. Лише небагато людей в змозі бачити мене. Сестра Юлія сказала Джегану, що вона вважає, що це всього лише аномалія. Це трапилося після того, як я вбила двох його охоронців і Сестру Цецилію.

Сильно напружившись, Ніккі підвела голову.

— Ти вбила Сестру Цецилію?

— Так.

— Як тобі вдалося вбити Сестру Тьми?

— Це сталося в Каска, в тому місці, де ти і Річард бачили Джилліан.

— Хто тобі розповів про це?

— Джилліан.

Голова Ніккі відкинулася назад.

— Ох.

— Джилліан розповіла, що вона допомогла Річарду знайти книгу «Заклинання Вогняного Ланцюга», за якою він полював у підземеллі Каска. І там же Джеган, пізніше, схопив Сестер Юлію, Ерміну і Цецилію. Вони думали, що вони зустрінуть там Сестру Тові, коли вони доберуться туди. Як з'ясувалося, Сестра Тові була вже мертва, а замість неї їх там чекав Джеган. Вони були шоковані тією зустріччю.

— Б'юсь об заклад, що так воно і було, — підтвердила Ніккі.

— Так само, як і всі інші охоронці Джегана, ті двоє не могли бачити мене, і в той момент, коли соноходець був зайнятий суперечкою з Сестрами з приводу якоїсь книги, я витягла ножі з піхов охоронців. Раз вже вони не могли бачити мене, вони й гадки не мали про ту небезпеку, яка їх підстерігала. Оскільки вони спокійно стояли й стежили за своїм імператором, я скористалася їх власною зброєю, щоб проткнути їх ззаду. Ще до того, як вони звалилися на підлогу, я виштовхнула Джилліан вперед себе в лабіринт тунелів. Оскільки всі кинулися за мною, вибігаючи за двері позаду нас, я метнула ніж. Я сподівалася потрапити ножем в Джегана, але саме Сестра Цецилія першою вискочила з дверей. Звичайно, вони зловили мене незабаром, але цієї заминки цілком вистачило, щоб Джилліан врятувалася.

Келен важко зітхнула.

— Але в підсумку, від цього не було ніякого пуття. Хоч і Джеган повернувся в табір з двома іншими Сестрами і зі мною, він все ж відправив солдатів, щоб ті знайшли Джилліан. І ось вони, нарешті, знайшли і привели її сюди. Вона інструмент Джегана, щоб змушувати мене слідувати його побажанням. Він пригрозив мені, що якщо я зможу розсердити його тим, що не буду робити те, що мені велять — він буде заподіювати їй немислимі страждання.

— Він безжальний чоловік.

Келен кивнула.

— І ось, після того, що я зробила, Джеган зрозумів, що йому необхідні ті особливі охоронці, які можуть бачити мене, і тому він пустився по табору в пошуку солдат з такими здібностями. Він знайшов їх досить багато. Зараз їх залишилося тридцять вісім.

Ніккі знову оглянула Келен.

— Ти хочеш сказати, що спочатку їх було більше?

— Так.

— І що ж тоді сталося з рештою?

Келен рішуче подивилася в очі Ніккі.

— Кожного разу, коли мені надається шанс, я вбиваю їх.

Ніккі широко посміхнулася.

— Мила дівчина.

Келен посміхнулася разом з нею, але потім її посмішка згасла.

— Тепер, якщо я ще раз когось вб'ю, то це буде Джилліан коштувати катування.

У Ніккі проступив вираз неспокою за Джилліан.

— Ніколи не сумнівайся в його намірах. Він зробить це без всяких коливань.

— Я знаю. У тебе є якісь ідеї з приводу того, чому деякі люди в змозі бачити мене, в той час, коли майже ніхто не може? Чи можеш ти сказати, що це дійсно аномалія, як і говорить Сестра Юлія?

— Сестри задіяли заклинання Вогняного Ланцюга на тобі. І це змусило кожного забути тебе. Річард виявив, що в це заклинання закралося зараження від…

— Ну, от бачиш, що я мала на увазі? І знову Річард, він якось пов'язаний з моїм життям, — вона струснула головою. — Іноді я не знаю, до чого це відносити — до хорошого чи ні.

Так і не дочекавшись відповіді Ніккі, вона спробувала переконати її продовжувати.

— Ну, так як же він виявив це зараження?

— Це довга історія. Якщо в загальних рисах, це сталося, коли ми намагалися знайти спосіб знищити заклинання Вогняного Ланцюга.

— Ви намагалися допомогти мені? Але ж ти ж сказала, що ви не пам'ятаєте мене. З якого дива ви це робили, якщо ніхто не пам'ятає мене?

Коли Ніккі довелося відкинутися назад, щоб опанувати над своїм диханням, Келен сказала:

— Прости. Я розумію, що ставлю занадто багато питань, це тільки через…

— Ми намагаємося зупинити пошкодження, завдане кожному.

Ніккі, нарешті, змогла впоратися з собою, коли пройшов напад болю.

— В цілому, ця проблема виходить далеко за рамки лише того, що люди забули тебе. Заклинання Вогняного Ланцюга собою заплутало і всіх нас. Якщо воно безперешкодно продовжить свій вплив, це може призвести до загибелі і самого життя.

Келен мовчки вилаяла себе за ті фантазії, ніби Річард Рал насправді намагався врятувати її, і ніби-то він знав її і що вона щось для нього значить.

— Я запустила перевірочну мережу, — продовжила Ніккі. — Річард помітив в заклинанні ознаки — дивні переплетіння — які й підказали йому, що воно забруднене. Це багато що пояснювало. Нам необхідно знищити заклинання Вогняного Ланцюга, оскільки, хоча воно дійсно кожного змушує не пам'ятати тебе, воно ще й є причиною величезних проблем.

— І якого виду ці величезні проблеми?

Ніккі зробила паузу і кілька разів шумно зітхнула, здригаючись від болю, і потім продовжила.

— Оскільки воно забруднено, ефект руйнації цим заклинанням несподіваним чином розширився. Ми побоюємося, що воно безконтрольно, з цим своїм зараженням, зруйнує взагалі всяку пам'ять.

Мені думається, що саме це забруднення відповідальне за те, що заклинання працює не так, як це було задумано. І, як наслідок, з'явилися деякі випадкові люди, яких оминув вплив заклинання.

— А чому я в центрі всього цього?

У тиші Келен могла розчути м'яке шипіння масляної лампи. Звуки, які доносилися від табору за наметом, походили на те, ніби вони долинали абсолютно з іншого світу.

— Сестри використали заклинання на тобі для того, щоб ти змогла проникнути в Палац і, будучи невидимою, змогла викрасти шкатулки Одена для них. А ключем до скриньок є «Книга Зниклих Тіней». Їм також необхідна сповідниця, щоб ти могла підтвердити, чи буде книга, якою вони скористаються, істинним ключем до скриньок.

— Я бачила ту книгу, — продовжила Келен.

Вона знала, що Ніккі говорить правду відносно цієї частини, оскільки Джеган вже вимагав від Келен, щоб вона дала підтвердження на рахунок тієї книги, чи була книга точною копією чи фальшивкою. Вона оголосила, що та помилкова.

Вона знала, що до цього має більше відношення, але з якихось причин Ніккі ретельно витанцьовувати навколо цих таємниць.

Келен потягнула за нитку на покривалі.

— Мені дуже б хотілося поговорити з Річардом Ралом. Цікаво, чи зміг він дати відповіді на мої запитання.

— Сподіваюся, що ти зустрінешся з ним. Правда, тепер, схоже, малоймовірно, що це хоч коли-небудь станеться.

Келен хотіла запитати, чи могло статися таке, якщо б не останні події. Але вона вирішила, що можливо Ніккі і так розкрила набагато більше того, що припускала або мала намір розкрити.

— Мені дуже не хотілося б це говорити, але я підозрюю, що ти і я не зможемо колись побачити підсумок цієї боротьби, але я бачу, що ти й справді вважаєш, що Річард Рал виявиться в змозі зупинити це безумство. Ну, для інших людей, я маю на увазі.

— Не знаю, Келен. Але можу сказати тобі, що він єдиний, хто може це зробити.

Келен знову взяла Ніккі за руку.

— Ну, раз він може, я сподіваюся, що він зможе врятувати тебе. Ти повинна бути поруч з ним. Ти любиш його.

Ніккі заплющила свої закриті очі. Вона відвернула своє обличчя, коли просочилася сльоза, яка повільно прокладала доріжку крізь плями засохлої крові.

— Пробач, — вимовила Келен. — Я не мала права говорити що-небудь подібне. Ти напевно нестерпно сумуєш без нього.

— Ні, — впоралася з собою Ніккі і похитала головою, — все це зовсім не через нього. Все це через той біль, якого мені завдав Джеган. Мені боляче навіть дихати. Мені здається, що у мене зламані ребра.

— Це точно, — сказав Келен. — Якісь з них з цього боку, так чи інакше. Я чула, як вони тріснули, коли він ударив тебе кулаком сюди. Якби у мене в руці виявився ніж в цей момент, я б каструвала цього виродка.

Ніккі заусміхалася.

— Вірю, що ти могла б це зробити, Келен Амнелл. Для мене тепер уже надто запізно, але якщо тобі випаде шанс, зроби це до того, як він візьметься за тебе.

— Ніккі, не втрачай надії.

— Немає достатніх підстав сподіватися на краще.

— Ні, є! Поки є життя, завжди буде можливість змінити речі на краще. Зрештою, хіба не ти чи Річард ввели в гру шкатулки Одена?

— Це зробила я, — відповіла Ніккі. — Від імені Річарда.

— А що, власне, являють собою ці скриньки? Чому в них укладена така магічна сила, що варто заволодіти нею і можна буде дійсно опинитися в змозі, ну не знаю, розтрощити будь-який опір і правити світом?

— Вони призначені зовсім не для цього. Вони були створені, як протидія заклинанню Вогняного Ланцюга.

І тут Келен зрозуміла, що Річард Рал намагається допомогти саме їй. Навіть якщо тепер він і намагається врятувати інших людей від впливу заклинання, це він робить вже після того, як виявив дефект, через який і поширювалося пошкодження на людей. І лише після того, коли він вже намагався знайти спосіб, як йому відновити пам'ять самої Келен.

Оскільки Ніккі було важко дихати, вона знову зайшлася в нападі кашлю, який, очевидно, доставляв їй новий біль. Їй не вистачало повітря. Келен могла почути булькання рідини в її легенях. Ніккі почала панікувати від безуспішних спроб вдихнути повітря. Вона затисла в кулак покривало і вигнула спину, відчайдушно намагаючись втягнути повітря.

Келен швидко стягнула покривало геть і поклала руку безпосередньо поверху живота Ніккі.

— Ніккі, слухай мене. Дихай слідом за моєю рукою. Повільно.

Спантеличені очі Ніккі звернулися на Келен, але вона не могла говорити через те, що задихалася від своїх спроб заковтнути повітря. У неї проступили сльози.

Келен обережно повела рукою по маленькому колу і заговорила настільки незворушно, наскільки могла.

— Заспокойся, Ніккі. Зосередь свої думки на моїй руці. Відчуй де вона лежить. Втягни повітря повільно і рівномірно слідом за рукою. Тобі стане краще. Ти всього лише, намагаєшся вдихнути надто швидко. Ти не одна. Все буде добре. Обіцяю тобі. Вдихни, повільно вдихни, і ти зможеш дихати з легкістю. Дозволь повітрю потрапити в те місце, де ти відчуваєш мою руку.

Келен відчувала, як під її рукою скажено билося серце Ніккі. Вона продовжувала плавно розтирати і говорити обнадійливим голосом.

— Все чудово. Ти отримаєш стільки повітря, скільки захочеш, варто лише тобі заспокоїтися і втягнути його.

Ніккі дивилася на Келен так, немов чіплялася за кожне вимовлене нею слово.

— Ти все робиш правильно. Ти в порядку. Я не дозволю тобі померти. Всього лише зосередься на моїй руці. Дозволь повітрю дістатися до моєї руки. Повільніше. Повільніше. Ось так, трохи легше… легше. Ось так. Ти все робиш правильно. Думай тільки про мою руку і продовжуй повільно дихати.

Дихання Ніккі заспокоїлося. Було схоже, що вона нарешті отримала те повітря, якого вона так відчайдушно потребувала. Келен продовжувала м'яко потирати живіт Ніккі трохи нижче ребер і переконувати заспокоюватися.

Весь цей час Ніккі міцно трималася за іншу руку Келен. По закінченні деякого часу криза минула, і Ніккі почала дихати вільніше. Їй була необхідна набагато більша допомога, ніж та, що могла запропонувати Келен. Їй захотілося, щоб швидше з'явилася Сестра.

— Слухай, Ніккі, можливо нам більше не представиться шансу поговорити знову, але ти не думай зневірятися. Тут є людина, яка, як мені здається, збирається щось придумати.

Ніккі проковтнув, оскільки вона відновила самовладання собою.

— Про що ти верзеш? Яка ще людина?

— Він гравець Джа-Ла. Він ключовий у своїй команді, яка належить командеру Карго.

— Карго, — вимовила вона з огидою. — Я знаю його. Те, що він творить з жінками, набагато мерзотніше по винахідливості, навіть в порівнянні з Джеганем. Карго — збоченець. Уникай його.

Келен вигнула брову.

— Ти хочеш сказати, що якщо на черговому святковому балу йому надумається запросити мене на танець, мені потрібно буде відхилити його пропозицію?

Ніккі злегка посміхнулася.

— Буде чудово, якщо ти вчиниш саме так.

— Так чи інакше, я дещо знаю про ключового з команди коммандера Карга. Він мене знає. Я бачу це по його очах. Ти побачиш його на грі Джа-Ла.

— Я ненавиджу Джа-Ла.

— Ти мене не так зрозуміла. Ця людина зовсім інша. Він — небезпечний.

Ніккі насупилася на Келен.

— Небезпечний? Яким чином?

— Я думаю, що він чогось домагається.

— На що це схоже?

— Не знаю. Він хоче, щоб в таборі ніхто не зміг його впізнати.

— Та як же ти змогла ти змогла дізнатися про це?

— Це довга історія, але він придумав спосіб обвести кожного, хто міг би впізнати його. Він пофарбував червоною фарбою своє обличчя — а також всіх гравців у своїй команді — дикими символами, — Келен нахилилася ближче. — Можливо він убивця чи хтось в цьому роді. Може статися і так, що він має намір прикінчити Джегана.

Ніккі знову закрила очі, втрачаючи інтерес.

— Я б не живила свої надії подібними речами на твоєму місці.

— Якщо ти побачиш очі цієї людини, ти зміниш свою думку.

Келен хотілося поставити Ніккі тисячу запитань, але тут почулися голоси за входом. Потім вона почула, як якась жінка прогнала раба.

— Здається, йде Сестра. — Келен стиснула руку Ніккі. — Будь сильною.

— Не думаю, що…

— Будь сильною задля Річарда.

Ніккі втупилася в неї, не здатна вимовити ні слова.

Келен стрімголов відскочила подалі від ліжка. Покров над входом відкинувся і Сестра Ерміна переступила через поріг, тягнучи за собою Джилліан.

* * *

— Ну, і чого ти від мене хочеш? — Запитала Верна, коли вони пройшли повз факел, паруючий в залізному утримувачі. — Щоб я дістала Ніккі з повітря?

— Я хочу, щоб ти з'ясувала, куди пішли вони з Енн, — сказала, Кара. — Ось, чого я хочу.

Що б не говорила Морд-Сіт, Верна теж хотіла знайти Ніккі і Енн, не менше, ніж Кара. Просто вона не показувала це так явно.

Наряд з червоної шкіри, який наділа Кара, виділявся на тлі дівочої білизни мармурових стін подібно кривавій плямі. Настрій Морд-Сіт здавався під стать кольору її одягу і ставав тільки гіршим, по мірі того, як дні проходили, а пошук не давав результатів.

На деякій дистанції за ними слідували ще кілька Морд-Сіт, разом з підрозділом Внутрішньої гвардії палацової варти. Трохи позаду була Еді, в той час, як Натан особисто очолював пошуки.

Верна розуміла почуття Кари й була дивним чином рада їм. Нікі була більше, ніж завдання охорони для Кари, більше, ніж жінка, яку Річард доручив Карі охороняти. Нікі була такою ж, як і Кара.

Звичайно, вона не зізналася б у цьому, якби її запитали, але тліюча в ній лють видавала її. Ніккі, як і сама Кара, надовго втратила себе, віддавши себе темній справі. Вони обидві недавно звільнилися від цього жаху тому що Річард дав їм не тільки шанс змінитися, але і причину для цього.

Верна думала, що короткі і ділові питання Морд-Сіт куди гірші, ніж якщо б вони просто кричали і злилися. Її волосся від цього ставало дибки, тому що Морд-Сіт цим давала зрозуміти, що вона налаштована серйозно, а коли Морд-Сіт налаштована серйозно, це зовсім неприємно.

Краще було не опинятися на шляху Морд-Сіт, коли вона дійсно хотіла відповідей. Вірна лише бажала, щоб вона їх отримала.

Вона розуміла роздратування Кари. Вона сама була не в меншій мірі стурбована і налякана тим, що могло трапитися з Ніккі і Енн. Однак вона знала, що, повторюючи одні й ті ж питання і наполягаючи на відповідях, ці відповіді не отримати, так само, як і двох зниклих жінок.

Вона підозрювала, що Морд-Сіт просто робила те, що вміла найкраще, не бачачи ніякого іншого рішення.

Кара зупинилася, вперлася руки в стегна і, обернувшись, оглянула мармуровий коридор. Позаду них кілька сотень людей Внутрішньої гвардії сповільнили крок і зупинилися, щоб не обігнати тих, хто йшов попереду.

Луна від ударів черевиків по каменю стихла, перетворившись на ледве чутний шерех. У кількох солдатів були напоготові арбалети з червоним оперенням. При вигляді цих стріл Верна покривалася потом. Їй майже хотілося, щоб Натан їх ніколи не знаходив. Майже.

Здавалося нескінченний лабіринт залів позаду закутих у важку броню солдат був порожній. У ньому не було звуків, не рахуючи шипіння факелів. В роздумі, Кара на мить спохмурніла, а потім продовжила рух.

У четвертий раз після того, як минулої ночі пропали Енн і Ніккі, вони спускалися в зали, які вели до гробниць. Верна навіть близько не могла уявити, що намагається з'ясувати Морд-Сіт.

Порожні коридори були порожніми коридорами. Несхоже було, що дві зниклі жінки вийдуть з мармурових стін.

— Вони, напевно, пішли кудись в інше місце, — сказала, нарешті, Верна, — хоча їх ніхто не бачив.

Кара обернулася.

— Куди, наприклад?

Верна підняла руки, а потім дала їм впасти назад.

— Я не знаю.

— Це великий палац, — сказала Еді. Світло смолоскипів надавало абсолютно білим очам чаклунки моторошнуватого напівпрозорого відтінку.

Верна махнула рукою вздовж проходу, з якого не долинало ні звуку.

— Кара, ми годинами блукаємо взад-вперед по цих залах і те, що вони порожні, зараз так само очевидно, як це було, коли ми спускалися сюди в останній раз — або в перший, якщо вже на те пішло.

Ніккі і Енн повинні бути десь нагорі в палаці. Ми даремно витрачаємо час тут внизу. Я згодна, що ми повинні знайти їх, але потрібно шукати в іншому місці.

Очі Кари світилися, ніби горіли синім вогнем.

— Вони були тут внизу.

— Так, я впевнена, ти права. Але головне слово тут — «були». Ти бачиш тут хоч які-небудь ознаки їх присутності? Я — ні. Ти без сумніви права в тому, що вони були тут внизу. Однак, очевидно, що після цього вони пішли в інше місце, — Верна нетерпляче зітхнула. — Ми даремно витрачаємо дорогоцінний час, ходячи взад-вперед по порожніх залах.

Поки всі стояли на місці, Кара пройшла по коридору трохи далі. Повернувшись, вона знову вперлася кулаками в стегна.

— Тут щось не так.

Натан, який на самоті стояв попереду, занурившись у власні роздуми, обернувся і подивився на них, вперше проявивши цікавість.

— Не так? Що значить — не так?

— Я не знаю, — зізналася Кара. — Я не можу ткнути на це пальцем, але тут є щось, що мені не здається правильним.

Верна розкинула руки, намагаючись зрозуміти.

— Ти маєш на увазі відчуття… магії або чогось ще?

— Ні, — сказала Кара, помахом руки відкидаючи припущення. — Я не маю на увазі нічого подібного, — Вона повернула руку на своє затягнуте червоною шкірою стегно. — Просто мені здається, що тут щось не так — не знаю що, але щось.

Верна озирнулась.

— Ти думаєш, чогось не вистачає? — Вона вказала вперед у порожній коридор. — Прикрас, обробки, чогось у цьому роді?

— Ні. Наскільки я пам'ятаю, в більшості цих залів ніколи не було ніяких прикрас. Але я нечасто бувала в цих залах. Тут ніхто не бував часто.

— Даркен Рал час від часу відвідував могилу свого батька, але, наскільки я знаю, він не дуже цікавився іншими померлими. Гробниці вважаються приватною територією, і він заборонив сюди доступ стороннім. Коли він ходив до могилі батька, він зазвичай брав з собою своїх охоронців, а не Морд-Сіт, так щ, я просто не дуже добре знаю це місце.

— Можливо, справа якраз в цьому, — припустила Верна, — в незручності, яку викликає незнайоме місце.

— Може й так, — сказала Кара. Її рот роздратовано скривився — їй не хотілося визнавати таку можливість.

Всі мовчки стояли, обдумуючи, що їм робити далі, якщо взагалі щось робити. Зрештою, завжди залишалася ймовірність, що дві жінки можуть у будь-який момент появитися і поцікавитися, а через що, власне, шум.

— Ти сказати, що Енн і Ніккі хотіти пройтися наодинці для особистої розмови, — сказала Еді. — Може, вони піти кудись, де знали, що їх не будуть турбувати.

— На всю ніч? — Запитала Верна. — Не можу такого уявити. У них було не надто багато спільного. Вони не були друзями. Благий Творець, я навіть не думаю, що вони подобалися один одному. Не можу уявити, щоб вони базікали всю ніч безперервно.

— Я теж не можу цього уявити, — сказала Кара.

Верна подивилася на пророка.

— А тебе є якісь міркування, про що хотіли переговорити, якщо звичайно хотіли, Енн з Ніккі?

Довгі білі волосся Натана овіяли його плечі, коли він хитнув головою.

— Енн природно скептично ставилася до Ніккі, враховуючи що вона перекинулася до Сестер Тьми. Я знаю, що ця обставина завжди турбувала її — і в тому був здоровий глузд. Цей вчинок був більше, ніж зрада справи Світла; це була особиста зрада аббатиси і зрада Палацу. Може, Енн хотіла залишитися з Ніккі наодинці, щоб спробувати повернути її на шлях служіння Творцеві.

— У цьому випадку, така розмова не затягнувся б настільки, — відрізала Кара.

— Я всього лише припускаю, — зізнався Натан. Він пошкріб перенісся в черговий раз задумавшись. — Ну, знаючи Енн, вельми може бути схоже, що розмова зайшла про Річарда.

Сині очі Кари примружилися і втупилися на пророка.

— А що з Річардом?

Натан знизав плечима.

— Я не знаю напевно.

Брову у Кари напружилася.

— А я й не казала, що це має бути напевно.

Натан виглядав так, як ніби не хоче вести розмову про це, але, нарешті, зважився.

— Енн часом згадувала про те, що вона вважає, що Ніккі могла б направляти його.

Верна приєдналася до нахмурені Кари.

— Направляти його? Направляти його, як?

— Ви знаєте Енн. — Натан пригладжував перед своєї білої сорочки. — Вона завжди вважає, що повинна докласти свою руку до керівництва чим би то ні було. Вона часто згадувала мені, як їй неспокійно від того, що вона так незначно повязана з Річардом.

— А з якого дива вона вирішила, що їй необхідний зв'язок з лордом Ралом? — Запитала Кара, ігноруючи той факт, що тепер Натан був лордом Ралом, а не Річард.

Верна не могла сказати, що їй було більш зручніше думати про Натана, як про лорді Рала, ніж Карі.

— Вона завжди вважала, що вона повинна управляти тим, що може зробити Річард, — сказав Натан. — Вона завжди розраховує і планує. Вона ніколи не любила залишати що-небудь на випадковість.

— Ось це точно, — зауважила Верна. — Ця жінка завжди мала мережу шпигунів, які допомагали їй підстрахуватися щодо того, щоб світ обертався належним чином. Вона на дуже широкий простір поширила свої зв'язки, щоб впливати на все, що вона вважала основою свого життя. Вона ніколи не любила доручати що небудь дійсно важливе іншим, тим паче, пускати на самоплив.

Натан глибокий зітхнув.

— Енн — рішуча жінка. Вона вважає, що Ніккі, починаючи з того зречення від Сестер Тьми, не залишається нічого іншого тепер, як присвятити себе справі Сестер Світла.

— Якій справі? Чому вона вирішила, що Ніккі повинна посвятитися Сестрам Світла? — Запитала Кара.

Натан злегка нахилився до Морд-Сіт.

— Вона вважає, що ми, чарівники, потребуємо Сестер Світла, щоб вони могли спрямовувати кожну нашу думку і дію. Вона завжди вважала, що нам не можна дозволяти думати самим.

Пильний погляд Верни блукав по дальній частині порожнього коридора.

— Вважаю, що і у мене був звичай майже повністю схилятися до подібних думок. Але все це кануло в минуле, коли я знайшла Річарда.

— І, тим не менш, не забувай, що ти провела з Річардом набагато більше часу, ніж будь-коли вдавалося Енн, — Натан сумно похитав головою. — Хоча вона, мабуть, прийшла до того ж розуміння про Річарда, — що він повинен діяти на свій розсуд, з чим більшість з нас і погодилися. Не виключено, що останнім часом вона повернулася до своїх колишніх переконань і встала на колишній шлях. І в мені немає впевненості, що заклинання Вогняного Ланцюга не знищило ті моменти в пам'яті у Енн, які і послужили основою її нового погляду на Річарда.

У Верні закралася майже та ж сама підозра.

— Ми повинні дозволити Енн самій говорити за себе, але мені здається, очевидним є той факт, що заклинання Вогняного Ланцюга діє на кожного з нас. І ми знаємо, що якщо це не приборкати, то, ймовірно, заклинання продовжить поширювати свою дію на наші уми і, цілком можливо, знищить взагалі нашу здатність міркувати.

Проблема криється у тому, що жоден з нас не знає, як ми змінюємося. Кожен з нас не відчуває в собі ніяких змін, ніби ми такі, якими були завжди. Але я сумніваюся, що це так.

Нічого не можна сказати про те, наскільки кожен з нас змінився. Будь-який з нас міг мимоволі заблукати в наших прагненнях.

— Ти зможеш обговорити все це з Енн, коли ми їх знайдемо, — перервала її Кара, якої не терпілося повернутися до безпосередніх проблем. — Тут їх немає. Ми повинні продовжити пошуки.

— Можливо, вони ще не закінчили свою розмову, яку хотіли провести. — припустив Натан. — Можливо, Енн і не хоче, щоб її знайшли, поки не покінчить зі спробою переконати Ніккі в тому, в чому вона намірилася її переконати.

— Таке цілком може бути, — погодилася Верна.

Натан потеребив край накидки.

— Я б не став відкидати і те, що ця жінка могла сховатися з Ніккі і, залишившись з нею наодинці, намірюється силою змусити її прийняти сторону Енн.

Кара клацнула пальцем заперечуючи це.

— Ніккі присвятила себе допомозі Річарду, зовсім не Енн. Її спроба залишиться безуспішною, І Енн нічого не зможе зробити з нею — Ніккі може вдатися до магії Збитку, в кінці кінців.

— Згодна, — підтвердила Верна. — Не можу уявити, як вони удвох розгулюють на протязі всього цього часу, і при цьому не дають нічого про себе знати, як і про своє місцезнаходження.

Еді поворнулась до Верни.

— Чому не запитати її, де вона знаходиться?

Верна, насупившись, подивилася на стару чарівницю.

— Ти маєш на увазі вдатися до допомоги колійного щоденника?

Еді відповіла одним рішучим поклоном.

— Так. Запитати її.

Верна відреагувала скептично.

— Будучи тут в палаці, дуже малоймовірно, що вона загляне в свій подорожній щоденник в очікуванні повідомлень від мене.

— Можливо, вона вже не знаходиться в Палаці, — наполягла Еді. — Можливо, вони обидві повинні бути щось зробити через раптову, важливу причину, і вона вже послала тобі повідомлення в дорожній щоденник.

— Та яким же це чином вони примудрилися залишити Палац? — Запитала Верна. — Ми оточені армією Імперського Ордена.

Еді знизала плечима.

— Це не таке вже неможливе. Я можу бачити моїм Даром, не моїми очима. Це, як бути в темноті ввечері. Можливо в темноті вони повинні бути втекти з якихось причин. Можливо це було важливим і вони не мали часу, щоб сказати нам.

— Ти змогла б зробити це? — Запитала Кара. — Ви могли б вийти в темряві і пробратися через ворога?

— Звичайно.

Верна вже переглядала подорожній щоденник. Як вона й очікувала, він був повністю чистим.

— Ніяких повідомлень, — вона вклала маленьку книжку назад за пояс. — І все ж, я скористаюся твоєю пропозицією і напишу повідомлення Енн. Раптом і справді вона загляне в свій щоденник і відповість.

Розпушивши свою накидку, Натан знову рушив далі.

— До того, як ми пустимося шукати в інших місцях, я хочу перевірити усипальню ще раз.

— Виставите тут охорону, — дала розпорядження Кара солдатам. — Решта підуть з нами.

Пройшовши деяку відстань вниз по залу, Натан пустився вниз по сходах. Роздавалося також відлуння кроків всіх інших, хто слідував за ним і намагався не відставати. Натан, Кара, Еді, Верна і солдати, що замикали хід ззаду, всі дружно спустилися вниз на наступний рівень.

Більш низькі стіни були з блочного каменю, а не з мармуру. У деяких місцях, на них були сліди від води, яка протягом сотень років просочувалася крізь них. Ця вода залишала після себе жовтуваті форми, які надавали каменю вигляд, ніби він танув.

Незабаром вони дісталися до каменя, який танув по-справжньому.

Натан зупинився перед входом в усипальню Паніза Рала. Високий пророк, з похмурим і витягнутим обличчям, подивився повз розтанулий камінь в усипальницю. Це був четвертий раз, коли він повертався вивчати могилу, але і на цей раз вона нічим не відрізнялася від попередніх відвідувань.

Верна турбувалася про цього чоловіка. Коли він хвилювався і хотів знайти відповіді, за його зовнішньою непроникливістю бушував свого роду гнів. Їй ніколи не доводилося бачити його таким колись.

Єдиною людиною, який приходила їй на розум — з тією ж самою стримуваною люттю, яка не проявлялася зовні, і яка могла змусити її серце скажено битися — був Річард. Їй подумалося, що такий зосереджений гнів, мабуть, був характерною рисою Ралів.

Незважаючи на те, що вхід в склеп колись передбачав двері, тепер на їх місці був поставлений якогось іншого виду білий… камінь, призначений для того, щоб запечатати вхід у велику усипальницю.

Зовні виглядало так, що він був встановлений похапцем, і все ж, не досить швидко, щоб зупинити дивні умовності, що переповнювали могилу Паніза Рала.

Усередині, п'ятдесят сім холодних факелів спочивали на декоративних золотих підставках. Натан метнув рукою і скористувався магією, щоб запалити частину з них. Як тільки вони спалахнули, стіни склепу пожвавилися мерехтливим світлом, який відбивався від полірованого рожевого граніту склепінчастої кімнати.

По низу кожного факела були устновлені вази, призначені для квітів. Ці п'ятьдесят-сім факелів і ваз, припустила Верна, символізували той факт, що напевно Панізу Ралу було п'ятдесят сім, коли він помер.

Коротка опора по центру схожої на печеру кімнати підтримувала безпосередньо сам труну, створюючи ілюзію, ніби труну плавала поверх підлоги з білого мармуру. Покрита золотом труна розкішно палала мяким теплим світлом від чотирьох факелів.

Тим способом, яким стіни були покриті полірованим кристалічним гранітом, який повністю простягався по зводу, Верна уявила, що коли всі смолоскипи уздовж кімнати будуть запалені, труна буде палати золотим промінням у всій пишності, зовсім незалежно плаваючи по центру.

По боках саркофаг був покритий гравіюванням слів, написаних древнєд'харіанською мовою. Вирізана в граніті нижче факелів і золотих ваз нескінченна стрічка слів на тій же самій майже забутій мові, кружляла по всій кімнаті. Глибоко вигравірувані письмена, мерехтячи у світлі смолоскипів, створювали такий ефект, ніби вони світилися зсередини.

Щоб не послужило причиною, яка змусила танути білий камінь, який колись заблокував вхід в усипальницю, тепер вона почала впливати і на саму кімнату, хоча і не в тій же самій мірі.

Верна підозрювала, що білий камінь, який використовували щоб перегородити вхід — був заглушкою, жертовною субстанцією, навмисно обраною, щоб вона відтягнула на себе і поглинала невидиму силу, яка була причиною неприємностей.

Тепер, коли білий камінь майже повністю розтанув, ті сили почали атакувати тепер уже саму усипальницю знову.

Кам'яні плити стін і підлоги не підтавали і не розколювалися, але вони вже почали деформуватися, ніби вони стали об'єктом величезного шкрябання або тиску. Верна могла бачити, що по всьому залу в місцях з'єднання стелі та стін з'явилися щілини від деформації, давлячої ніби зсередини.

Незалежно від того, що викликало подібну дію, було очевидно, що це не будівельний дефект, а скоріше якийсь вид зовнішнього впливу.

Ніккі говорила, що їй хотілося побачити усипальницю, оскільки говорила, що здогадується про причину, чому вона тане. На жаль, вона не розкрила природу своїх підозр. Не було жодних ознак, що вона і Енн відвідували усипальницю.

Верні не терпілося знайти обох жінок, щоб розгадати цю таємницю! Вона навіть уявити не могла, що за поневіряння тяжіло над усипальницею діда Річарда або яких бід слід чекати далі, але вона була впевнена, що нічого хорошого чекати не доводиться.

Але в будь-якому випадку, вона вважала, що не так вже й багато залишалося часу, щоб вирішити будь-яку частину цієї загадки.

— Лорд Рал, — окликнув чийсь голос.

Всі обернулися. Посильний зупинився неподалік від них. Всі посильні були одягнені в білі мантії, прикрашені хитромудрими переплетіннями виноградної лози фіолетового кольору навколо шиї і спадаючі на фартух.

— У чому справа? — Запитав Натан.

Верні подумалося, що на всьому протязі свого життя вона ніколи так і не зможе звикнути чути звернення людей до Натана «лорд Рал».

Людина коротко вклонився.

— До нас направлена делегація від Імперського Ордена, яка очікує по ту сторону розвідного моста.

Натан здивовано кліпнув.

— Що вони хочуть?

— Вони хочуть говорити з лордом Ралом.

Натан подивився на Кару, потім на Верну. Вони обидві були здивовані не менше його самого.

— Можливо, це хитрість, — сказала Еді.

— Або пастка, — додала Кара.

На обличчі Натана проявилася похмура міна.

— Чим би це не було, мені здається я повинен піти і подивитися на це.

— Я йду теж, — сказала Кара.

— Як і я, — додала Верна.

— Підемо всі разом, — сказав Натан і вирушив у дорогу.

Невелика група людей на чолі з Верною вийшли слідом за Натаном з парадного входу Народного Палацу на яскраве післяполуденне сонячне світло. Довгі тіні, які відкидалися високими колонами, стікали вниз по каскаду ступенів перед ними.

Вдалині, перетинаючи широку рівнину, на краю плато височіла грандіозна зовнішня стіна. Стражники патрулювали проходи між зубчастими стінними бійницями по вершині масивної стіни.

Подорож від могил, що знаходилися глибоко в надрах палацу, була довгою, і вони всі захекались. Верна прикрила очі рукою, коли вони почали спускатися по величезних сходах слідом за довгоногим пророком.

Охоронці, які стояли на кожному майданчику, вітали лорда Рала, притискаючи кулаки до своїх сердець. Ще більша кількість солдатів удалечині патрулювати широкий простір, що прилягав до зовнішньої стіни.

Сходи закінчилася широким майданчиком з блакитного каменю, який привів їх до дороги, що виласяся звідкись зі сторони, на якій розташовувалися стайні і вози. Високі кипарисові дерева облямовували коротку дорогу, що вела до зовнішніх стін.

За воротами масивної стіни дорога була трохи вужчою, спускаючись петлями вниз по стрімких стінах плато. Кожен поворот відкривав безмовній процесії повноцінний вид на Імперський Орден, що розташувався далеко внизу.

Розвідний міст охоронявся сотнями підрозділів першої ланки. Вони всі були добре навченими, важко озброєними солдатами, покликаними подбати про те, щоб ніхто не зміг піднятися по дорозі і напасти на Народний Палац.

Однак, все ж, існувала невелика ймовірність цього. Тому дорога спеціально була занадто вузькою, щоб зробити скільки-небудь значимий напад. В такому тісному просторі кілька дюжин міцних чоловіків могли стримати всю армію.

Більш того, розвідний міст був піднятий. Стрімкий обрив під ним викликав запаморочення. Він був занадто широкий, щоб перекинути через нього сходи для нападу або мотузки з якорями на кінцях. Без опущеного вниз моста ніхто не міг перетнути прірву і наблизитися до палацу.

Маленька делегація зупинилася біля розвідного моста. Одягнені в простий одяг вони виглядали посильними. Верна дійсно бачила кілька десятків легко озброєних солдатів, але вони залишалися далеко позаду від посильних, щоб не здаватися загрозливими.

Натан, плащ якого був застебнутий на одному плечі, незважаючи на холодний день, встав на краю прірви, розставивши ноги і впершись кулаки в стегна, виглядаючи переконливо і грізно.

— Я — лорд Рал, — оголосив він противнику по той бік обриву. — Що Ви хочете?

Один з чоловіків, незначний член групи, що носив просту туніку похмуро пофарбованої тканини, переглянувся з товаришами і потім ступнув трохи ближче до краю.

— Його Високоповажність, Імператор Джеган, послав мене з повідомленням для народу Д'хари.

Натан подивився на решту людей, що стоять позаду нього.

— Добре, я — лорд Рал, тому я говорю від імені народу Д'хари. Яке повідомлення?

Верна підступила близько до пророка. Посильний моментально розлютився.

— Ти не лорд Рал.

Натан кинув на людину сердитий погляд Рала.

— Ти хочеш, щоб я використав магічний вітер і здув тебе з цієї дороги? Це могло б тебе задовольнити?

Чоловіки через дорогу крадькома поглянули в прірву.

— Ми просто чекали побачити когось іншого, — сказав посильний.

— Я — лорд Рал, тому я — єдине, що ви отримаєте. Якщо вам є, що сказати — кажіть, а то я зайнятий. У нас урочистий обід.

Чоловік, нарешті, злегка вклонився.

— Імператор Джеган готовий зробити щедру пропозицію жителям Народного Палацу.

— Якого роду пропозицію?

— Його Високоповажність не має ніякого бажання знищувати палац або його жителів. Здайтеся мирно, і вам збережуть життя. Якщо ви не здастеся, то кожен з вас помре повільною і болісною смертю. Ваші тіла будуть скинуті зі стін вниз на рівнину, де вони будуть годувати стерв'ятників.

— Вогонь чарівника, — сказала Кара видихаючи.

Натан насупився, озирнувшись через плече.

— Що?

— Ваша сила тут працює. Їх, навіть якщо б вони були обдаровані, не спрацювала б тут на повну силу, тому їх щити були б менш ефективними. Ви можете спалити їх звідси.

Натан зігнув руку в величному жесті чоловікам навпаки.

— Вибачте мене на мить?

Людина поблажливо схилив голову.

Натан відвів Кару і Верну трохи назад до дороги, туди, де чекали Еді, кілька інших Морд-Сіт і ескорт солдатів.

— Я згодна з Карою, — сказала Верна перш, ніж пророк встиг щось сказати.

— Дай їм нашу відповідь єдиним способом, яку Орден розуміє.

Густі брови Натана опустилися на його блакитні очі.

— Я не думаю, що це — така вже хороша ідея.

Кара схрестила на грудях руки.

— Чому б і ні?

— Джеган, ймовірно, спостерігає за нашою реакцією очима тих чоловіків, — сказала Верна. — Я згодна з Карою. Ми повинні продемонструвати йому силу.

Натан насупився.

— Я здивований тобою, Верна.

Він люб'язно посміхнувся Кари.

— Однак, тобою я нітрохи не здивований, моя дорога.

— Чому ти настільки здивований? — Запитала Верна.

— Оскільки так вчинити було б неправильно. Ти зазвичай не даєш таких поспішних рад.

Верна насилу стрималась. Це було невідповідним часом, щоб почати гарячу суперечку, тим більше, не на очах у Джегана. Вона також дуже яскраво згадала, як вона думала більшу частину її життя, що пророк був божевільний.

Вона не була повністю впевнена, що її оцінка була неправильна. З минулого досвіду вона знала, що читати лекції Натану скидалося на спробу говорити з призахідним сонцем.

— Ти ж не можеш серйозно розглядати капітуляцію, — сказала вона тихо, так щоб ті, хто стояв по той бік прірви не почули.

Натан зробив незадоволене обличчя.

— Звичайно, ні. Але це не означає, що ми повинні вбити їх за їх запитання.

— Але, чому ні?

Кара затиснула свій ейдж в кулак, нахиляючись до пророка.

— Я, зі свого боку, думаю, що вбити їх — чудова ідея.

— А я — ні, — розсердився Натан. — Якщо я спалю їх, для Джегана це буде означати, що ми не маємо жодного наміру розглянути його пропозиція.

Верна стримала лють.

— А ми й не маємо.

Натан звернув на неї пильний погляд.

— Якщо ми натякнемо їм, що не маємо жодного наміру розглянути їх пропозиція, тоді переговори будуть закінчені.

— Ми і не збираємося вести переговори, — сказала Верна з наростаючим нетерпінням.

— Але ми не повинні їм про це говорити, — пояснив Натан з надзвичайною обережністю.

Верна випросталась і спробувала пригладити своє волосся, використовуючи цей момент, щоб глибоко зітхнути.

— З якою метою ми не повинні натякати їм, що ми не маємо ніякого наміру серйозно розглядати їх пропозицію?

— Щоб виграти час, — сказав Натан. — Якщо я спалю їх на цій дорозі, Джеган отримає нашу відповідь негайно, чи не так? Але якщо я візьму пропозицію на розгляд, ми зможемо розтягти переговори.

— Не може бути ніяких переговорів, — сказала Верна крізь зціплені зуби.

— Для чого? — Запитала Кара, не звертаючи уваги на Верну. — Чому ми повинні хотіти зробити таку річ?

Натан знизав плечима, неначе це було очевидно, а вони всі були ідіотами, не бачачи цього.

— Зволікання. Вони знають, наскільки важко їм буде взяти палац. З кожним футом підйому цього насипу, будувати його стає все важче в геометричній прогресії. На те, щоб побудувати цю річ, у них з легкістю може піти вся зима, а можливо і набагато більше.

Джеган не може дозволити настільки масивній армії простоювати тут, на Рівнині Азеріта, протягом всієї зими. Вони знаходяться дуже далеко від дому і від припасів. Він може втратити цілу армію через голод або смертельні хвороби, а в цьому випадку, що ж тоді буде з ним?

Якби вони подумали, що ми змогли б розглянути капітуляцію, тоді вони направили б думки і зусилля на завоювання палацу шляхом переговорів. Наша капітуляція вирішила б їх проблему.

Але якщо б вони порахували, що немає іншого способу, окрім, як вибити нас з цього місця, тоді вони направили б всі їх зусилля на насип. Навіщо ж їх до цього підштовхувати?

Рот Верни зігнувся.

— Я припускаю, це це має певний сенс.

Коли Натан посміхнувся своїймаленькій перемозі, вона додала:

— Не дуже багато, але має.

— А я не настільки впевнена в цьому, — сказала Кара.

Натан змахнув руками.

— Навіщо ж знищувати їх? Ми не змогли б отримати з цього ніякої вигоди. Ми повинні залишити їх в здогадах і припущеннях з приводу розгляду нами капітуляції без бою. Досить багато міст здалося, щоб це було схоже на розумну можливість, що ми могли б зробити те ж саме.

Якби вони думали, що є шанс, що ми могли б здатися, тоді ця надія перешкоджала б їм повністю присвятити себе добудування насипу і вигнанню нас з палацу.

— Я повинна визнати, — сказала Кара, — що є щось варте уваги в цій відстрочці, яка змусить їх чекати відповіді, яку вони дійсно хочуть отримати.

Верна, нарешті, кивнула.

— Я припускаю, що поки нам не зашкодить дозволити їм поміркувати.

Покінчивши з завданням переконати їх у своїй точці зору, Натан потер долоні.

— Я скажу їм, що ми винесемо їх пропозицію на обговорення.

Верні було цікаво, чи мав Натан іншу причину для того, щоб бажати сказати їм, що він розгляне пропозицію. Вона задавалася питанням, чи міг він насправді думати над тим, щоб віддати палац.

В той час, як Верна не плекала жодних ілюзій про те, що Джеган дійсно стримає своє слово про непричинення шкоди жителям палацу, якщо вони здадуться, вона не була впевнена, що Натан секретно не готувався до власної угоди про капітуляцію, до угоди, яка зберегла б його повноваження, як діючого лорда Рала переможеної Д'хари під владою Імперського Ордена.

Зрештою, раз війна буде закінчена, Джегану потрібні люди, щоб управляти великими завойованими країнами.

Вона запитувала себе, чи був Натан здатний на таку зраду.

Вона спробувала уявити собі, наскільки він обурювався через те, що був бранцем у Палаці Пророків майже все своє життя за злочини, на які, на думку Сестер Світла, він був здатний, але яких він не здійснював. Вона задавалася питанням, чи міг він думати про помсту.

Вона задумалася, чи можливо, що Сестри Світла своїм повним благих намірів ставленням до людини, яка не заподіяла їм ніякої шкоди, посіяли насіння руйнування.

Спостерігаючи за усміхненим лордом Ралом, що йде назад до краю прірви, вона задавалася питанням, чи не замишляє пророк кинути їх усіх на розтерзання вовкам?

* * *

Заклопотаність Річарда наростала. Він чекав, що в одній з ігор зустріне свій шанс. Але після того, як десять днів тому Джеган і Келен прийшли на перше змагання Джа-Ла, імператор не був присутній більше ні на одній грі.

Річард збожеволів від занепокоєння про причини цього. Він пробував не думати про те, що Джеган можливо робить з Келен, і все ж, він не міг стримати себе від уявлення про найгірше.

Сидячи прикутим до фургона, оточений кільцем охоронців, Річард не міг нічого вдіяти з цим. Незважаючи на те, як відчайдушно він хотів діяти, він повинен був використовувати свій розум і терпляче чекати підходящої можливості.

Завжди залишався ризик, що хороша можливість не підвернеться, і тоді він буде змушений діяти інакше, але виконання авантюри, спровокованої безвихіддю, навряд чи допомогло б досягти чого-небудь, окрім, хіба що, краху будь-якого шансу, який він міг би мати, дочекавшись відповідного моменту. І все-таки, очікування зводило його з розуму.

Він був настільки змучений змаганням Джа-Ла в той день, що йому не терпілося лягти і трохи відпочити. Тим не менш, він знав, що його занепокоєння не дозволить йому довго спати, як воно і робило протягом вже багатьох днів.

Однак, поспати йому було просто необхідно, тому що на наступний день повинна була відбутися найважливіша їхня гра — гра, яка, як він сподівався, дасть йому ту можливість, якої він так чекав.

Він підняв очі, коли почув солдата, що несе їх вечерю. Річард був настільки голодний, що навіть яйця, круто зварені, виглядали апетитно. Солдат, що тягнув маленький візок, у якому він зазвичай возив їх їжу, пройшов через кільце охоронців навколо полонених гравців команди Річарда.

Солдати кинули на чоловіка тільки поверхневий погляд. Колеса воза скрипіли в знайомому ритмі, коли чоловік просувався по неродючій землі. Він зупинився перед Річардом.

— Простягни руки, — сказав він, піднімаючи ніж, і почав різати щось у своєму возі.

Річард зробив, як йому сказали. Чоловік підняв щось з воза і кинув Річарду. На його подив, це був здоровенний шматок шинки.

— Що це? Остання щільна вечеря перед завтрашньою фінальною грою?

Чоловік підняв ручки свого візка.

— Продовольство прибуло. Всі їдять.

Річард втупився на спину солдата, який розвернув свій віз до наступного по черзі полоненого. Неподалік Джонрок, обличчя і тіло якого було покрито мережею ліній з червоної фарби, аж присвиснув від задоволення, отримавши щось інше, ніж яйця.

Перший раз за все їх перебування в таборі їм дали хоч якусь порцію м'яса. До цих пір вони зазвичай харчувалися яйцями. Іноді їм давали печеню з дорогоцінними малесенькими шматочками баранини. Одного разу це була тушкована яловичина.

Річард задавався питанням, як обози продовольства досягли табірної стоянки? Армія Д'хари повинна була зупинити будь-які поставки армії Ордена. Голодування людей Джегана було єдиним реальним шансом зупинити їх.

Якби Річард не був і так вже достатньо схвильований, товстий шматок шинки в його руці представляв би нове серйозне занепокоєння. Він припустив, що пояснення було тільки одне — напевно прорвався випадковий конвой постачання. Оскільки їжа прибувала повільно, таке поповнення запасу було дуже своєчасним.

Старий Світ був величезний. Річард знав, що не було жодного шансу, щоб армія Д'хари могла охопити всю його територію. З іншого боку, він задавався питанням, чи могла шинка, яку він тримав, бути ознакою того, що не все йшло гладко у генерала Мейфферта і людей, відправлених ним на південь.

Джонрок підбіг ближче, тягнучи позад себе ланцюг.

— Рубен! Ми отримали шинку! Хіба це не чудово?

— Бути вільним було б чудово. Харчуватися добре, будучи рабом — це не моє уявлення про чудове.

Лице Джонрока трохи посмутніло, потім засяяло знову.

— Але бути рабом, що живиться шинкою краще, ніж бути рабом, що живиться яйцями, ти не вважаєш?

Річард не був у настрої обговорювати це.

— Гадаю, ти маєш рацію.

Джонрок посміхнувся.

— Я теж так подумав.

Вони заходилися мовчазно їсти в густішаючій темряві сутінків. Смакуючи шинку, Річард повинен був зізнатися собі, що Джонрок дійсно був правий.

Він майже забув, наскільки смачним може бути щось, крім яєць. Це, також, додасть йому і його команді силу. Вона їм дуже придасться.

Джонрок, жуючи в повний великий рот шинку, підсунувся ще трохи ближче. Він проковтнув і потім облизав сік зі своїх пальців.

— Скажи, Рубен — щось не так?

Річард глянув на свого великого захисника правого флангу.

— Що ти маєш на увазі?

Джонрок відірвав шматок м'яса.

— Ну, ти не викладався так сильно сьогодні.

— Ми перемогли з перевагою в п'ять очок.

Джонрок глянув на нього з-під своїх товстих брів.

— Але ми зазвичай перемагали з перевагою в більше очок.

— Змагання стає більш жорстким.

Джонрок знизав плечем.

— Як скажеш, Рубен. — Він задумався на мить, явно незадоволений відповіддю. — Але ми виграли з великою кількістю очок у тієї сильної команди… кілька днів тому. Пам'ятаєш? Ті, хто обзивали нас і почали битися з Брюсом ще до того, як гра взагалі почалася.

Річард пам'ятав ту команду. Брюс був новим лівофланговим нападаючим, який замінив основного граця, що був убитий в тій грі, на якій були присутні Джеган і Келен.

Річард спочатку хвилювався, що регулярний солдат Імперського Ордена не буде грати, як годиться, під керівництвом полоненого ключового гравця, але Брюс підійшов йому.

У той день, про який говорив Джонрок, захисник іншої команди обзивав регулярних солдатів з команди Річарда через те, що ними командує полонений. Брюс відповів на образу, спокійно підійшовши і зламавши чоловікові руку. За цим послідувала страшна бійка, але вона була швидко зупинена суддею.

— Я пам'ятаю. Що з цього?

— Я думаю, що вони були більш жорстокими, ніж сьогоднішня команда, і ми побили їх з одинадцятьма очками.

— Ми виграли сьогоднішнє змагання. Ось що має значення.

— Але ти сказав нам, що ми повинні розгромити всіх супротивників, якщо хочемо грати з командою імператора.

Річард глибоко зітхнув.

— Ви все зробили добре, Джонрок. Я думаю, це я всіх підвів.

— Ні, Рубен, ти не підвів нас.

Джонрок посміхнувся і поплескав Річарда по плечу своєю великою долонею.

— Як ти і сказав, ми перемогли. Якщо ми переможемо завтра, тоді ми будемо грати з командою імператора.

Річард розраховував, що Джеган, принаймні, спроможеться прийти на гру його власної команди на табірному чемпіонаті. Природно, він ніколи б не пропустив ту гру.

Коммандер Карго сказав Річарду, що імператор був добре обізнаний про зростаючу популярність їх команди. Річард турбувався, чому ж тоді Джеган не прийшов, щоб особисто переконатися в цьому?

Річард думав, що ця людина захоче оцінити ймовірних претендентів у супротивники своєї команди, і тому приділить увагу хоча б кільком останнім іграм перед заключним змаганням.

— Не хвилюйся, Джонрок. Ми збираємося здолати завтрашню команду, а потім будемо воювати з командою імператора.

Джонрок обдарував Річарда кривою усмішкою.

— А потім, коли ми переможемо, ми отримаємо жінок на наш вибір. Зміїна морда нам пообіцяв.

Річард жував шинку, дивлячись на людину, покриту малюнками, призначеними для збільшення сили і потужності, переплетеними з символами агресії і завоювання.

— Є більш важливі речі, ніж це.

— Можливо і так, але, що інше може послужити нам нагородою в житті? — Усмішки Джонрока повернулася. — Якщо ми переможемо команду імператора, то отримаємо жінок.

— Ти коли-небудь замислювався над тим, що твоя нагорода може стати страхітливим кошмаром для жінки, яку ти вибереш?

Джонрок насупився, на мить втупившись на Річарда. Потім мовчазно повернувся до поїдання шинки.

— Навіщо ти сказав це? — Запитав нарешті Джонрок, не спромігшись стримати роздратування. — Я не заподіяв би зла жінці.

Річард подивився на кислий вираз обличчя чоловіка.

— Що ти думаєш про тих, хто слідує за табором?

— Ті, хто йдуть за табором?

Джонрок, здивований питанням, пошкріб своє плече, роздумуючи.

— Більшість із них — потворні старі відьми.

— Добре, якщо ти не цікавишся ними, тоді залишаються полонені жінки, жінки, відведені з їхніх будинків, з їхніх родин, від їхніх чоловіків, дітей, від всього, що вони любили. Їх примусили служити шлюхами для солдатів, які дуже ймовірно, були тими, хто вирізав їх батьків, чоловіків і дітей.

— Ну, я…

— Жінки, чий крик часто лунає по ночах. Ті, чий плач ми чуємо.

Пильний погляд Джонрока розвіявся. Він поколупав свій шматок шинки.

— Іноді я не можу заснути, слухаючи ридання тих жінок.

Річард подивився між фургонів вдалину за кільце охоронців табору. Там, удалечині, робота над насипом тривала. Він уявив собі, що людям нагорі, в Народному Палаці, в тому останньому оплоті опору Імперському Ордену, нічого не залишається робити, окрім як чекати навали цієї орди.

Вони нічого не могли зробити. Не залишилося жодного безпечного місця, куди б вони могли піти. Вірування, поширювані Імперським Орденом, як гігантський удав, заковтували все людство.

Внизу в табірної стоянці купки людей збиралися навколо кухарських багать. Крізь тіні і морок Річард міг бачити, як жінку тягли до намету. Колись у неї були мрії і надії на майбутнє; тепер, коли Орден встановив своє бачення людства, вона була просто перехідним майном.

Вже чоловіки вишиковувалися в чергу зовні, переможці, що чекають своєї нагороди взамін служіння Імперському Ордену.

У кінцевому рахунку, незважаючи на всі великі цілі, Орден був тим, чим він був насправді: спрагою одних управляти всіма іншими, щоб нав'язати їм свою волю і претендувати на моральні права, які, як вони вірили, давали їм можливість брати будь-яким чином те, що вони хотіли.

В інших місцях Річард бачив, як чоловіки зібралися навколо випивки і азартної гри. Продовольчі обози, напевно, привезли спиртне. Ніч обіцяла бути гучною.

Келен була десь там, в цьому морі чоловіків.

— Добре, — сказав Річард, — якщо ти не бажаєш приєднатися до зловживання тими жінками, тоді залишаються ще табірні бродяги, які їх бажають.

Джонрок думав в тиші деякий час, гризучи свою шинку. Якщо б тихий гнів міг різати сталь, Річард вже давно був би без нашийника і намагався б зробити що-небудь, щоб перенести Келен з цього місця в безпечне — настільки безпечне, що ще залишилося у світі, який ніби зійшов з розуму.

— Знаєш, Рубен, ти вмієш усе зіпсувати.

Річард глянув на чоловіка.

— Ти б волів, щоб я збрехав? Придумав що-небудь, лише б заспокоїти твою совість?

Джонрок зітхнув.

— Ні. Але все ж…

Тоді Річард зрозумів, що він не повинен позбавляти сили духу свого правофлангового нападника, інакше він не зможе грати в повну силу. Якщо вони програють наступну гру, у них не буде жодного шансу битися з командою імператора, і тоді Річард не зможе побачити Келен знову.

— Та досить тобі, Джонрок! Ти стаєш великою знаменитістю. Люди починають вітати тебе, коли ти виходиш на поле. Може статися, що буде безліч симпатичних жінок, які захочуть бути з великим, красивим нападником команди-чемпіона.

Джонрок нарешті посміхнувся.

— Це правда. Ми перемогли багато команд. Люди починають вітати нас.

Він помахав своєю шинкою перед Річардом.

— Ти — ключовий гравець. У тебе буде багато симпатичних жінок, які захочуть бути з тобою.

— Є тільки одна, яку я хочу.

— І ти думаєш, що вона теж захоче? А що, якщо вона нічого не захоче з тобою робити?

Річард відкрив було рот, але тут же закрив його. Келен не знала його. Отримавши шанс відвести її від Джегана, що б він зробив, якби вона прийняла його за чергового чужинця, що намагається оволодіти нею?

Зрештою, чому б і ні? Що, якщо б вона не побажала піти з ним? Що, якби вона почала пручатися? Звичайно, ніякого часу, щоб спробувати їй все пояснити просто б не було.

Річард зітхнув. Тепер у нього була ще одна перепона, хвилювання про яку не дасть йому заснути.

* * *

Келен спокійно сиділа в стороні в тіні зовнішньої кімнати на низькому шкіряному стільці, поклавши руки на коліна. Джилліан сиділа по-турецьки на підлозі поблизу.

Час від часу Келен поглядала на Сестер Юлію і Ерміну, які працювали над порівнянням книг, які були ключем до відкриття скриньок Одена. Вони студіювали кожен том слово за словом, шукаючи якусь різницю.

Кілька інших полонених Сестер Джегана знайшли третю книгу внизу в катакомбах під плато, тому Сестри Юлія і Ерміна тепер мали додаткову копію, яку могли порівняти з двома книгами, які у них вже були — тієї з Палацу Пророків, якою Джеган володів вже давно, і тією, яку він знайшов в катакомбах міста Каска, де він захопив Сестер Юлію, Ерміну і Цецилію, а разом з ними і Келен.

Ці книги були копіями «Книги Зниклих Тіней». У назвах на корінцях останніх двох, однак, говорилося не Тіней, а Тіні. Сестри Юлія і Ерміна не дійшли згоди, чи мало це значення чи ні.

З того, що Келен зрозуміла з уривків і шматочків розмов, які вона підслухала, виходило, що існував один оригінал «Книги Зниклих Тіней", одна істинна копія і чотири помилкових.

Джеган тепер мав у своєму володінні три з тих п'яти копій. Роздобути собі всі копії було його основним завданням. З того, що Келен змогла почути, у Джегана малися люди, чиї життя були присвячені виключно цьому завданню.

Загадка посилилася, коли книга, знайдена в недавно виявлених катакомбах під Народним Палацом, як виявилося, мала слово «Тіней» в назві на корінці, як і повинно було бути.

Судячи тільки по назвах, перші дві книги повинні були бути помилковими копіями — як Келен про них і сказала — а остання, можливо, була істинною. Але, тим не менш, ніякого способу довести жодне з цих припущень у них не було.

Келен хвилювалася про те, що б вона зробила, якби Джеган зажадав, щоб вона визначила, чи була остання знайдена книга істинної копією чи ні.

Як Сестри вказали Джегану, в самих книгах було сказано, що для перевірки істинності копії була необхідна сповідниця. Келен почула, що вона як раз і була цією людиною, сповідницею, але, поряд з іншою частиною її забутого минулого, вона не знала, що таке сповідниця.

Вона поняття не мала, як вона повинна була розпізнати справжню копію. Джегана не хвилювало, чи знала вона спосіб розпізнати це чи ні; він просто чекав, що вона зробить це.

У перших двох книгах невірна назва дала їй прийнятну причину оголосити їх помилковими. Однак в останній книзі їй не було на що спертися, так як назва була правильною, а сам текст нічим не міг допомогти, тому що чарівництво перешкоджало їй бачити його.

Оскільки увага Джегана було зосереджено на Ніккі, він поки що не просив Келен визначити правильність останньої книги.

Але якщо б він зробив це, і Келен не змогла б дати йому задовільну відповідь, то за все заплатила б Джилліан.

До цих пір Сестри не змогли знайти які-небудь розбіжності між трьома копіями. У будь-якому випадку, як вони обережно натякнули імператору, різниця в тексті нічого не доводить. Всі три книги могли різнитися і, тим не менше, бути помилковими копіями. Як вони могли взнати?

Не було нічого, що могло б вказати, що остання книга, навіть якщо вона, здавалося, і відрізнялася від інших двох, була істинною копією. Те, що вона, як всередині, так і зовні відрізнялася від інших, рівним рахунком нічого не доводило.

Наскільки Келен зрозуміла, єдиний реальний спосіб розпізнати одну істинну копію — це якби у них був оригінал і всі п'ять копій. Незважаючи на свою розгніваність і вимогливість, Джеган теж повинен був це усвідомлювати.

Було абсолютно очевидно, чому він тримав людей, єдиним завданням яких було тільки виявлення інших книг.

Але поки всі книги не були знайдені, Джеган все ж хотів, щоб наявні у нього книги були перевірені на будь-які невідповідності, тому Сестри зараз звіряли кожне слово.

Джеган дав їм цілком достатньо часу, щоб пройтися по книгах. Спочатку він був дуже зацікавлений виявленням правильної Книги Зниклих Тіней, але останнім часом він більше цікавився Ніккі.

З тих пір, як Ніккі була захоплена, він був поглинений нею. Він не брав інших жінок до себе в ліжко і навіть утримався від спостереження за Джа-Ла.

Келен майже здавалося, ніби він думав, що, якби він зміг продемонструвати Ніккі, наскільки дійсно глибока його пристрасть до неї, тоді вона переконалася б в його істинних почуттях, і її непокора зникла б, оскільки вона була б переможена.

Зі свого боку, Ніккі стала тільки більш відстороненою.

Її холоднокровне, віддалене відношення дивно привернуло Джегана, але її непокора спонукала його до насильства і тільки робила її випробування важчим. У свою чергу, Келен не могла уявити, як можна не підкорятися йому.

Кілька разів, після нападу дикого прояву почуттів, гнів Джегана вщухав, коли він раптово усвідомлював, що, можливо, зайшов занадто далеко. У тих випадках з'являлися Сестри, щоб спробувати оживити Ніккі.

Протягом усього часу, що вони відчайдушно працювали, рятуючи її життя і намагаючись вилікувати її, Джеган крокував зі стурбованим і винуватим видом. А потім, після її лікування, він відновлював своє обурення, звинувачуючи Ніккі насамперед у тому, що вона змушує його до такого насильства.

Іноді, як і попередньої вночі, він залишав Келен і Джилліан у зовнішній кімнаті, а Ніккі заводив всередину, щоб залишатися з нею наодинці всю ніч. Келен припускала, що така аудієнція була втіленням його уявлень про ніжний роман.

Ніккі, ведена до спальні, зустрічалася з Келен таємним коротким поглядом. Це був погляд взаємного розуміння того надзвичайного божевілля, яке охопило світ.

Джеган був настільки захоплений, з тих пір, як отримав Ніккі назад, що ігнорував взагалі все інше, починаючи з «Книги Зниклих Тіней», і закінчуючи іграми Джа-Ла. Келен не любила гри, але вона відчайдушно хотіла бачити людину, яку всі звали Рубен.

Вона знала з щоденних повідомлень, що ходили серед охоронців, що команда Карго поки що вигравала всі свої матчі, але Келен хотілося бачити ключового гравця з дивними малюнками, зображеними на ньому, чоловіка з сірими очима, чоловіка, який її знав.

— Подивися сюди, — сказала Сестра Юлія, постукуючи по сторінці однієї з книг. — Ця формула відрізняється від тих двох.

Келен подивилася на їхні спини, коли вони обидві схилилися над столом, порівнюючи книги, що лежать перед ними. Два великих охоронці Джегана, які стоять поперек кімнати біля входу в намет, також спостерігали за Сестрами.

Два регулярних солдати — спеціальні охоронці Келен — не проявляли інтересу до Сестер; вони дивилися на Келен. Келен, почервоніла, зрозумівши, на що дивляться солдати, прикривши товстим пасмом волосся вид, що відкривався через відсутність верхнього гудзика її сорочки.

— Так… — сказала Сестра Ерміна, розтягуючи слова. — Тут інше сузір'я. Дивно, чи не так.

— Це безперечно робить розходження неможливими для перевірки. Це ще не все, глянь сюди. Кути азимута різні.

Сестра Юлія присунула одну з масляних ламп ближче.

— Вони різні у всіх трьох копіях.

Сестра Ерміна кивнула, подивившись в книги.

— Ми ніколи не помічали цього раніше в перших двох книгах. Я завжди думала, що вони ідентичні, але це не так.

— Ця річ настільки мала, що неважко зрозуміти, чому ми її пропустили.

Сестра Юлія вказала на книги.

— Це робить всі три книги різними.

— Як ти думаєш, що це означає?

Сестра Юлія схрестила руки.

— Це може тільки означати, що, принаймні, дві з них повинні бути помилковими копіями, але насправді, виходячи з усього того, що ми знаємо, можуть бути помилковими і всі три.

Сестра Ерміна видала сумний подих.

— Таким чином, тепер ми знаємо щось нове, але воно не приносить нам ніякої реальної користі.

Сестра Юлія скоса глянула на Ерміну.

— Його Високоповажність вміє запропонувати речі, які я б ніколи не очікувала, що він зможе знайти. Можливо, він виявить і інші копії, і тоді ми будемо, нарешті, мати засоби, щоб сказати щось напевно.

Покривало на вході різко відсунулося в сторону. Джеган пхнув Ніккі в прохід. Вона спіткнулася і впала до ніг Келен. Очі жінки на мить піднялися, але вона прикинулася, що не бачить Келен прямо перед собою. Це була хитрість, якої вона дотримувалася, з тих пір як Джеган захопив її.

Келен побачила в очах Ніккі гнів. Вона побачила також біль і безмежний відчай.

Келен хотіла обійняти і заспокоїти її, сказати їй, що все буде добре. Але вона не могла цього зробити. І вже точно вона не могла сказати їй, що всі буде добре.

— Що ви виявили? — Запитав Джеган двох Сестер, підійшовши до них ззаду.

Сестра Юлія постукала по одній з книг. Він схилився через її плече, дивлячись униз туди, куди вона вказувала.

— Ось тут, Ваше Превосходительство. Вони — всі три, різні в цьому місці ось тут.

— Яка є правильною?

Обидві сестри подалися трохи назад.

— Ваше Превосходительство, — сказала Сестра Юлія коливним голосом, — ще занадто рано говорити.

— Ми повинні мати інші копії, щоб знати напевно, — випалила Сестра Ерміна.

Джеган затримав на ній на мить свій пильний погляд, а потім, що було нехарактерно для нього, просто байдуже щось пробурчав. Він озирнувся навколо, перевіряючи, що Келен все ще була на стільці, де він сказав їй залишатися. Він побачив також, що Джилліан була на підлозі, а охоронці стежили за всіма ними.

— Продовжуйте вивчати книги, — сказав Джеган Сестрам. — Я йду на ігри Джа-Ла. Слідкуйте за дівчиськом.

Він підштовхнув Ніккі вперед себе, потім схопив Келен, маючи на увазі, що вона теж піде з ними і повинна буде знаходитись біля нього. Келен схопила свій плащ і пішла за ним. Вона була рада, що Джилліан, принаймні, не повинна буде знаходитися в натовпі солдатів, або поруч з Джеганем.

Звичайно, Джеган міг здійснити свій контроль через Сестер і таким чином заподіяти Джилліан біль будь-яким способом, яким тільки побажає, в будь-якому місці, де тільки побажає, в будь-який час, коли тільки забажає.

Накинувши плащ на плечі, Келен зробила схвильованій Джилліан жест рукою, щоб переконати її залишатися на місці. Мідні очі дівчинки подивилися на Келен, коли вона кивнула у відповідь.

Вона боялася залишатися одна. Келен співчувала їй, але не змогла б запропонувати їй ніякого реального захисту, навіть якщо б Джилліан була поруч з нею.

Зовні намету кілька сотень добре озброєних охоронців швидко побудувалися, готові супроводжувати імператора. Такі великі чоловіки в кольчугах, з блискучою зброєю, лякали одним своїм виглядом.

Півдюжини спеціальних охоронців Келен, виглядаючи трохи менш страхітливо, але не менш жорстоко, оточили її. М'ясиста рука Джегана схопила струнку білу руку Ніккі, протягуючи її через проходи, які відкрилися в зімкнутій стіні чоловіків.

Більшість тих чоловіків оцінило Ніккі довгим оцінюючим поглядом. Можливо, вона і була жінкою Джегана, але вони все одно хотіли дивитися на неї.

Тим не менш, вони були обережні, упевнюючись, що імператор не бачить їх косих поглядів. Келен була врятована від тих поглядів, оскільки більшість цих чоловіків не могли бачити її.

Незважаючи на те, що було похмуро, хмари не виглядали досить щільними, щоб загрожувати дощем. Його не було досить давно, і земля перетворилася на курний настил.

У плоскому сірому світлі армійський табір виглядав ще темніше і ще брудніше. Дим від кухарських багать висів у повітрі, в якійсь мірі маскуючи сморід.

Коли вони пройшли через нескінченні, галасливі групи чоловіків і спорядження, Джеган запитав одного зі своїх особистих найбільш надійних охоронців про ігри Джа-Ла.

Ця людина, яка заміщала імператора на різних іграх, які мали місце, починаючи з останнього звіту, дав Джегану короткий опис кожної з команд, про яку той питав.

— Команда Карго? — Запитав Джеган. — Вони добре грали?

Охоронець кивнув.

— Поки вони не переможені. Їх перевага вчора, однак, не було настільки ж великою, як раніше.

Сталева посмішка Джегана була холодна, як небо.

— Сподіваюся, вони сьогодні переможуть. З усіх команд, що прийшли кинути мені виклик, я сподіваюся, що моя команда розтрощить саме їх.

Охоронець махнув рукою вліво.

— Вони грають сьогодні — он там. Це їх заключна гра. Судячи з того, як досі проходили матчі, якщо вони переможуть сьогодні, тоді вони стануть недосяжні для всіх команд по очках, і Ваше бажання збудеться, Ваше Превосходительство. В іншому випадку повинні будуть відбутися ігри на виліт. Але ваша команда буде грати з ними, якщо вони переможуть в цьому матчі.

Коли вони пішли далі, очолювані Джеганем, розмовляючим зі своїм охоронцем, Ніккі мигцем глянула назад через плече на Келен. Келен знала, що вона думала про ту людину, про яку вона розповіла їй. Келен відчула хвилю неспокою.

Взявши курс через хаос табору в напрямку, вказаному охоронцем, прокладаючи собі дорогу через щільно спресовані юрби чоловіків, вони наближалися до поля Джа-Ла, і Келен вже чула солдатів, на відстані вітаючих і вигукуючих гасла на підтримку їхньої улюбленої команди.

Навіть перебуваючи на віддалі, і не маючи шансу бачити дію, чоловіки чекали повідомлень про рахунок, який передавали до них.

Глядачів було набагато більше, ніж Келен бачила на попередніх іграх. Очевидно, змагання було важливим, і хвилювання натовпу наростало.

Коли оглушливий рев раптово посилився, вона зрозуміла, що одна з команд збільшила рахунок. Чоловіки притиснулися ще ближче, штовхаючи один одного, намагаючись почути, яка з команд забила.

Коли охоронці почали викрикувати накази і розштовхувати чоловіків, щільна маса солдатів озирнулася назад і потім неохоче розсунулася, щоб пропустити процесію імператора.

Слідуючи за клином великих охоронців, звільняючих дорогу, вони нарешті дісталися до спеціально розчищеної для імператора зони поруч з полем. Частина охоронців Джегана, просунувшись вперед, сформувала стіну з кожної сторони, щоб утримувати людей на місці.

Крізь натовп глядачів Келен змогла розгледіти фігури чоловіків, що бігали по полю. Через рев і крики натовпу вона насилу чула власні думки. Вона вловила швидкі проблиски червоної фарби.

Через щільну масу солдатів, що спостерігають гру, і стіну королівських охоронців з кожної сторони, не кажучи вже про бика-імператора перед нею, який був оточений величезними охоронцями, було дуже важко побачити що-небудь, крім обривків подій на полі.

Коли якась команда в черговий раз забила гол, натовп вибухнув диким криком. Рев струсонув землю під ногами Келен.

Через маленькі просвіти між охоронцями, вона побачила особливість пробігаючої гри. По всьомуму периметру поля перед глядачами стояли чоловіки на рівних відстанях з розставленими ногами і заведеними за спину руками. Ні на одному з них не було сорочки, очевидно, щоб продемонструвати їх потужні торси.

Келен не часто зустрічалися чоловіки, подібні цим. Кожен з них був величезний. Всі вони були немов статуї, вилиті з одного шматка заліза і викувані із злитків розпеченої добіла сталі.

Як тільки Джеган рушив уперед, збираючись підійти до краю поля, щоб побачити, що там відбувається, Ніккі, помітивши тих грізних чоловіків, на яких дивилася Келен, нахилилася ближче до неї.

— Команда Джегана, — сказала вона видихаючи.

Тоді Келен зрозуміла, що вони робили. Переможець цього змагання битиметься з командою імператора. Ці чоловіки були там не просто для того, щоб спостерігати тактику команди, з якою вони зустрінуться.

Вони були там, щоб залякати гравців перед ними, гравців, які завоюють шанс змагатися з ними. Це була відкрита загроза прийдешнього бою.

Коммандер Карго помітив тільки що прибулого імператора і почав протискуватися через стіну охоронців. Келен впізнала цього чоловіка по його оригінальному татуюванні у вигляді змії. Вони з Джеганем обмінялися жартами, під знову лунаючі вигуки вітання чергового голу на полі.

— Ваша команда, здається, добре просувається, — сказав Джеган, коли рев трохи стих.

Коммандер Карго озирнувся через плече на Ніккі, наче змія, що розглядає свою здобич. Її проникливий погляд вже ковзав по чоловікові. Він повністю оглянув її пильним поглядом, перш ніж його увага повернулася до Джегана.

— Ну, Ваше Превосходительство, незважаючи на те, наскільки гарною є моя команда, я чудово знаю, що ваша команда не просто хороша, вона непереможна. Вони — поза сумнівом, кращі.

Шкіра на поголеній потилиці і бичачій шиї Джегана покрилася складками, коли він закивав.

— Твоя команда теж непереможна, але не перевірена по-справжньому в реальному змаганні. Мої чоловіки легко переможуть їх. У мене немає і краплі сумніву в цьому.

Коммандер Карго схрестив на грудях руки, якийсь час спостерігаючи за грою. Натовп схвильовано закричав, коли група чоловіків промчала мимо, тільки за тим, щоб розчаровано застогнати, коли вони явно провалили спробу збільшити рахунок. Карго знову повернувся до імператора.

— Але якщо вони дійсно виграють у вашої команди…

— ЯКЩО, — перервав його Джеган.

Карго посміхнувся, схиливши голову.

— Якщо вони переможуть, тоді це було б велике досягнення для такого скромного претендента, як я.

Джеган подивився на свого коммандера з підозрою.

— Велике досягнення, варте великої нагороди?

Карго вказав жестом на чоловіків на полі.

— Ваше Превосходительство, якщо моя команда виграє, кожен з них удостоїться нагороди. Кожен отримає жінку за своїм вибором.

Він зчепив руки за спиною, знизавши плечима.

— Було б цілком справедливо, якби я, як людина, яка підбирала кожного гравця і яка управляє такою успішною командою, теж удостоївся подібної нагороди.

Глибокий сміх Джегана був настільки грубим, що Келен мимоволі здригнулася.

— Думаю, ти правий, — сказав Джеган. — Тоді назви її мені, і якщо ви виграєте — вона твоя.

Карго захитався на п'ятах якусь мить, ніби обдумуючи свій вибір.

— Ваше Превосходительство, якщо моя команда переможе, — командер Карго хитро посміхнувся через плече, — Я хотів би мати в своєму ліжку Ніккі.

Холодний лютий погляд Ніккі зміг би розрізати сталь.

Його веселість тут же згасла. Джеган озирнувся через плече на жінку, незмінною увагою до якої він був останнім часом поглинений.

— Ніккі недоступна.

Коммандер кивнув, повернувшись на якийсь час до спостереження за грою. Після того, як вітання чергового раунду гри на полі вщухли, він скоса глянув на Джегана.

— Оскільки Ви так впевнені в Вашій перемозі, Ваше Превосходительство, то насправді, це — тільки обіцянка нагороди, яка нічого не значить, порожня ставка. Якщо Ви дійсно вважаєте, що ваша команда поза всякими сумнівів здобуде перемогу, то я не буду мати задоволення як-небудь скористатися такою нагородою.

— Тоді в такій ставці немає ніякого сенсу.

Карго зробив жест рукою в бік ігрового поля.

— Ви впевнені щодо успіху вашої команди, чи не правда, Ваше Превосходительство? Або Ви сумніваєтеся?

— Добре, Карго, — сказав, нарешті, Джеган, — Якщо ви переможете, вона буде тимчасово твоя. Але тільки тимчасово.

Коммандер знову схилив голову.

— Зрозуміло, Ваше Превосходительство. Але, як всі ми знаємо, Вам немає ніякої потреби боятися програшу Вашої команди.

— Я й не боюсь.

Чорні очі Джегана звернулися до Ніккі.

— Ти не заперечуєш проти мого невеликого парі, правда, люба?

Його усмішка повернулася.

— Зрештою, воно є лише гіпотетичним, оскільки моя команда не програє.

Ніккі вигнула брову.

— Як я Вам вже сказала, коли вперше прийшла, тепер не має ніякого значення, що я хочу, чи не так?

Посмішка Джегана затрималася на його обличчі, коли він якусь мить спостерігав за нею. Це була посмішка, що виглядала прикриттям думок про криваву розправу над проявом її зухвалості.

Коли інтенсивність гри на полі зросла, натовп всюди навколо почав налягати вперед, намагаючись отримати кращий огляд. Охоронці Джегана відтіснили людей назад, даючи імператорові більше простору.

Вони хотіли переконатися, що у них є достатньо місця, щоб, при необхідності, захистити його. Глядачі, бачачи серйозність намірів охоронців, неохоче позадкували.

В той час, як Джеган і командер Карго спостерігали за грою, повністю поглинені дією на полі, Келен, перевірила своїх спеціальних охоронців і переконалася, що вони теж захоплені грою.

Вони продовжували потроху тіснитися вперед, витягаючи шиї, пробуючи отримати кращий огляд. Келен наблизилася до Ніккі. Оскільки імператорські охоронці піднатиснули, витіснивши глядачів назад, це дало Келен і Ніккі більш широкий кут огляду так, що вони змогли бачити більше поля і гравців.

— Червоною командою управляє людина, про яку я тобі розповідала, — прошепотіла Келен. — Я думаю, що він пофарбував себе і всіх своїх гравців червоною фарбою для того, щоб ніхто його не впізнав.

Коли гравці пробігли мимо, вони вперше ясно побачили дикі малюнки, зображені на всіх чоловіках червоної команди.

Коли Ніккі побачила ті малюнки, вона була вражена.

— Добрі духи…

Вона спробувала посунутися вперед, щоб роздивитися краще. Келен, стурбована різкою зміною поведінки Ніккі і її очевидною тривогою, пішла з нею.

Келен помітила людину, яку всі звали Рубен. Він біг зліва з броцем, сильно притиснутим до його грудей, обходячи гравців, пірнаючих під нього.

Келен нахилилася ближче до Ніккі і вказала наліво, привертаючи її увагу до чоловіка на ім'я Рубен.

— Це він, — сказала Келен.

Ніккі нахилилася трохи вперед, щоб роздивитися, куди вказувала Келен. Коли вона побачила його, кров відринула від її лиця. Келен ніколи не бачила, щоб хтось ставав настільки попелястим так швидко.

— Річард…

Почувши це ім'я Келен миттєво зрозуміла, що воно правильне. Ім'я підходило цій людині. Вона не знала, чому, але воно просто підходило йому.

У неї не виникло ні краплі сумніву в тому, що Ніккі була права. Його ім'я було не Рубен, воно було Річард. Вона відчула дивне полегшення тільки через те, що дізналася його ім'я, дізналася його справжнє ім'я.

Боячись, що Ніккі може втратити свідомість, Келен підтримала її рукою за талію. Під своєю рукою вона відчула, що Ніккі тремтить всім тілом.

Вивертаючись від інших гравців, чоловік, що біг по полю в супроводі захисників флангів з кожного боку від себе, людина, якого, як вона тепер знала, звуть Річард, побачив Джегана краєм ока.

Його погляд на бігу ковзнув через імператора і зустрівся з пильним поглядом Келен. Зв'язок між ними, впізнавання в його очах, немов підняло її серце.

Коли Річард побачив Ніккі, що стояла поруч з нею, він спіткнувся.

Це зволікання дало шанс чоловікам, що переслідують його. Вони накинулися на нього, придавивши до землі. Зіткнення було настільки сильним, що броц вилетів у нього з рук.

Правофланговий нападник Річарда кинувся вперед плечем напереріз противникам, розкидаючи їх у сторони. Річард лежав долілиць, не рухаючись.

Келен відчула, як ніби серце підскочило до горла.

У той же момент другий захисник Річарда ударив ліктем по голові гравця, який збирався обрушитися вниз на Річарда. Коли супротивник упав у сторону, Річард, нарешті, ворухнувся. Бачачи чоловіків, що пролітають над ним, він відкотився вбік від побоїща, намагаючись віддихатися.

Через мить він уже стояв на ногах, хоча спочатку дещо хитався. Це була перша помилка, яку Келен побачила, що він скоїв.

Ніккі стояла, немов заморожена, втупившись на Річарда, її нижня губа тремтіла. Сльози хлинули з її блакитних очей. Келен задалася питанням, чи могло таке бути. Вона не вірила, що це можливо. Цього просто не могло бути.

Сидячи в променях згасаючого світла з підібганими до грудей колінами, прислухаючись до невгаваючого гулу табору за кільцем фургонів і варти, Річард понуро зітхнув.

Пальцями він пробіг по своєму волоссю. У голові не вкладалося, що Джеган міг схопити Ніккі. Він не міг навіть припустити, яким чином це взагалі могло статися. Один вид Рада-Хань на її шиї приводив його в відчай. Річарду здавалося, що весь світ розсипався на частини.

Як би він не боявся самої цієї думки, Імперський Орден, здавалося, зупинити було неможливо.

Ті, хто хотів самостійно вирішувати, як їм жити, були схоплені незліченними послідовниками Ордену, фанатиками рабських оман, прагнучими повсюдно насадити свої переконання за будь-яку ціну.

Цей підхід суперечив самій природі віри, але це навряд чи мало значення для фанатично віруючих; всі інші повинні були схилитися перед ними і прийняти цю віру, або померти.

Послідовники вчення Ордена йшли, куди і коли хотіли, руйнуючи все на своєму шляху. На даний момент вони контролювали велику частину Нового Світуу і весь Старий. Вони проникли навіть в далеку Вестландію, де він виріс. Річарду здавалося, що весь світ зійшов з розуму.

Гірше того, у Джегана було, як мінімум, дві скриньки Одена. Схоже, він тримав ситуацію в своїх руках. А тепер в його руках опинилася і Ніккі.

Серце Річарда розривалося при вигляді Ніккі із золотим кільцем в нижній губі, яка знову стала полонянкою людини, що безжально терзала її в минулому, але при вигляді Келен в полоні у тієї ж людини закипала кров.

Крім того, Річарда дуже гнітила думка, що Келен його не пам'ятає. Вона значила для нього більше, ніж що-небудь ще в цьому світі — вона сама була його світом. А тепер вона навіть не пам'ятає його імені.

Її сила і сміливість, її пристрасть, її розум, кмітливість, її незвичайна посмішка, яку вона дарувала тільки йому, завжди залишалися в його думках і серці, і залишаться до останнього його подиху.

Він згадував той день, коли вони одружилися, згадував, як сильно вона його любила і як була щаслива, коли він просто обнімав її. І тепер вона нічого цього не пам'ятає.

Він готовий був на все, щоб повернути їй те, чим вона була насправді, повернути їй саму суть її життя — і повернути її собі. Але тієї, ким вона була, в ній більше не було. Вогняний Ланцюг відняв у них все.

Насправді не мало ніякого значення, як сильно йому хотілося прожити життя з Келен або як він хотів, щоб люди могли самі вибирати свій життєвий шлях. У Імперського Ордена були свої плани розвитку людства.

У цей момент майбутнє видавалося Річарду безпросвітно безрадісним.

Краєм ока він помітив прямуючого до нього Джонрока. Ланцюг важко брязкав, тягнучись за велетнем по кам'янистій землі.

— Рубен, тобі треба поїсти.

— Я поїв.

Джонрок вказав на недоїдений шматок шинки, що балансував на коліні Річарда.

— Тільки половину. Тобі знадобляться сили для завтрашньої гри. Ти повинен поїсти.

При думці про те, що має статися на наступний день, тривога тільки ще тугіше скрутила шлунок Річарда.

Він підхопив товстий шматок шинки і простягнув його Джонроку.

— Я наївся. Доїж, якщо хочеш.

Джонрок посміхнувся несподіваному щастю, що привалило. На мить його рука зупинилася і лице набуло нерішучого виразу. Він подивився в очі Річарду.

— Ти впевнений, Рубен?

Річард кивнув. Джонрок нарешті взяв шинку і зубами відірвав пристойний шматок. Проковтнувши, він підштовхнув Річарда ліктем.

— Ти в порядку, Рубен?

Річард зітхнув.

— Я бранець, Джонрок. Як я можу бути в порядку?

Джонрок посміхнувся, думаючи, що Річард жартує. Коли Річард не посміхнувся у відповідь, Джонрок посерйознішав.

— Міцно ти отримав по голові сьогодні, — він нахилився трохи ближче, піднявши брову, дивлячись на Річарда. — Не дуже-то розумно з твого боку.

Річард кинув на нього короткий погляд.

— Що ти маєш на увазі?

— Сьогодні ми майже програли.

— Майже не вважається. У Джа-Ла не буває нічиєї. Або перемога, або поразка. Ми перемогли. Тільки це і має значення.

Джонрок злегка сахнувся від тону Річарда.

— Як скажеш, Рубен. Але якщо не заперечуєш, я все ж запитаю, що трапилося.

— Я припустився помилки.

Річард виколупав з твердої, сухої землі дрібний камінчик. Джонрок пожував, вважаючи, що на цьому все.

— Ніколи раніше не бачив, щоб ти допускав такі помилки.

— Трапляється. — Річард сам був злий на себе за цю помилку — за те, що дозволив собі так відволіктися. Він повинен був знати. Повинен був зіграти краще. — Сподіваюся, завтра я не зроблю помилок. Завтра важливий день, завтра все вирішиться. Я сподіваюся, завтра помилок не буде.

— Я теж сподіваюся. Ми пройшли довгий шлях, — Джонрок потряс важким шматком шинки перед Річардом, щоб додати своїм словам вагомості. — Ми не просто виграємо ігри, ми завойовуємо шанувальників. Зараз нас підтримує ціла купа людей. Ще одна перемога… — І ми чемпіони. І вся юрба буде тріумфувати за нас.

Річард кинув на правого нападника короткий погляд.

— Ти бачив, які вони здорові — ці хлопці з команди Джегана?

— Та ти не бійся, — обличчя Джонрока освітила хитра посмішка. — Я теж великий. Я тебе захищу, Рубен.

Річард не міг не посміхнутися йому у відповідь.

— Спасибі, Джонрок. Я знаю, що ти так і зробиш. Як завжди.

— І Брюс теж.

Річард вважав, що, швидше за все, так і буде. Цей гравець був солдатом Імперського Ордена, але в той же час і членом сильної команди з репутацією — команди Рубена, як називали її його люди. Не при командері Карго, звичайно.

Глядачі називали їх червоною командою, карго — своєю командою, але між собою гравці називали себе командою Рубена. Він був атакуючим. Вони навчилися довіряти йому. Брюс, як і деякі інші солдати в складі команди, спочатку без особливого захоплення сприйняв ідею з червоними символами, але тепер носив їх з гордістю. Інші солдати вітали його, коли він виходив на поле.

— Завтрашня гра буде… небезпечною, Джонрок.

Джонрок зі знанням справи кивнув.

— Я вже простежу за цим.

Річард знову посміхнувся.

— За собою прослідкуй, добре?

— Моя справа стежити за тобою.

Річард покатав в руці маленький камінчик, викопаний з землі, ретельно підбираючи слова.

— Підходить час, коли кожен повинен дивитися за собою. Бувають часи, коли…

— Зміїна морда..

Річард обірвав розмову, зрозумівши тихе попередження. Він підвів очі й побачив коммандера Карго, ідучого крізь ряд вартових. Він зовсім не виглядав щасливим.

Річард підкинув камінь і сперся на руки, коли Карго зупинився, підносячись над ним. Навколо чобіт командера піднялася хмара пилу. Він глянув униз на Річарда, уперши кулаки у боки.

— Що це було сьогодні, а, Рубен?

Річард вдивлявся в татуювання зміїної луски, помітні в гаснучому світлі.

— Тобі не подобається, що ми виграли?

Замість відповіді командер метнув погляд на Джонрока. Джонрок зрозумів усе без слів і швидко ретирувався до дальнього кінця вагона, наскільки дозволяла довжина ланцюга. Коммандер присів перед Річардом. Татуйована луска ворухнулася, нагадавши Річарду справжню зміїну шкуру.

— Ти знаєш, про що я говорю. Що це за ідіотські витівки?

— Мене збили. Команда супротивника завжди намагається це зробити. Періодично це повинно їм вдаватися.

— Я бачив, як ти викладаєшся на повну і не можеш заробити очко, тому що тобі не вистачило зовсім трохи, бачив, як ти намагаєшся уникнути випаду захисників і це не завжди тобі вдається, але я ніколи не бачив, щоб ти допускався таких ідіотських помилок.

— Мені шкода, — вимовив Річард. Він не бачив сенсу сперечатися про це.

— Я хочу знати причину.

Річард знизав плечима.

— Як ти і сказав, це просто ідіотська помилка.

Коммандер навряд чи міг уявити, як сам Річард був злий на себе. Завтра він просто не міг дозволити собі такої помилки.

— Втім, ми виграли, так що, завтра граємо з імператорською командою. Я ж обіцяв тобі, що приведу команду до гри з нею.

Коммандер підняв очі на мить, глянувши на перші нічні зірки, перш ніж заговорити.

— Ти ж пам'ятаєш, як тебе спіймали?

— Цілком.

Погляд його знову повернувся до Річарда.

— Тоді ти повинен пам'ятати, що в той день у мене було повне право вбити тебе. Я дарував тобі життя за умови, що ти будеш грати найкращим чином, щоб виграти для моєї команди цей чемпіонат. Сьогодні ти грав не найкращим чином. Твій крок міг коштувати моїй команді вильоту з змагань.

Річард не намагався втекти від пильного погляду.

— Не хвилюйся, командер. Завтра все буде якнайкраще. Обіцяю.

— Добре, — Зміїна морда, нарешті, посміхнувся, холодно скрививши губи. — Добре. Ти виграєш завтра, Рубен, і отримаєш свою жінку.

— Я знаю.

Посмішка стала хитрою.

— Ти виграєш завтра, і я отримаю свою жінку.

Річарда це не зацікавило.

— Правда?

Коммандер Карго кивнув.

— Якщо ми виграємо, ця фігуриста блондинка Імператора Джегана буде моєю.

Річард несхвально насупився.

— Про що ти? Джеган не дозволить тобі взяти когось типу неї, його власної жінки.

— У нас з імператором невелике парі. Він так впевнений, що його команда виграє, що я умовив його поставити на спір про результат матчу його саму цінну жінку. Її звуть Ніккі. Він називає її Королевою Рабів. Джеган найменше хоче поступитися нею мені, вона — це його нав'язлива ідея. Але я думаю, ти можеш виграти її для мене, — погляд його зосередився на власних внутрішніх хтивих думках. — Я б дуже цього хотів — так само сильно, як Джеган хотів би зворотного, вважаю, — він повернувся до реальності і похитав пальцем перед обличчям Річарда. — Та й для твого ж власного блага ти повинен виграти.

— І тоді я зможу вибрати собі жінку?

— І тоді ти зможеш жити. Програєш завтра — і я дарую тобі смерть, яка повинна була спіткати тебе ще тоді, коли ти перебив моїх людей, — хитра посмішка повернулася на обличчя коммандера Карга. — Але якщо виграєш, вибереш собі жінку, як я і обіцяв.

Річард зустрів його погляд.

— Я вже обіцяв, що завтра зроблю все, від мене залежне. Я завжди тримаю обіцянки.

Коммандер кивнув.

— Добре. Ти виграєш завтра, Рубен, і всі будуть щасливі, — він хихикнув. — Втім, Джеган щасливий не буде — ні на гріш. А якщо подумати, Ніккі теж навряд чи буде хоч скільки-небудь щаслива, але мене це не хвилює.

— А імператор? Думаєш, його це не хвилює теж?

— Його-то хвилює, це вже точно. Карго знову хихикнув. — Джеган з розуму зійде, якщо йому доведеться покласти Ніккі в мою постіль. У мене свої рахунки з цією жінкою. І я маю намір насолодитися зведенням цих рахунків.

Річард намагався мовчати і здаватися незворушним, хоча йому дуже хотілося накинути командеру на шию ланцюг і придушити його.

Карго піднявся.

— Ти виграєш цю гру, Рубен.

Річард довго дивився в спину відходячому негіднику.

Упевнившись, що командер віддалився, Джонрок підібрав довгий ланцюг, щоб той не тягнув його за нашийник і підійшов ближче до Річарда.

— Що він сказав, Рубен?

— Він хоче, щоб ми виграли.

Джонрок коротко реготнув.

— Готовий посперечатися, що хоче. Власник команди-чемпіона може зажадати собі що завгодно.

— Оцього я й боюсь.

— Чого?

— Іди відпочинь, Джонрок. Завтра буде насичений день.

Річард різко прокинувся від неглибокого сну. Навіть самої пізньої ночі табір ряснів звуками і активністю. Здавалося, що все навколо заповнювалося криками солдатів, сміхом, і лайкою. Брязкав метал, тихо іржали коні, ревли мули.

Вдалині Річард міг бачити схил поряд з лініями солдатів і возів, освітлених смолоскипами. Навіть посеред ночі будівництво тривало без зупинки.

Але нічого з цього не було тим, що розбудило його. Щось поблизу привернуло його увагу.

Він помітив, як якісь тіні ковзнули через кільце охоронців і коло низьких фургонів постачання, в яких розміщувалася його в'язниця. Він нарахував чотири темні постаті, які тихо кралися крізь темряву.

Швидко озирнувшись по сторонах, він зауважив щеінших праворуч. Його спантеличив питання, чи дійсно вони непомітно прокралися або все ж охоронці дозволили їм пройти.

Оцінивши їх розміри, Річард зрозумів, хто вони такі. Після того, як командер Карго розповів йому про свою ставкою на гру з Джеганем, Річард очікував відвідувачів. Це було саме останнє, чого йому бракувало, але не схоже, щоб йому якось могла представитися можливість вплинути на цю угоду.

Його дуже сильно хвилювало те, що він прикутий до фургона — його свобода дій була обмежена. Він навряд чи міг сховатися. І вже тим більше не міг втекти.

Боротьба з п'ятьма, а може і більше людьми, була зовсім не тим, що б він хотів пережити перед грою наступного дня. Він ніяк не міг дозволити собі бути пораненим, тим більше, зараз.

Він глянув у бік і помітив, що Джонрок був далеко. Здоровань лежав на боці, відвернувшись в інший бік, і міцно спав. Поклич він сплячого флангового нападаючого — і він втратив би єдину перевагу: раптовість.

Ті, хто намагалися напасти на нього, думали, що він спить. Річард прекрасно розумів — якщо він покличе Джонрока, то ці п'ятеро зможуть кинутися на Джонрока і перерізати йому горло, а вже потім зайнятися Річардом, не турбуючись про можливі перешкоди.

Четверо великих чоловіків підкралися вже близько, утворивши півколо. Вони, очевидно, знали, що ланцюг не дозволить йому втекти, а таке угрупування обмежить його простір для маневру. Судячи з того, як вони тихо підкрадалися, ймовірно, вони його вважали сплячим.

Один з них, скинув руками по сторонах для утримання рівноваги, і розмахнувся ногою збираючись пнути Річарда по голові, немов по броцу, коли намагаються вибити його в супротивника. Річард був готовий.

Він перекотився в сторону і як батогом хлеснув довгим ланцюгом, замотавши його навколо щиколотки людини. З усієї сили він смикнув ланцюг назад. Ноги людини вислизнули з-під нього. Він гепнувся об землю спиною з огрядним глухим стуком, при цьому вдарившись головою об землю.

— Вставай, — рикнув один з останніх, оскільки вони здогадалися, що Річард не спав.

Річард, згинаючись, зібрав ланцюг по довжині позаду себе на землі, утримуючи її поза увагою, і не вставав.

— Або що? — Запитав Річард.

— Або ми зітнемо твою голову прямо там, де ти сидиш. Незалежно від того, будеш ти сидіти або стояти, ти все одно будеш битий.

— Ага, так значить ви й справді боїтеся, — як і всі говорять про вас навколо.

Людина на мить завмерла.

— Ти це про що?

— Ви боїтеся, що програєте нам завтра, — відповів Річард.

— Ми нічого не боїмося, — пролунав голос іншої темної фігури.

— Вас би тут не було, якби ви не боялися.

— Ми тут не через те, що чогось там боїмося, — сказав перший. — Ми всього лише виконуємо те, що зажадав від нас Його Високоповажність.

— Ого, — здивувався Річард. — Так це виявляється Джеган боїться, що ми поб'ємо вас. Ну тоді мені це говорить багато про що. І, між іншим, це дещо повинно говорити і вам в тому числі — ми краще вас і ви не зможете перемогти в чесному змаганні. Джеган це добре розуміє і саме тому він послав вас — тому що ви недостатньо гарні, щоб побити нас в Джа-Ла.

Як тільки інша людина, видавлюючи з себе прокляття, повільно рушила, намагаючись схопити його, Річард замахнувся зібраним в петлю ланцюгом з-за спини так сильно, наскільки міг. Ланцюг врізався в бік лиця того чоловіка. Закрутившись, той закричав від несподівано болючого удару.

Як тільки на нього кинувся третій, Річард відкинувся на плечі. З усіх сил він штовхнув в живіт нападника, звертаючи всю інерцію того, проти нього самого ж. Удар немов тараном вибив все повітря з легенів і відкинув людину назад.

Перший вже знову був на ногах. Той, який отримав ланцюгом по обличчю, все ще корчився на землі. Інший віддихувався, притискаючи рукою посередині живота, перекотився на ноги і жадав помсти. Четвертий і п'ятий зайшли з обох сторін.

Двом вже битим не терпілося приєднатися до бійки. І ось вже вчотирьох вони накинулися одночасно. Занадто багато рук одночасно намагалися схопити ланцюг Річарда, щоб йому вдалося перешкодити піймати його.

Коли він спробував відкинути ланцюг подалі від їх досяжності, один з них стрибнув і зумів міцно вхопитися за ланцюг обома руками.

Річард крутанувся і своєю ногою підкосив одного з решти за ноги. Той з силою гепнувсявся на плече. Двоє інших схопилися за ланцюг і, рикнув від надзвичайної натуги, смикнули її назад. Послаблений ланцюг миттєво туго натягнувся.

Відчувши раптовий поштовх і не дозволяючи себе розірвати, Річард кинувся вперед, перекидаючись тілом. Біль від задухи в горлі була настільки жорстокою, що з секунду він думав, що залізний нашийник зламав його трахею.

Скориставшись заминкою Річарда, поки він боровся з власним почуттям паніки, один з нападників вдаривв його по ребрах. Йому здалося, що від удару зламалося ребро. Річард спробував подалі відкотитися від них, але вони знову смикнули ланцюг з іншого боку, вивертаючи нашийник на іншу сторону. Залізо обпалювало, встромилася в шкіру.

Охоронці залишалися неподалік, спостерігаючи за ними. Вони ніяк не прагнули втрутитися. Зрештою, вони були на боці команди імператора.

Коли ланцюг уже туго натягнулася, Річард схопився за неї, став на коліна і спробував стримати натяг і не дати нападникам переламати ланцюгом і нашийником його шию. Троє з них потужно потягнули. Їм вдалося повалити Річарда на спину.

На його обличчя спрямувався чобіт. Річард ухилив голову якраз вчасно. Полетів пил і бруд. Кулаки і чоботи кинулися до нього з усіх боків.

Утримуючи ланцюг однією рукою, Річард скористався іншою, щоб врізати одному з них. Він блокував удар від іншого і ліктем тицьнув у стегно третьому, на якусь мить змушуючи його опуститися на коліно.

І все ж, з якою б швидкістю він не відбивав їх удари, вони продовжували сипатися градом. Оскільки нападники не послаблювали натяг ланцюга, у нього не було достатньої маневреності, та й він не міг наважитися випустити ланцюг зовсім.

Річард цілком занурив себе в оборону присідаючи, захищаючи себе посередині, залишаючи себе настільки найменшою мішенню, наскільки він міг, намагаючись отримати максимальне управління ланцюгом, наскільки він міг.

Один з них заносить руку і спрямовує її в удар. Річард відпускає ланцюг і використовує ліве передпліччя, щоб відхилити удар. У той же самий час він проникає всередину області захисту людини і таранить ліктем в щелепу нападника і проламує силою його кістку. Людина відсахується назад.

Тепер, маючи послаблення в ланцюзі, Річард ухилився від удару і штовхнув збоку в коліно людини.

Удар був досить нищівним, щоб змусити того заволати від болю і щоб той почав шкандибати назад в спробі уникнути небезпеки, але Річард миттєво скористався можливістю пнути іншого в бік коліном, щоб потім підкосити його ногою.

Як тільки той повалився, впавши на землю, Річард заїхав своїм коліном в обличчя людини.

Коли налетів інший удар, Річард ухилився вліво і схопив зап'ястя людини. Залізною хваткою утримуючи зап'ястя, він сильно вдарив ребром своєї лівої руки в задню частину ліктя людини. Суглоб хруснув. Людина закричала, коли потягнула геть свою переламану руку.

Налітав інший удар. Річард відхилив його в сторону повз свого обличчя, і коли той заніс швидкий удар іншою рукою, Річард відігнув руку в протилежному напрямку поверх іншої руки нападника.

Схрестивши руки людини і передавлюючи в ліктях, щоб не дати ані найменшого шансу на вивільнення, Річард використав вигнуті руки, як важелі, і перекинув громилу.

Навіть незважаючи на ці перемоги, що вже були на його рахунку, йому все ж було важко відбиватися, адже ланцюг сильно сковував його рухи. І, тим не менше, він розумів, що, незважаючи на труднощі, йому не залишається нічого іншого, як вирішувати, що йому потрібно робити, а чого ні.

Була і ще одна невдача для Річарда в боротьбі з чоловіками — він не насмілювався скористатися тими прийомами, які йому не терпілося застосувати.

Якщо він вб'є хоч когось із цих гравців імператора, то, найбільш ймовірно, це послужить виправданням Джегану винести рішення про страту, нібито за вбивство його гравців.

Звичайно, Джеган навряд чи потребував виправдання, якщо йому захочеться йогостратити, але команда Річарда встигла прославитися і якби Річард був страчений, то солдати в таборі почали б підозрювати, що Джеган зробив це, оскільки знав, що його команда не зможе перемогти команду Річарда.

Річард, звичайно, сумнівався, що Джеган особливо турбувався з цього приводу, але вбивство довелося б йому пояснювати.

Якби ключовий коммандера Карго був мертвий, то Джегану не довелося б турбуватися з приводу програшу Ніккі. Команда Джегана була грізною, і мала вельми хороші шанси на перемогу, але без Річарда, як ключового, без всяких сумнівів, команда імператора виявиться переможцем.

У той же час, Джеган міг і не обтяжувати себе турботою про страту Річарда. Гравців його команди переповнювала рішучість і самим справитися з цим завданням. Вони б не зазнали ніякого покарання, убий вони в бійці Річарда.

Будь-хто, якою б владою він не був наділений, за винятком коммандера Карга, хоча мабуть навіть і він теж, подумав Річард — ніхто не посміє роздути проблему через те, що полонений був убитий в якійсь бійці.

Постійно хтось помирав у таборі під час бійок. Такі поєдинки були досить рядовою подією і, наскільки знав Річард, за це рідко несли покарання. Ця подія була б видано всього лише, як спір, який погано закінчився.

Але, тим не менш, найстрашніше полягало в тому, що якщо Річарда уб'ють, то тоді у Келен не залишиться жодного шансу. Вона б назавжди залишить у владі заклинання Вогняного Ланцюга, і жила б, як привид свого минулого.

Лише ця думка наповнила бій Річарда люттю, нехай навіть він був обтяжений обмеженням не зробити вбивства. Стримувати удари було зовсім нелегко при такому напруженні битви за своє власне життя, і Річарду діставалося майже така кількість ударів, яку і він, в свою чергу, наносив.

Коли один з нападників знову замахнувся, Річард схопив того за руку. Крякнувши від зусиль, він пірнув під витягнуту руку, вивернув її навколо, і через сальто повалив ворога на землю.

Оскільки і сам Річард повалився на землю, він згріб по довжині ланцюг і крутанулся, хльоснувши ним по обличчю одного з них. Пролунав огидний звук ударустали об плоть і кістку. В цей момент хтосьінший досить сильно штовхнув Річарда і вибив повітря з його легень.

Удари, які отримував Річард, прибили його до землі. Миті, що пройшли з моменту початку битви, здавалися годинами. Його люті спроби захищатися слабшали.

Якраз в той момент, коли один з них знову кинувся на нього, його несподівано відсмикнуло назад.

Джонрок закинув петлю зі свого ланцюга на шию людини. Оскільки той чіплявся за ланцюг і щосили намагався набрати повітря, Джонрок тягнув його подалі від Річарда. Шалено махаючи кулаками і ногами і молотячи ланцюгом, Джонрок допомагав Річарду відігнати чоловіків.

У темряві з'явився ще хтось, хто вивергав гнівні погрози, пробігаючи через кільце охоронців. Річард був настільки зайнятий боротьбою, намагаючись ухилитися від шквалу кулаків, що не помітив, хто це був.

І тут раптом нова людина схопила одного з нападників за волосся і жбурнула його геть. У світлі сусідніх факелів Річард розгледів лускате татуювання.

Коммандер Карго кричав, що всі п'ятеро боягузи і погрожував стратити їх. Він штурхав їх і розсипався наказами забиратися з території його команди.

Всі п'ятеро схопилися на ноги і різко розчинилися в ночі. Все раптово закінчилося. Річард залишився лежати в багнюці, навіть не намагаючись піднятися.

Коммандер Карго сердито тицьнув пальцем на охоронців.

— Якщо ви кому-небудь ще раз дозволите пробратися сюди, я з кожного живцем здеру шкіру! Вам ясно?

Охоронці позаду кільця фургонів, виглядаючи боязкими і схвильованими, дружно відповіли, що зрозуміли. Вони поклялися, що ніхто більше не пройде.

Оскільки Річард лежав, задихаючись від болю і намагався віддихатися, він ледь чув крики коммандера. Нехай навіть боротьба була короткою, але від потужних ударів гравців з команди Джегана залишилися сильно забиті місця.

Джонрок опустився на коліна, намагаючись підтримати Річарда за спину.

— Рубен, ти як, в порядку?

Річард обережно посовав руками, підняв коліна і обережно покрутив ногою, перевіряючи відбиту кісточку, оцінюючи стан кінцівок, засвідчити, чи все працездатне і намагаючись зрозуміти, чи може він управляти своїми частинами тіла.

Забиття були повсюдно. Йому стало багато легше, коли він зрозумів, що у нього немає переломів, але він все ще не хотів спробувати встати. Він не думав, що прямо після цього він зможе встояти.

— Думаю, що так, — відповів він.

— Заради чого все це було затіяно? — Зажадав пояснень Джонрок у Змії-морди.

Коммандер Карго знизав плечима.

— Джа-Лайдін.

Джонрок запнувся від такої несподіваної відповіді.

— Джа-Лайдін?

— Гра Життя. Чого ж ти хочеш?

Все більше хмурніючи і хмурячись, Джонрок, очевидно не розумів про що йдеться. Річард розумів.

Гра Життя була багато більшим, ніж якимось дійством на полі. Вона включала все, чим була оточена гра — все, що траплялося до неї і після неї. Це непросте переплетення подій, що починалося стратегією і попереднім залякуванням, тривало і під час власне самої грою на полі, і замикалося тими наслідками, що складалися за результатами гри.

Ті нагороди, що можуть бути отримані після гри, попередні події перед грою, стають невід'ємною частиною гри, як такої. Джа-Ла далеко не просто гра на полі, вона залучає все і вся.

Життя перетворювалося в виживання. Чи залишишся ти живий, чи ти помреш — все залежало від того, що ти зробиш по життю. Виживання — ось що мало значення. Все ставало частиною гри, так само, як і все в житті мало значення.

Табірні повії, що намагаються прирізати гравців команди супротивника з метою принести перемогу своїй команді, розфарбовування гравців червоною фарбою, або проламування черепа ключового іншої команди посеред ночі — все це складові частини гри життя.

Якщо ти маєш намір жити, то ти повинен боротися, щоб жити. Все було просто, як ця дилема. Це була Гра Життя. Життя і смерть були реаліями, що зводили рахунки не за якимись там кимось запропонованим набором правил.

Якщо ти помер через те, що не зміг захистити себе, то ти не зможеш грати, після того, як ти будеш мертвий. Ти повинен боротися за своє власне життя, боротися, щоб перемогти, незважаючи на обставини.

Коммандер Карго стояв поряд.

— Трохи відпочиньте — ви обидва. Завтрашній день покаже, жити вам чи вмерти.

Карго попрямував до кільця охоронців, продовжуючи кричати на них на ходу.

— Спасибі, Джонрок, — подякував Річард, після того, як командер пішов. — Ти прибув дуже доречно і вчасно.

— Я ж казав тобі, що буду наглядати за тобою.

— Ти поступив добре, Джонрок.

Джонрок посміхнувся.

— А ти вчиниш добре — завтра. Адже так, Рубен?

Річард кивнув, ковтнувши повітря.

— Обіцяю.

* * *

Верна подивилася на Морд-Сіт, прокрокувавши на іншу сторону маленького столу і зупинилася.

— Що трапилося, Кара?

— З'явився якийсь запис у дорожньому щоденнику?

Верна важко зітхнула, повернувшись до перегляду звітів, які вона вивчала. Вони повідомляли про те, що внизу в таборі Ордена активувалася діяльність навколо ігор Джа-Ла.

Верна згадала про те, що відбувалося ніби ціле життя назад у Палаці Пророків, коли Уоррен вперше розповів їй усе про Джа-Ла, про те, як Імператор Джеган приніс Джа Лайдін в Старий Світ. Поряд з багатьма іншими речами, Уоррен вивчав Джа Лайдін і знав багато про неї.

Верна зловила себе на тому, що вона не стільки читала повідомлення, скільки згадувала про Уоррена. Як вона тужила за ним. Як вона сумувала за багатьма людьми, яких забрала ця війна.

— Ні, боюся, що ні, — сказала Верна. — Я залишила повідомлення в дорожньому щоденнику на випадок, якщо Енн загляне у свій, але вона все ще не відповіла.

Кара наполегливо постукала пальцем по столу.

— Очевидно, що з Ніккі і Енн щось трапилося.

— Я це не заперечую.

Верна розвела руками.

— Але ми не можемо нічого з цим поробити, адже ми навіть не знаємо, як трапилося з ними це щось. Що ми можемо зробити? Де нам ще шукати? Ми обшукали палац, але він настільки великий, що неможливо сказати, скільки місць ми, можливо, пропустили.

Вираз обличчя Кари було частково розгніваним, частково стурбованим і частково нетерплячим. Через все те, що відбувалося і, перш за все, через Річарда, який невідомо куди запропастився, Верна прекрасно розуміла, що відчувала ця жінка.

— Ваші Сестри знайшли хоч що-небудь незвичайне?

Верна похитала головою.

— Інші Морд-Сіт?

— Нічого, — сказала Кара, зітхнувши і взялася знову крокувати. Вона якусь мить обдумувала ситуацію, потім знову повернулася до Верне.

— Я все ж думаю, що що б не трапилося, це повинно було трапитися тієї вночі, коли вони спускалися до могил.

— Я не кажу, що ти неправа, Кара, але ми навіть не впевнені, що вони взагалі спускалися до могил. Що, якщо вони передумали з деяких причин і пішли спочатку кудись в інше місце? Що, якщо хто-небудь приніс Енн повідомлення або що-небудь ще, і вони кудись помчали? Що, якщо щось трапилося перш, ніж вони спустилися до могил?

— Я так не думаю, — сказала Кара, склавши руки й знову взявшись крокувати. — Я все ж думаю, що там внизу щось не так. Щось внизу в могилах просто пішло неправильно.

Верна не стала питати, що могло бути «неправильно». Вона вже робила це раніше абсолютно безрезультатно. Кара не знала, що було неправильно. У неї просто було невизначене почуття, що щось неправильно там внизу в могилах.

— Твоє почуття не сильно допомагає нам, щоб продовжити. Можливо, якщо б це було щось трохи більш визначене.

— Невже ти вважаєш, що я не пробувала думати про те, що могло бути причиною цього?

Верна дивилася, як Кара повільно ступила.

— Добре, якщо ти не знаєш, що змушує тебе так відчувати, можливо, є хтось ще, хто може знати, чому ти думаєш, що там щось не так.

— Це схоже на лорда Рала. Він завжди говорив, що потрібно думати про рішення, а не про проблему. — Кара зітхнула.

— Але ніхто ніколи не спускався вниз…

Раптом вона повернулася і клацнула пальцями.

— Ось!

Верна підозріло насупилася.

— Що ось?

— Хтось, хто знає це місце.

— Хто?

Кара вперлася обома руками в стіл і нахилилася вперед з усмішкою.

— Служителі склепу. У Даркена Рала були люди, які дбали про могили — так чи інакше, дбали про могили його батька.

— Що ти сказала про могили? — Запитала Бердіна, зайшовши в кімнату.

Найда, висока білява блакитноока Морд-Сіт, йшла разом з нею. Верна побачила Еді, замикаючу хід.

— До мене тільки що дійшло, що служителі склепу можуть знати щось про могилах, — сказала Кара.

Бердіна кивнула.

— Ти ймовірно права. Деякі написи там внизу зроблені на древнєд'харіанській мові, тому Даркен Рал іноді брав мене з собою, щоб допомогти йому з перекладом. Даркен Рал був дуже вимогливий до догляду за могилою його батька. Він страчував людей, які не змогли належним чином подбати про це місце. Це все-таки могила його батька.

— Це — тільки кам'яні підземелля, — недовірливо сказала Верна.

— Там унизу більше немає нічого — ніяких меблів, завіс чи килимів. Що ж там можна вимагати?

Бердіна, що стояла стегном навпроти столу, схрестила на грудях руки і нахилилася трохи вперед, як ніби збираючись попліткувати.

— Ну, він наполягав лише на одному — щоб свіжі білі троянди завжди заповнювали вази. Вони повинні були бути чисто білими. Він також вимагав, щоб факели завжди залишалися палаючими. Служителі склепу не повинні були дозволити навіть пелюстці троянди впасти на підлогу або догорілому смолоскипу охолонути, не будучи заміненим новим палаючим.

Якщо Даркен Рал, відвідуючи склеп свого батька, бачив пелюстку троянди на підлозі або якщо один з факелів догорів, то він приходив в лють. Служителів склепу страчували через такі порушення, тому, як ти можеш собі уявити, вони були вельми уважні до своїх обов'язків. Вони повинні бути добре знайомі з цим місцем.

— Тоді ми повинні поговорити зі служителями склепу, — сказала Верна.

— Ви можете пробувати, — сказала Бердіна. — Але я не думаю, що вони зможуть вам багато чого сказати.

Верна наполягала.

— Але чому б і ні?

— Даркен Рал боявся, що вони можуть погано відгукнутися про його покійного батька, перебуваючи в гробниці, — Бердіна зробила рух у вигляді ножиць двома пальцями. — Тому їм відрізали язики.

— Дорогий Творець, — пробурмотіла Верна, торкнувшись пальцями лоба. — Цей чоловік був монстром.

— Даркен Рал давно вже мертвий, — сказала Кара, — Але служителі склепу повинні все ще знаходитися поблизу. Вони знають це місце краще, ніж будь-хто інший.

Вона попрямувала до дверей.

— Ходімо подивимося, що ми можемо дізнатися.

— Я думаю, що ти права, — сказала Верна, обходячи навколо столу. — Якщо ми отримаємо від них хоч якусь інформацію, це зможе допомогти нам залагодити питання. Якщо там дійсно щось не так, ми повинні знати про це. Якщо ні — тоді ми повинні спрямувати наші зусилля на щось інше.

Еді спіймала Верну за руку.

— Я тільки прийшла говорити, що я від'їжджаю.

Верна здивовано моргнула.

— Ти хочеш поїхати? Чому?

— Мене турбує, що нікого немає біля Замку Чарівників. Що, якщо Річард прийде туди шукати нашу допомогу? Він повинен знати, що ми зробили. Він повинен знати, що Замок закритий. Він повинен знати, що Ніккі запустила в дію шкатулку від його імені. Він повинен знати, що Ніккі і Енн зникли. Йому може навіть бути потрібна допомога обдарованої. Повинен бути хтось там, якщо він з'явиться біля Замку.

Верна зробила жест на захід перш, ніж поглянути в абсолютно білі очі Еді.

— Але Замок Чарівників запечатаний. Де ти зупинишся?

Широка усмішка Еді розсунула в сторони мережу чітких зморшок.

— Ейдіндріл покинутий. Палац сповідниць порожній. Я не буду без даху. Крім того, я звикла перебувати в лісі, а не в цьому… — вона обвела навколо себе пальцем, — У цьому місці. Воно послаблює мій дар, як і будь-якої іншої обдарованої людини, крім Рала. У мене труднощі з використанням мого дару тут, щоб я могти бачити. Це дуже незручно для мене. Я вирішила за краще хоч щось робити, а не сидіти тут марно в темряві, яку це місце на мене накладає.

— Ти дуже нам допомогла, — заперечила Верна. — Ти допомогла з безліччю речей, які ми знайшли в книгах.

Еді підняла руку, щоб змусити її замовчати.

— Ви зрозуміти би це без мене. Я марна тут. Я стара, яка заважатиме вам під ногами.

— Це навряд чи вірно, Еді. Всі Сестри дуже цінують твої знання. Вони мені це говорили.

— Можливо, але я відчуватиму себе краще, якщо буду мати якусь мету замість того, щоб блукати по цьому… — вона знову зробила невизначений жест навколо неї, — Великому кам'яному лабіринту.

Верна сумно поступилася.

— Я розумію.

— Я буду сумувати без тебе, — сказала Бердіна.

Еді кивнула.

— Правда. І я теж буду тужити без тебе, дитино, і без бесід, які ми мали.

Кара кинула підозрілий погляд на Бердіну, але нічого не сказала.

Еді потягнулася і схопила плече Найди.

— Найда буде тут для тебе.

— Не хвилюйся, я складу їй компанію, — сказала Найда, пильно подивившись на Бердіну.

— Я не дозволю їй стати самотньою.

Бердіна вдячно посміхнулася Найді і кивнула Еді.

— Ми оточені більшою кількістю ворогів, ніж зірок на небі, — сказала Кара.

— Як ти очікуєш, що сліпа жінка пройде крізь них усіх?

Еді стиснула губи, збираючись з думками.

— Річард Рал, напевно розумна людина, мм?

Кара виглядала здивованою питанням, але все одно відповіла.

— Так. — Вона склала на грудях руки. — Іноді навіть занадто розумним.

Еді посміхнулася останньому твердженню.

— Він розумний, тому ти завжди слідувала його наказам?

Кара пирхнула в короткому смішку.

— Звичайно, ні.

Брови Еді піднялися в хибному здивуванні.

— Ні? Чому ні? Він наш лідер. Ти тільки що сказала, що він розумна людина.

— Розумний, так. Але він не завжди бачить небезпеку навколо нього.

— А ти бачити?

Кара кивнула.

— Я можу бачити небезпеку, він не може.

— Ах. Значить, ти можеш бачити небезпеку, яку його зрячі очі не бачать?

Кара посміхнулася.

— Іноді лорд Рал так же сліпий, як кажан.

— Кажани бачать також і в темряві, хіба ні?

Кара нещасно зітхнула.

— Я припускаю, так.

Вона повернулася до предмету обговорення.

— Але я потрібна лорду Ралу, щоб бачити небезпеки навколо нього, які він не бачить.

Довгим тонким пальцем Еді постукала по лобі Кари.

— Ти бачиш цим, так? Бачиш небезпеки за нього? — Еді вигнула брову. — Бачиш небезпеки, які одними лише очима не побачити? Іноді відсутність очей дозволяє мені бачити більше.

Кара насупилася.

— Це все може бути добре і прекрасно, але, тим не менш, як ти маєш намір пройти крізь армію Ордена? Ти ж, звичайно, не думаєш про спробу йти через табір.

— Це, якщо бути точною, те, що я і повинна зробити.

Еді підняла палець до стелі.

— Сьогодні буде хмарно. Сьогодні ввечері буде темна ніч. Через товсті хмари, коли сонце тільки сяде, а місяць ще не зійде, ніч буде чорною, як смола. Такою ніччю, ті, що з очима, не зможуть бачити, але я бачу в темряві способом, яким вони не можуть. Я буду в змозі йти серед них, і вони не будуть бачити мене. Якщо я буду триматися подалі від тих, хто не спить і спостерігати, то я буду не більше, ніж тінь серед тіней. Ніхто не приділить мені ніякої йваги.

— У них є багаття, — вказала Бердіна.

— Вогонь засліпить їхні очі до того, що знаходитися в темряві. Коли горить вогонь, люди бачать, що є на світлі, але не бачать що в темряві.

— А що, якщо деякі з тих солдат випадково побачать чи почують тебе, або що-небудь в цьому роді? — Запитала Кара. — Що тоді?

Еді злегка посміхнулася, нахиляючись до Морд-Сіт.

— Ти не хотіла би зустріти чаклунку в темряві, дитя.

Кара виглядала досить схвильованою відповіддю, щоб заперечити.

— Я не знаю, Еді, — сказала Верна. — Я дійсно хотіла б, щоб ти була тут, в безпеці.

— Дозволь їй піти, — сказала Кара.

Коли кожен здивовано на неї подивився, вона продовжила.

— Що, якщо вона права? Що, якщо лорд Рал дійсно з'явиться біля Замку Чарівника? Він повинен буде дізнатися про все, що трапилося. Він повинен буде знати, що йому не слід входити в Замок Чарівників, інакше він може загинути в пастках, які всюди розставив Зедд. Що, якщо лорд Рал буде потребувати якоїсь допомоги? Якщо вона думає, що може знадобитися йому, тоді вона повинна бути там. Я б, наприклад, не хотіла, щоб хто-небудь заважав мені допомагати йому.

— Крім того, — сказала Бердіна, сумно перезирнувшись зі старою чаклункою, — У цьому місці зовсім не безпечно. Вона, ймовірно, буде там в більшій безпеці, ніж кожен з нас тут. Коли війська, нарешті, увійдуть до палацу, тут зовсім не буде безпечно. Це буде одним довгим кривавим кошмаром.

Еді посміхнулася, потягнувшись до Бердіни і торкнувшись її щоки.

— Добрі духи спостерігати за тобою, дитино, і всіма вами тут.

Верні дуже хотілося вірити в це.

Вона задалася питанням, що б вона зробила на місці аббатиси Сестер Світла, фактично нею не будучи.

* * *

Закінчуючи останні штрихи їх войовничого червоного забарвлення, Річард намагався не дозволити людям помітити, наскільки болючими були його рани в дійсності. Він не хотів, щоб щось відволікало їх від майбутньої битви.

Його кісточка пульсувала, ліве плече було запаленим, а ті удари, які дісталися йому по голові, як і раніше віддавалися болем у м'язах шиї. Після короткої, але запеклої боротьби йому не вдалося гарненько виспатися. І все ж, наскільки він міг судити, всі кістки були цілі.

Він подумки відсторонився від болю і втоми. Він не повинен звертати уваги на удари або втому. Він повинен виконати завдання. І головне, успішно завершити задумане. Якщо він зазнає невдачі, то щоб виспатися у нього буде в запасі вся вічність.

— Сьогодні наш шанс влаштувати собі тріумф, — сказав Джонрок.

Річард, вхопивши підборіддя Джонрока, відвів його голову трохи вбік, щоб на нього потрапляло побільше проникаючого тьмяного світла. Але не зронив ні слова.

Він нахилився вбік і вмочив палець у відро з червоною фарбою і домалював ще один символ сили над іншим вже намальованим, щоб підстрахуватися. Йому було шкода, що він не знає символу «здорового глузду», тоді б він зміг розфарбувати ним всю голову Джонрока.

— Хіба ти не поділяєш цієї думки, Рубен? — Наполягав Джонрок. — Нашої можливості восторжествувати сьогодні?

Всі інші перетворилися на слух, чекаючи відповіді Річарда.

— Ти добре її знаєш, Джонрок. Викинь цю дурницю з голови.

Річард перервався з розфарбуванням Джонрока і обвів червоним від свіжої фарби пальцем навколо, ніби пройшовшись по всіх очах, звернених на нього.

— Ви всі чудово це знаєте, — принаймні — повинні. Забудьте думати про славу. Гравці команди імператора зараз не в роздумах про славу — вони думають, як вбити вас. Ви розумієте це? Вони хочуть убити вас! Інакше уб'ють їх. Сьогодні той день, коли нам доведеться боротися, щоб залишитися в живих. Саме цього торжества я бажаю: життя! І цього торжества бажаю кожному з вас. Я хочу, щоб ви жили.

Джонрок скривив обличчя, висловлюючи недовіру.

— Але Рубен, після того, як ті гравці спробували настукати тобі по голові вчора ввечері, ти повинен прагнути зрівняти рахунок.

Всі чоловіки були в курсі нападу. Джонрок вже розповів їм про це — про те, як їх ключовий абсолютно один відбивався від п'ятьох громил.

Річард не став встрявати під час його похвальби, але не дав продовжити розповідь, де мова пішла про те, скількох він перекалічив. Він хотів, щоб вони турбувалися про свої шиї, а не дивувались тому, що він не віддав кінці.

— Так, я хочу перемогти, — затвердив Річард, — Але не для слави, або зведення рахунків. Я — полонений. Мене доставили сюди, щоб грати. Якщо ми виграємо, я залишуся в живих — ось і все. Ось і все, що важливо: вижити. Гравці Джа-Ла — що бранці, що солдати, у всі часи гинули під час гри — в цьому сенсі ми рівні. Єдина варта частина торжества перемог у цих іграх стосується виживання.

Деякі з полонених розуміюче кивнули.

— Невже тебе лише злегка турбує питання поразки команди імператора? — Запитав Брюс, його лівофланговий нападник. — Побити команду імператора може виявитися зовсім неправильною річчю. Врешті решт, вони представляють міць Імперського Ордена, а заодно і імператора. Їх поразка може бути сприйнята, як гординя і зарозумілість, більш того — як блюзнірство.

Всі очі кинулися на Річарда.

Річард зустрів пильний погляд чоловіка.

— Я думаю, що у вченні Ордена всі рівні.

Брюс на хвилину відвів погляд. Нарешті, посмішка осяяла його обличчя.

— Очко на твій рахунок, Рубен. Вони — такі ж люди, як і ми. Вважаю, тоді нам слід перемогти, так.

— Я теж так вважаю, — закінчив Річард.

Після цього, чому їх теж навчив Річард, всі, як один, дружно і ствердно рикнули гортанним коротким кличем, що піднімає дух команди. Маленька деталь, але здорово об'єднує чоловіків, змушує їх відчути, що, незважаючи на те, що всі вони різні особистості, у них у всіх одна спільна мета.

— Отже, — продовжив Річард, — Ми не бачили, як грає команда імператора, а тому не можемо знати їх тактики, хоча вони стежили за нашою грою. З іншого боку, можу сказати, що команди зазвичай не міняють способу гри, значить, вони будуть очікувати, що ми будемо вести гру так само, як і раніше, так, як вони визначили по наших минулих іграх. Це одна з наших переваг.

Керуйтеся новим значенням кожного сигналу, що ми змінили. Не відступайте до старих трактувань знаків, інакше це погубить нас. Нова тактика — наш класний шанс збити їх з пантелику. Сконцентруйтеся на своїй ролі в цій тактиці. Це те, що принесе нам очки.

Не забувайте і про те, що ті люди, крім бажання перемогти, збираються покалічити нас. Команди, з якими ми грали раніше, були в курсі, що на кожне одне заподіяне нам, ми відплачували двома.

З цими ж все по-іншому. Їм чудово відомо: якщо вони програють — їх стратять, точно так само, як останню команду імператора, коли та програла. У них немає жодного стимулу грати чисто. Вони будуть використовувати будь-який привід відірвати нам голови. У мене немає сумнівів, що вони мають намір виводити з гри наших гравців, так що будьте готові до цього.

— Вони спробують завалити тебе першого, — кинув Брюс. — Ти ключовий. Ти той, кого вони хочуть зупинити. Вони навіть намагалися позбавитися від тебе вчора ввечері, щоб ти не зміг вийти на поле Джа-Лa.

— Все це вірно, але, як у ключового, у мене, принаймні, є ти і Джонрок, щоб захищатися. Більшість з вас не має якогось іншого захисту, крім свого розуму і свого досвіду і майстерності.

Мені думається, що перше, що вони зроблять — рушать на одного з вас, тому ні на секунду не присипляйте пильність. Тримайте один одного під спостереженням і, в разі необхідності, приходьте на допомогу.

* * *

Вдалині Річард міг чути ритмічний спів незліченних солдатів, які чекали на початок змагання. Здається, співав весь табір.

Річард підозрював, що кожна людина, не зайнятий роботами на будівництві схилу, навіть якщо не протиснеться, щоб своїми очима бачити хід змагання, ймовірно, буде чекати переданих коментарів.

Багато більше звичайного людей могли тепер подивитися цю гру — імператор направив робочі бригади готувати будівельний матеріал, так чи інакше, необхідний для зведення схилу — і вони викопали в землі великий котлован на території Рівнини Азеріта.

Нове велике поле Джа-Ла мало пологі схили по краях, що дозволило розмістити набагато більшу кількість глядачів, ніж будь-коли раніше.

У Річарда були думки, що їх гра з командою імператора відбудеться після полудня, який власне вже і настав, але день наближався до кінця, а інші команди ще продовжували свої змагання в чемпіонаті. Ігри, врешті решт, були просто видовищем для солдатів.

Нове поле Джа-Лa імператор розташував прямо біля основи плато Народного Палацу, демонструючи тим самим, що Орден тут влаштувався і це його територія.

Річард окинув поглядом навколишнє похмуре середовище, яке відливало сірим металом. Остання промінь фіолетового заходу згас. Схоже, передбачається темна ніч.

Річард не розраховував, що гра може початися в таку пізню годину, але ніч йому прекрасно підігравала. Фактично, це був один з несподіваних хороших поворотів фортуни в наявності тих значних перешкод, що лежали перед ним.

Він скористається темрявою. Як лісовий провідник. Йому частенько доводилося блукати по лісових стежках, освітленим тільки світлом місяця і зірок. А деколи світили тільки зірки. Річарду було зручно в темряві. Він мав здатність спостерігати не тільки очима.

З одного боку здавалося, що лише кілька днів тому він був серед тих дерев, хоча з іншого — ніби вічність назад, немов в іншому житті. За плечима був довгий шлях від Хартлендських лісів. Довга дорога від миру і безпеки, в яких він знаходився тоді.

Довгий шлях з тієї пори, коли його улюблена відповідала йому взаємністю.

Коли Річард закінчував з розфарбуванням Джонрока, він примітив коммандера Карго, який пробирався через кільце стражників. Після співучасті в зрадництві попередньої вночі, розсерджений офіцер влаштував гарну зачистку в рядах стражників.

З'явилося декілька нових облич серед охоронців — наглядачі, довіра до яких не викликала сумніву. Коммандер Карго очолював ескорт військ — солдатів, яким було поставлено в обов'язок тільки одне: вартувати полонених гравців і бути впевненими в тому, що вони зможуть грати в Джа-Ла.

І, тим не менше, найбільшу увагу солдати повинні були приділяти стеженню за Річардом. Вони представляли його спеціальну варту.

Річард був останнім у ряду, коли знімали кайдани, і тепер, нарешті, він міг потерти свою запалену шию після того, як командер Карго скинув з нього залізний нашийник.

Звільнившись від важкого ланцюга, що своєю вагою пригинав його, Річард відчув себе так легко, немов він міг спливти в повітря. Це додало йому відчуття невагомості і надлюдської швидкості. Він ухопився за це сприйняття, роблячи його частиною себе.

Вдалині монотонний повторюваний хорал солдатів розбурхував первісні почуття. Це було за гранню страху. Річард покрився гусячою шкірою. Глядачі жадали крові. Схоже, цієї ночі, їх бажання збудуться.

Слідуючи за командером Карго і очолюючи свою команду до поля Джа-Лa, Річард відсторонився від наростаючого гамору. Він зосередився на своєму спокої.

Поки вони прямували через табір по проходу зробленому в полчищі солдатів, до них з усіх боків тяглися руки, бажаючи доторкнутися до учасників команди, коли вони проходили повз. Деякі з команди Річарда посміхалися, махали і торкалися витягнутих рук солдатів.

Джонрок, будучи найбільшим чоловіком в команді і легко впізнаваним, був в епіцентрі уваги. Він широко посміхався, махав, обмінювався рукостисканнями — вбирав всю цю атмосферу, поки вони просувалися вперед.

Річарду здавалося, що Джонроку більше всього на світі хотілося бути обожнюваним натовпом. Він любив подобатися усім.

Слова і підтримки, і ненависті лилися каскадом з усіх боків. Річард йшов, втупивши очі вперед, ігноруючи солдатів і крики.

— Ти нервуєш, Рубен? — Командер Карго запитав через плече.

— Так.

Карго послав йому покровительственну посмішку.

— Це пройде, коли все почнеться.

— Я знаю, — відповів Річард, блиснувши поглядом з-під брів.

Обширна низина області поля Джа-Ла являла собою наповнений гамором котел, який пінився обличчями глядачів в киплячому морі бруду.

Натовп за межами щільного кільця палаючих факелів по краю поля співав — не словами, а гортанним риком — виражаючи не тільки підтримку гравцям, але і самому видовищу. Спів натовпу супроводжувався тупотом ніг.

Глибоке, ритмічне гупання можна було не тільки чути, але і відчувати від землі ногами, немов розкочувався грім. Ефект був приголомшливим і, в деякому розумінні, одурманював. Це був древній заклик до насильства.

Річард відсторонився від тих почуттів. Він не дозволив грубим, жорстоким звукам підживлювати ті пристрасті, які і без того вирували в ньому. Прокладаючи свій шлях через вируючі маси людей, він залишався у своєму власному особистому світі, віднайшовши внутрішній спокій.

Коммандер Карго зупинив команду в одному кінці поля якраз перед факелами. Річард бачив, що лучники з натягнутими стрілами, зайняли весь периметр поля. По центру, з правого боку від нього, він помітив зону, приготовлену для імператора.

Джегана там не було. Всередині у Річарда защемів вузлик тривоги. Він думав, що Джеган, безумовно, буде присутній на цій грі, що Келен буде поруч. Але відгороджена секція поки що пустувала.

Річард приборкав свої емоції, усуваючи тривогу. Джеган не пропустить цю гру. Рано чи пізно, він повинен з'явитися.

Коли команда імператора йшла до протилежного кінця поля, натовп вибухнув грозовим ревом. Ці чоловіки були кращими з тих, кого Орден міг запропонувати. Вони були героями для незліченних тисяч глядачів.

Вони були чоловіками, які змогли перемогти всіх, хто поставав перед ними, гравці, які розтрощили всіх супротивників, чемпіони, які найбільше заслуговували перемоги. Багато солдатів розцінювали цю команду, як власне уявлення про свою силу і мужність.

В той час як Річард і його гравці чекали за лінією факелів, інша команда, виглядаючи не просто рішуче, але й небезпечно, гордо й велично рухалася по периметру поля, висловлюючи вдячність реву юрби ні чим іншим, як кровожерними поглядами.

Натовп обожнював подібну демонстрацію ненависті і загрози, обожнював подібне самопредставлення.

Коли команда імператора закінчила перехід по полю і, нарешті, зібралася на іншій стороні поля в очікуванні претендентів, лучники і інші призначені для охорони люди підібралися.

Коммандер Карго махнув Річарду і його команді пройти шеренгою через прохід. Коли Річард проходив повз, командер пошепки ще раз попередив Річарда, що він повинен перемогти.

Річард виступив на поле. Занепокоєння з приводу його планів розсіялися, коли пролунали бурхливі вітання його команді, які були настільки ж оглушливим, якими удостоїли команду імператора.

У тих багатьох іграх, що вони зіграли, починаючи з моменту прибуття в табір Імперського Ордена, команда Річарда здобувала перемогу в кожній з них, і цим завоювала повагу багатьох глядачів.

Ніяк не зіпсував його репутацію і той добре відомий випадок, коли він вбив ключового гравця однієї з команд.

І, швидше за все, авторитет команди не применшував вид команди, нехай навіть покритої лякаючими символами червоної фарби. Цей сценічний ефект цілком відповідав духу гри. Річард розраховував на цю підтримку уболівальників.

Коли, нарешті, він отримав можливість як слід розгледіти своїх супротивників, ним опанувало занепокоєння. Вони були одні із самих рослих чоловіків, яких Річарду довелося побачити.

Вони нагадали йому Ігана і Докаса, особистих охоронців лорда Рала. Річарду прийшло в голову, що було б здорово скористатися Іганом і Докасом.

Залишивши групу своїх гравців в кінці поля, Річард самотужки перетнув порожню ділянку до центру поля до судді з жменею соломинок. Ключовий команди імператора, чекав близько судді виглядаючи майже на голову вище Річарда.

Його шия починалася від вух і, не зменшуючись по товщині, зустрічалася з плечима, які, поряд з шиєю, були вдвічі ширші, ніж у Річарда.

Чіткий ряд почервонілих, набряклих відмітин ланок ланцюга діагонально перетинав ту сторону його лиця, куди його поцілило ланцюгом. Оскільки Річардпродовжував чекати, здоровенний ключовий, не віднімаючи зухвалого погляду від Річарда, витягнув соломинку першим.

Річард витягнув свою і, як виявилося, більш коротку. Глядачі схвально заревіли з приводу того, що команда імператора першою матиме шанс відкрити рахунок. Ключовий метнув Річарду самовдоволену усмішку перед тим як взяти броц і попрямувати на свій бік поля.

Річард повернувся до своїх гравців, які чекали на своєму кінці поля та пильно оглядав нескінченну масу людей, які несамовито збуджено махали піднятими кулаками, натовп, обійнятий жагою крові — або однієї, або іншої.

Солдати зі стрілами напоготові відстежували зворотний шлях Річарда до його команді.

Він відчував збудження сотень тисяч чоловік, які протиснулись сюди в бажанні спостерігати дійство гри — вся ця орда, яка дійшла сюди, розтоптуючи незліченні трупи безневинних чоловіків, жінок, дітей, які всього лише хотіли жити своїм життям на благо себе і своїх сімей.

Річард відчув себе полоненим цього дикого збожеволілого світу. Його пильний погляд ковзнув по пустуючому досі місцю, де повинен був сидіти імператор. Де повинна була бути Келен. Без Келен, нехай навіть Келен і не пам'ятала його, світ був холодним і порожнім місцем.

Прямо в той момент Річарду здалося, що він зовсім крихітний і самотній. З заціпенілим виглядом він зайняв своє місце в шерензі своїх гравців.

Коли затрубив ріг, ворог, що збився в щільний кулак, почав наближатися по полю для Джа-Ла, котячись, немов ядро, немов кошмар, немов лавина, яка насувалася на нього. Саме зараз, у цей момент безвихідного відчаю, Річард не знав, що він буде робити.

Зіткнення було жахливим. Зціпивши зуби від зусиль, він намагався розвернути чоловіків, які захищали свого ключового, але вони пронеслися прямо через Річарда і його команду.

Трохи церемоніально їх ключовий увійшов в переможну зону і кинув броц. Захисники, покриті червоними символами, спробували перепинити і змінити напрямок кидка, але нападаючі зупинили їх. Броц твердо приземлився в ворота, приносячи перше очко.

Натовп вибухнув оглушливим ревом схвалення.

Річард тільки що дещо зрозумів. Команда імператора покладалася на свої переважаючі габарити і вагу, прокладаючи собі дорогу крізь захист супротивників.

У них не було реальної потреби в спритності. Річард подав своїм таємний сигнал рукою, коли інша команда приготувалася для другої атаки.

Коли вони пішли в наступ, вся команда Річарда зігнулася в поперечну лінію блокування, використовуючи низьке захоплення ніг під громилами в центрі.

У цьому не було витонченості, але зате це служило меті пробити щілину. І перш, ніж пролом зміг зімкнутися, Річард проскочив у нього. Ключовий НЕ змінив курс, упевнений в тому, що своїми габаритами знесе Річарда зі своєї дороги.

Річард крутанувся, різко підсікаючи чоловіка спереду, охоплюючи ногу за його щиколотку. Оскільки гравець, спотикнувшись, намагався зберегти рівновагу, Річард вихопив броц, який вивалився з його рук, коли вони метнулися в природної реакції при падінні захистити спершу лице.

Річард ухилився і кинувся по вільній від гравців лінії. І, як тільки все більше і більше гравців збігалося до нього, відкинув броц Джонроку, який вже чекав за лінією нападників.

До дикого захвату своїх шанувальників, Джонрок коротко показово виставив броц на загальний огляд, поки тікав від захоплення переслідувачів.

Джонрок, підібравши відповідний момент, розвернувся на бігу і, продовжуючи бігти задом, сміявся в обличчя переслідуючим його чоловікам, після чого перекинув броц через їхні голови Річарду.

Нападники почали виринати з усіх боків, коли Річард зловив броц. Він викрутився від одного, ухилився від іншого, відштовхнувся від третього, круто змінюючи напрямок, силкуючись уникнути лещат цих громил.

Незважаючи на те, що його гравці відволікали нападників і блокували їх наступ на Річарда, все ж супротивники замкнули кільце навколо нього. Коли Річард спробував прослизнути через одного, інший схопив його навколо плечей і немов маленьку дитину, кинув його на землю.

Річард зрозумів, що йому не вдасться утримати броц і він не хотів опинитися внизу наваленої купи з переламаними кістками, тому, як тільки він торкнувся землі, він відкинув броц. Брюс був у правильному місці і в потрібний час. Він зловив броц, але потім його підсікли за ноги.

Дмухнув ріг, завершуючи період атаки для команди імператора. Вони виграли очко, і Річард був щасливий, що відняв у них друге.

Поки він мчав до своєї сторони поля, він зробив догану собі за те, що дозволив емоціям узяти верх над ним. Він не приділяв цьому належної уваги. Він не усвідомлював, що робив. Він мало не дав убити себе. Він нічим не зможе допомогти Келен, якщо він не пристосується.

Вся його команда захекалася і важко дихала, більшість нахилилися і сперлися на коліна, намагаючись відновити дихання. Вигляд у них був пригнічений.

— От і славно, — звернувся до них Річард коли дійшов до них, — ми дали їм фору. Давайте-но тепер знімемо їх з п'єдесталу.

Вся команда заусміхалася. Всі піднеслися духом від його слів.

Річард зловив броц, кинутий йому суддею, і подивився на своїх гравців.

— Давайте-но покажемо, з ким вони мають справу. Граємо один-три, потім в зворотному порядку, — і на випадок, якщо вони не розчули його в цьому гаморі, він швидко показав їм один палець, потім три. — Пішли.

Всі, як один, вони зірвалися в стрімкий біг, тут же об'єднавшись в вузол навколо Річарда. Ніяких блокерів попереду, ніяких нападників по сторонах. Замість цього, всі зібралися в бойовий порядок хоча і щільний, але такий, у якому вони могли і зберігали здатність мчати на повній швидкості.

Інша команда виглядала зраділою з їхньої тактики. Це їхня манера гри — грубою силою. Підбадьорювані своїми уболівальниками, вони бігли в своєму формуванні. Річард був швидшим.

Всі в команді Річарда спостерігали за командою Джегана і чекали того моменту, коли ті досягнуть домовленого квадрата. І ось, в позначеному місці, вся команда Річарда раптово розсипалася одночасно по всіх напрямках.

Це був настільки разючий маневр, що інші гравці заметушилися, рухаючись то в одному, то в іншому напрямку, абсолютно невпевнені в тому, куди спрямуватися, оскільки вся команда супротивника несподівано розбіглася на всі боки.

Кожен з гравців Річарда вимальовував божевільні зигзагоподібні траєкторії, які, здавалося, були абсолютно неосмисленими.

Громили команди Джегана не знали, кого хапати, за ким погнатися, як і взагалі, що їм робити. У мить ока, масивний, зосереджений кулак нападу розсіявся, немов хаотично розлетілися світлячки.

Натовп заревів, розійшовшись реготом від захоплення і задоволення.

Річард нісся по такій же дикій траєкторії, як і його гравці, з тією лише різницею, що тільки у нього був броц.

До того часу, поки інша команда перейнялася цим фактом, Річард вже обігнув більшість з них і заглибився у ворожу територію. Оскільки двоє блокерів припустили за ним, він рвонув, наче в гонці за життя.

Коли він добіг до дозволеної зони, він запустив броц. У той момент, коли броц вилітав з його пальців, його штовхнули ззаду, але вже було занадто пізно, щоб запобігти кидку. Броц досяг мети.

Річард звалився на землю разом з переслідувачем, який навалився поверх нього. Але на удачу, той біг на повній швидкості, тому по інерції перелетів через спину Річарда.

Річард скочив на ноги і риссю побіг на свою сторону поля, супроводжуваний дикими захопленнями натовпу. Рахунок зрівнявся, але його не влаштовував рівний рахунок. Йому потрібно отриматти перевагу. Сценарій гри, який він задумав, все ж поки що не втілений. Йому необхідно втілити задум.

Його команда, яка вся світилася від посмішок, збігалася максимально швидко. Річарду не було потрібно подавати нових умовних сигналів — з попереднього рази вони отримали вказівки на цілу гру. Варто було судді кинути йому броц, як вони всі кинулися в стрімкий забіг.

Знову вони зібралися в щільну групу, покриваючи дистанцію по полю.

Однак на цей раз команда Джегана в спробі попередити їх минулий маневр в останню мить розсипатися по сторонах, — розійшлися по полю сама, щоб не дати можливості розбігтися нападникам по всіх напрямках. Натовп підтримав їх схвальними криками.

Замість того, щоб розбитися на частини, команда Річарда, тим не менш, продовжувала згуртованою групою пробратися через праву середину поля. Кілька рідких гравців залишалися у них на шляху і були зметені всією масою атакуючих, коли спробували перехопити їх.

Несуттєвий захист перших двох і останнього третього захисника взагалі ніяк не відбився на швидкості потупу команди Річарда. Інша команда, раптово зрозумівши, що сталося, кинулася в погоню. Але було надто пізно. Команда Річарда прямувала прямо до воріт.

Як тільки він опинився в переможній зоні, його команда розгорнула захисний щит, і Річард кинув броц. Він спостерігав, як у світлі смолоскипів броц описав дугу в нічному повітрі і влетів у ворота. Натовп розродився бурею привітальних емоцій. Пролунав звук рогу, сповіщаючи про кінець раунду.

Суддя в центрі поля оголосив рахунок: одне очко на рахунку чемпіонів — команди Джегана — і два очки у претендентів.

Але незабаром, перш, ніж суддя закінчив оголошувати рахунок і пісочний годинник був перевернутий, Річард побачив, що він обернувся до чогось за межами поля. До Джегана. Він з'явився у зоні, яку відгородили для нього. Збоку була Ніккі. Келен розташувалася трохи позаду. З нею була Джилліан.

Всі завмерли в очікуванні, коли суддя рушив за бокову лінію і з хвилину вислуховував імператора. Потім він кивнув, вийшов у центр поля, і оголосив, що оскільки другий гол був закинутий після сигналу рогу, він не буде зарахований. Напружуючи свої гортанні зв'язки він проголосив рахунок рівним.

Частина юрби обурено закричала в гніві, в той час, як інші радісно репетували від несподіваної радісної звістки.

Гравці Річарда вибухнули сердитими запереченнями, засуджуючи рішення. Річард ступив до них. Гвалт натовпу був настільки гучним і він боявся, що вони не зможуть його розчути, і тому провів великим пальцем поперек горла, припиняючи їх заперечення.

— Ви не зможете змінити рішення! — У всю глибину легенів крикнув він їм, — Заспокойтеся! Зосередьтеся!

Вони припинили обурюватися, але і не змирилися з цим. Так само, як і Річард, але він розумів, що нічого не зможе зробити проти цього. Зрештою, сам імператор не зарахував їх гол. Річард опинився перед необхідністю змінити свої плани.

— Ми повинні зупинити цих людей, — говорив він, крокуючи перед своєю командою. — Коли знову прийде наш тайм, будемо грати два-п'ять, — він показав спочатку два, потім п'ять пальців. — Вони кивнули. — Ви не можете зупинити те, що тільки що сталося, але ви зможете завадити їм набирати очки. Потім ми розіграємо свою гру і повернемо те, що було відібране незаконно. Перестаньте загострюватися на тому, що сталося, і вже не зміниш, — зосередьтеся на тому, що ми повинні зробити.

Всі кивнули і почали вибудовуватися, готуючись до нападу іншої команди. Вони як і раніше були розгнівані, але тепер вони зосередили цей гнів на іншій команді.

Нападаючі команди імператора були слабким місцем. Вони все ще перебували в тріумфі з приводу того, як хвацько у противника забрали очко. Їх ключовий відлетів від костодробильного удару скоординованого блоку. Річард пишався способом, яким його гравці повертали свій гнів і використовували його.

В лютій боротьбі після зіткнення Джонрок заволодів броцем. Він перекинув його Брюсу, коли переслідувачі були поруч. Брюс, в свою чергу, перепаснув броц Річарду. Річард перевірив поле і, до дикого захоплення натовпу щосили кинув броц від двоочкової лінії. Броц влетів у сітку.

Звичайно його не зарахують, але натовп заревів так, наче це був справжній гол з двома очками. Від овації здригнулася земля. Це був доказ вкраденого голу. Наскільки зараз Річарду представилася можливість, з такою він і обсмикнув задертий ніс Джегана.

Їх прихильники у натовпі почали виспівувати: «Чотири — один! Чотири — один! Чотири — один!»

Офіційний рахунок як і раніше був один-один, але в умах тих, хто вітально вигукував, він був зараз чотири-один.

Під час їх наступної атаки, коли ключовий команди імператора пробрався в одноочковую зону і кинув броц, один з гравців Річарда високо підстрибнув і зумів збити броц цілком достатньо, щоб той пролетів далеко в стороні від мети. Коли пролунав ріг, рахунок залишався колишнім — один до одного.

В першій же своїй атаці, Річард був майже у переможній зони, коли його схопили. Його ноги затисли, немов у лещата. У падінні Річард кинув броц в сторону Джонрока. Джонрок схопив броц буквально за мить до того, як гравець іншої команди зловив його.

Джонрок досяг переможної зони і зробив кидок. Лежачи на землі, Річард бачив, як броц увійшов в сітку, виграючи очко.

Джонрок, у нестямі від радості, замахав обома руками високо в повітрі і почав підстрибувати, як хлопчисько. Натовп це обожнювала. Річард не міг стриматися від посмішки, поки він виплутувався від жалюгідного типа, який боляче вдарив йогоу спину якраз в той момент, коли вони розходилися. Річард не піддався на провокацію. Він вважав безглуздим дозволяти собі починати бійку, коли броц не в грі.

Наздогнавши Джонрока, коли вони разом бігли назад до стартової точки їх наступного заходу, Річард поплескував по плечу свого нападника.

— Хороша робота, Джонрок, — Річард намагався перекричати привітальні вигуки.

— Я приніс нам славу!

Річард не міг стримати сміх.

— Славу, — погодився він і в черговий раз поплескавши Джонрока по спині, додав, — І очко, яке зараховане.

Поки вони шикувалися і очікували ріг і суддю, який кине броц, вся команда викрикувала привітання на адресу сяючого Джонрока. І перш, ніж зайняти своє звичайне місце з правого боку від Річарда, він вітально хитнув кулаком, викликаючи могутній клич у команди.

Брюс зайняв своє місце лівого нападника. Блокери сформували клин, максимально затяжений спереду стоячим там Джонроком. Маневр полягав у тому, щоб пройти захисників з лівого боку, де захист була найбільш вразливим.

Як тільки вони почали наступ, команда імператора почала заходити ліворуч від Річарда, як він і розраховував, але в останню мить відхилилася і пішла на зіткнення з самим центром, найважчою частиною клина.

Подібний тактичний хід не зупинив би Річарда, бо не давав шансів суперникам дістатися до броца. Вони прагнули до чогось іншого. Річард відчув, що насувається біда, коли блокуючі півзахисники кинулися на передових блокерів.

— Джонрок! — Закричав Річард. — Вправо!

Замість цього, Джонрок, направив своє величезне плече в саму гущу нападу. Троє півзахисників низько пірнули. Четвертий обхопив рукою шию Джонрока. П'ятий, ямий мчав на повній швидкості, врізався зі свого боку, спрямовуючи всю силу зіткнення в шию Джонрока.

Річард відчував все, що відбувається немов уві сні, і не міг змусити себе переставляти ноги швидше.

Саме в той момент, коли рвонув з усіх сил, він зміг розчути хряскіт кістки.

C величезним тягарем на серці, Келен спостерігала, як Річард опустився на коліна біля вбитого правого нападника. Дмухнув ріг. Люди команди Джегана швидко кинули свою жертву і відкинули її на бік, щоб повернутися на свій кінець поля і бути готовими до захисту.

— Він помер? — Запитала Джилліан.

Келен обняла дівчинку за плечі, притискаючи її до себе з лівого боку.

— Боюся, що так.

— Навіщо вони навмисно вчинили таку гидоту?

— Саме таким способом Орден веде гру Джа-Лайдін. Вбивство — засіб домогтися мети.

Келен бачила сльози в очах Річарда, коли чоловіки його команди підняли його і під руки потягнули, відводячи назад від тіла. Якщо він не повернеться і негайно не почне гру, то він буде вилучений і не зможе продовжити гру.

Помічники судді швидко взялися за брудну роботу, відтягнувши неживе тіло величезної людини з області поля.

Келен могла розчути, як хихикав Джеган в півдюжині кроків перед нею.

Ніккі, що стояла збоку від нього, на коротку мить озирнулася через плече. Келен точно не зрозуміла, що висловлював той легкий погляд її блакитних очей. У них читалася і печаль за Річарда, і стримуваний гнів і, нібито, якесь попередження Келен.

Келен більше не вдавалося поговорити з Ніккі знову, з тієї самої ночі, коли вона отримала ті жахливі травми. З тих пір, як Джеган уклав парі з командером Карго, він був у поганому настрої і нестриманий.

Минулого вечора, коли Ніккі чекала в спальні, а Келен в зовнішній кімнаті його намету, він влаштував зовні намету зустріч з деякими членами його команди.

Келен не вдалося почути все, але схоже, він віддавав їм розпорядження, з приводу своїх побажань щодо того, щоб вони простежили за тим, щоб ключовий команди Карго не став причиною якихось неприємностей.

Келен провела безсонну ніч в переживаннях, що Річард не зможе дожити до ранку. Щоб не запланував Джеган, він вже у піднесеному настрої рушив до Ніккі.

Келен і Джилліан він наказав залишитися там же, де вони й були — на підлозі зовнішньої кімнати. Він хотів залишитися наодинці з його Королевою Рабів, як він називав її.

Келен поняття не мала про те, що з нею Джеган витворяв наодинці. Незалежно від того, що б він не творив з нею, Ніккі ніколи не кричала. В його ліжку вона завжди, здавалося, просто йшла в себе, дивлячись некліпаючими очима в порожнечу, поки він задовольняв свою хіть.

Келен розуміла, чому Ніккі так себе вела. Це був єдиний захист, до якого вона могла вдатися. Оскільки вона повністю йшла в себе, її байдужість до подій навколо неї — була просто способом зберегти розсудливість і не зійти з розуму.

Це дозволяло їй відкидати і відхиляти свою увагу від того всього, що ця худоба робила з нею. З іншого боку, її байдужість призводила Джегана в стан люті, часто сподвигаючи його на напади насильства.

Келен задавалася питанням, коли він накидався на Ніккі, чи залишилася в Ніккі хоч крапля сил.

Тим ранком Келен цікавило, чи доведеться знову вдатися до допомоги Сестер, щоб врятувати Ніккі або, принаймні, вилікувати її. І нарешті Джеган вийшов зі спальні, волочачи Ніккі за волосся. Він шпурнув її на підлогу перед собою, висловлюючи самовдоволення її безпорадністю.

У Келен відлягло: хоча на вигляд вона була побитою і з синцями, по крайній мірі, у неї не було болісних переломів і ран.

Тим часом, на полі команда Річарда була в зборі і готувалася до чергової атаки. Келен подивилася, як навколо маса людей продовжувала бурхливі овації від свого задоволення смертю людини. Але все ж, були і ті, хто люто і гнівно кричав, погрожуючи кулаками команді імператора.

Нависла напруженість майже явно потріскувала в повітрі. Як тільки гра швидко повернулася в русло, натовп почав заспокоюватися, по крайній мірі, крики трохи вщухли.

І все-таки Келен відчувала, що настрій глядачів змінився. Те, що спочатку було загальним схваленням змагання, що розгорнулося нарешті на повну котушку, тепер стало походити на занепокоєння і навіть, якоюсь мірою, на невдоволення, ніби стали з'являтися нотки заколоту.

Подібна трансформація наростала, коли Джеган втрутився з приводу останнього очка, забитого Річардом. Джеган відкинув суддівське рішення, мотивуючи своє тим, що гол був забитий після сигналу рогу. Судді погодилися і анулювали очко, хоча кожен знав, що броц був у сітці до сигналу рогу.

Але цей очевидний факт не грав ролі. Імператор виніс своє рішення.

Виглядало так, немов червона команда налаштувалася грати, ніби й не втратила тільки що свого найбільшого гравця. На полі вони силою прорвалися через лінію блокерів. Річард спритно уникнув декількох спроб заманити його пастку. Хоча звичайно, деякі з гравців таки попалися в пастку.

І тут Річард різко зупинився на острівці безпеки — місце, яким рідко користувалися — ідучи від нападника, який збирався зайнятися ім. Це був той, який переламав шию нападника.

Келен не могла уявити, навіщо Річарду це знадобилося. Перебуваючи на тому острівці, за правилами, він не міг зазнати нападу, але в той же самий час, він опинився в пастці, яка стрімко створювалася супротивниками.

Хоча це було тимчасовим притулком, він не мав права забивати гол з цього місця. У будь-якому випадку, йому довелося б рухатися далі, але з кожною пролітаючою миттю, весь простір навколо нього ставав все більш і більш небезпечним.

У той момент, коли той вбивця відвернувся подивитися на своїх гравців, які швидко наближалися, Річард щось крикнув, притягаючи його увагу. Нападаючий повернув лице назад до нього.

Річард, який раніше притискав обома руками броц до своїх грудей, раптово запустив броц, немов ядром з гармати. Важенний броц врізався прямо в обличчя того мужика з такою силою, що після цього відскочив назад в руки Річарда.

Удар був досить потужний, щоб проломити обличчя людини. З носом, який повністю провалився в череп, людина оступилася і звалилася купою. Натовп ахнув від несподіваного повороту подій.

Розлючений тим, що сталося, інший мужик праворуч від Річарда, стрімко метнувся на нього, ігноруючи те, що Річард був на острівці безпеки. Тим не менш, було несхоже, що суддя оголосить фол. Річард перекинув броц під ліву руку і злегка відвів її назад.

Розвертаючись усім тілом до нападаючого, він замахнувся правою рукою. Товста кістка його передпліччя потрапила мужику поперек горла.

Мужик схопився за шию, відкинувся назад і звалився. Одна нога ще рефлекторно смикнулася, оскільки він відчайдушно намагався вдихнути повітря. Його трахея, швидше за все, була перебита — його червоне обличчя швидко ставало синім.

Не зупиняючись, ще один здоровенний мужик на ходу замахнувся кулаком зліва. Річард крутанувся в його бік, ідучи вниз під випад.

Використовуючи пролом у захисті нападника і його інерцію для посилення свого удару до швидкості блискавки, Річард завдав удару, переносячи весь найпотужніший імпульс зосереджений на кінці його руки, в саме серце.

Удар був достатньо сильним, щоб відкинути гравця назад. Громила стиснув груди, виглядаючи приголомшеним і розгубленим, а потім його очі закотилися і він звалився на землю.

Не вдаючись до чиєїсь допомоги, Річард тільки щоубив трьох чоловіків, кожен з яких був значно більше його. Тепер їй було ясно, чому постійно на нього спрямована така незліченна кількість стріл.

Келен навіть не намагалася уявити, що станеться, якщо в руках у Річарда виявиться ніж.

Річард не став даремно витрачати час. Він вибіг через відкритий пролом, який тільки що проробив і попрямував до воріт. Його команда, наче нічого не сталося, була готова до його чергового забігу.

Вони вже розташувалися на його шляху, готові відбивати півзахисників, які переслідували його. Всюди по довжині поля чоловіки згуртовано трощили нападників.

Келен бачила, як на всьому протязі протилежного схилу всі особи повертаються в унісон слідом за пересуванням Річарда, що біжить до воріт супротивника у супроводі своєї команди, блокери якої обходили одних і поборювали інших на своєму шляху.

Річард без єдиного замішання, домчав до одноочкової зони. Він закинув броц в порожні ворота, додавши ще одне очко. Його команда ще на одне очко йшла попереду.

Натовп був охоплений безумством від швидкої зміни ситуації. Навіть Джеган вийшов вперед ближче до межі поля, щоб спостерігати за грою, при цьому одну руку збоку він неспокійно стискав у кулак.

Так само, як і він, його охоронці висунулись, спостерігаючи, як команда Річарда, у якої ще залишався час в їх таймі, отримала броц від судді і почала чергову атаку.

Як тільки вони увійшли на територію своїх супротивників, Річард різко прийняв вліво, щоб потрапити в захоплення. Келен вирішила, що це було зроблено навмисно. Це нагадало їй той перший раз, коли вони побачили їх команду замурзану так, що ніхто не зміг впізнати їх.

Коли Річард плюхнувся про землю, броц кулею вилетів з під його рук. Вона підмітила, що це теж було не зовсім природно. І тут її осяяло, що все це змахує на частину схеми дій. Біжучий по полю лівофланговий нападник, ніби випадково опинився в правильному місці і в потрібний час.

Він опустився і згріб броц, коли той котився мимо. В одну мить він опинився в одноочковой зоні і зробив кидок. Оскільки Річарда звалили, то правила допускали подібну тактику в грі, коли нападник намагається забити гол. Броц увійшов у ворота, викликаючи шквал овацій.

Нападаючий скинув руки, виражаючи радість від забитого очка. Дуже, дуже рідко нападаючому випадав шанс спробувати забити гол, і ще рідше зробити це вдало. В той час, як Келен була в курсі, що подібне передбачають правила гри, їй жодного разу ще не вдавалася побачити таку рідкість.

Як тільки дмухнув ріг, сповіщаючи про кінець відведеного тайму, Річард наздогнав свого лівофлангового нападника, який не переставав світитися гордою посмішкою, і поплескав його по спині.

У тому погляді, яким нападник подивився на Річарда, Келен ясно прочитала, що для нього це визнання з боку Річарда означає анітрохи не менше, ніж сам гол.

Нападаючий був солдатом Імперського Ордена, зовсім не бранцем, як деякі інші члени команди Річарда. Вона здивувалася, чому Річард став таким дружелюбним стосовно солдата Ордена.

Варто було їй повністю переконатися в цьому чоловікові, і кожен раз траплялося щось, що спонукало її до обережності.

Починаючи з тієї самої останньої гри, за якою вони стежили, коли Ніккі, побачивши людину по імені Рубен, назвала його Річардом, Келен зрозуміла, що Річард — його справжнє ім'я.

З тих пір їй не вдалося ні словом обмовитися з Ніккі, тому вона не могла запитати, але підозрювала, що він той самий Річард, справжній Річард Рал — лорд Рал.

Вона не знала чи було це насправді так, але це безумовно багато що пояснювало, наприклад, чому він впав у бруд в той перший день, і чому його маскування було з тими дикими символами, які побічно вказували, хто він насправді, і чому він усім представлявся на ім'я Рубен.

Це виглядало просто неможливим, щоб лорд Рал власною персоною, будучи полоненим Імперського Ордена, грав у команді Джа-Ла проти команди імператора.

І все ж, що дійсно турбувало її, так це те, що він знав її. Він викрикнув її ім'я в той самий перший день, коли він був в клітці обозу, яка в'їжджає в табір. Вона припустила, що можливо Орден схопив його, не зрозумівши, кого вони зловили.

І все ж такий збіг здавалося вельми неправдоподібним. Проте, ймовірним могло бути таке, чого вона не могла уявити. А раптом Річард дав спіймати себе тим або способом, щоб опинитися поряд з нею. Щоб її врятувати. Але тепер, вона сказала собі, було б нерозумно так думати.

Однак їй було цікаво, чому вона продовжувала виявлятися в центрі дуже багатьох подій. Як же шкода, що їй не випало шансу поговорити з Ніккі знову і дізнатися чи дійсно він — Річард Рал.

Але потім, розгледівши реакцію Ніккі, її сльози, текучі в той момент, коли вона спостерігала за ним, Келен вже не було необхідності питати. Келен все могла прочитати на її обличчі. Це був улюблений чоловік Ніккі.

Краєм ока Келен пильно стежила за її спеціальними стражниками, поки ті дивилися то на неї, то на поле Джа-Ла.

Коли натовп заревів, розмахуючи кулаками в повітрі з вичікуючим збудженням, її охоронці нахилилися в сторону, щоб отримати огляд області поля між імператорською охороною, це було в момент коли команда імператора отримала броц і настала їхня черга спробувати набрати очки.

Троє гравців їхньої команди, яких тільки що витягли за бічні лінії, були замінені запасними. По тому, як цих трьох відкинули в сторону, Келен зрозуміла, що всі троє були мертві. Річард убив трьох мужиків, не вдаючись до чиєї-небудь допомоги. Вона не вважала, що він обмежиться цією кількістю.

По тому, як команда імператора почала атаку, було видно, що ними править сліпа лють. Об'єднавшись в банду, вони ломанулись прямо посередині, налаштовані скосити будь-якого, хто встане на їх шляху.

Команда Річарда розступилася перед ними, а потім стрімко накинулася на них з тилу і з обох боків, завалюючи їх за ноги. Побиті подібним чином, вони так і летіли обличчями в тому ж напрямку, в якому неслися стрімголов і це лише посилювало силу, з якої вони падали.

Одна з підсічок виявилася настільки сильною, що переломила кісточку гравця команди імператора. Він закричав від болю. Ключовий, почувши крик, відволікся на частку секунди.

Цього виявилося цілком достатньо, щоб потрапити під напад з боку двох гравців. Його скинули на землю настільки жахливо, що це вибило повітря з його легень і пролунав тріск його зубів. Зав'язалася бійка за володіння броцем.

Оскільки команда імператора відновила свою чисельність, вони силою розкидали противника в сторони і зуміли втримати броц. Опинившись знову на ногах, вони кинулися добивати захисників.

Кілька чоловіків команди Річарда залишилися на землі, перекочуючись від болю. Натовп сказився, підтримуючи команду імператора. Їх ключовий не вв'язався у цю колотнечу, а, описавши дугу, обійшов частину забіяк стороною.

Охоронці Келен, почувши скажені крики, пересунулися на дюйм вперед, намагаючись розгледіти, що сталося. Це переміщення звільнило трохи простору прямо за бічною лінією, де була Келен.

Тиск глядачів, що розташувалися на схилі позаду, і всією своєю вагою проштовхувалися вперед ближче до краю поля, мимоволі стиснув з обох сторін область, відокремлену для імператора.

Спереду, де стояв Джеган, імператорські охоронці відштовхували схвильовані юрби з кожної сторони назад, але оскільки і вони самі були поглинені жахливою боротьбою на полі Джа-Ла, вони не звертали належної уваги тому, де поступово простір почав стискатися.

Келен охороняюче обняла лівою рукою Джилліан, притискаючи її ближче, в той час, як у особливих вартових залишалося все менше і менше місця, і вони на дюйм зробили крок вперед, де було більше місця і ближче до подій.

Ті, хто був позаду неї, притискувались ближче, продавлюючись мимо під час свого повільного, але стійкого переміщенняя до переду.

Ніккі, забута імператором, який цілком захопився грою, відступила на крок назад в сторону. Це вивільнило ще деякий простір, щоб охоронці Келен змогли просунутися. З боку це виглядало природно, немов вона просто намагалася поступитися місцем тим, хто протискався вперед.

Джеган, як і всі інші, вигукував, стогнав, проклинав і волав на команди в полі. Темнота давно опустилася на поле, створюючи ефект потойбічного дійства. Смолоскипи, виставлені по лінії краю поля, висвітлювали мерехтливим світлом відкриту ділянку землі, оточену океаном мороку.

Між багатьма смолоскипами вели спостереження лучники із стрілами напоготові. Але навіть вони були охоплені збудженням від гри, і здавалося, більше спостерігали за дійством гри, ніж за бранцями.

Відчуття Келен були такі, наче вона була в центрі котла, в якому кипів і замішувався безжальний ритуал, присвячений насильству. Натовп не тільки волав і вигукував, — вони почали скандувати і при цьому топати ногами, коли їх улюблена команда мчала поперек поля.

Земля тремтіла від тупоту сотень тисяч ніг, що били в унісон. Чорна та похмура ніч немов була заповнена безперервним, рокітливим громом. Цей ритм зачаровував. Навіть Келен потрапила під його владу.

Поряд з усіма цими людьми вона відчувала, ніби знаходилась там, на полі і бігла разом з гравцями. Її серце шалено калатало, коли вона пильно вдивлялася, як Річард вивертався від захоплень, пірнав під їх простягнуті руки, і прослизав між нападниками, виринаючи з-під них.

Вона здригалася і відверталася, коли гравці врізалися один в одного. Багато хто з глядачів починали стогнати, ніби самі прийняли удар від зіткнення.

Коли пісочний годинник відзначив зміну раунду, очки нараховувалися то з одного боку, то з іншого.

Оскільки вона була сама увага, Келен вдалося помітити, що Річард забивав далеко не всі голи, які він міг би забити. Здавалося, що він спеціально пригальмовував, щоб його змогли схопити і зупинити. Одного разу він навіть кинув і промахнувся.

Так би мовити, знову вдаривши обличчям у бруд. Але, на цей раз, вона не зрозуміла чому.

По тому, як повільно тяглася гра, для неї став прояснюватися той факт, що він маніпулює рахунком, утримуючи його в близькому співвідношенні.

Коли команда імператора забивала гол, він не затримувався з тим, щоб забити і вирівняти рахунок, потім він терпів невдачі і знову забивав свій гол, коли команді імператора вдавалося забити черговий.

Цей поворот пісочного годинника, як і попередній не змінив рахунку. Він як і раніше був по сім очок з обох сторін.

Між ділом, по тому, як він рухався, вона могла б сказати, що він не просто стримувався з якихось міркувань — він приберігав свої сили. Інша ж команда працювала на знос. Річард же обмежувався лише тим, що був змушений робити і не більше того.

Такий рівний рахунок служив лише розжарюванню пристрасті глядачів на схилах і посиленню їх нервового збудження.

Багато хто з них вибухали гамором вітань, починали плескати, свистіти і кричати на підтримку команди, до якої вони відчули симпатію, в той час як інші погрожували кулаками та вигукували прокльони тій команді, проти якої були налаштовані.

То тут, то там почали спалахувати бійки між уболівальниками. Але вони швидко закінчувалися: кожен хотів дивитися гру.

Келен, спостерігаючи за повільним просуванням Ніккі, зауважила, що їй вдалося відсунутися на півдюжини кроків назад від Джегана. Ніхто не звертав на неї ніякої уваги. Пару разів Джеган кидав на неї одним очима і впевнювався, що вона як і раніше під рукою.

Келен спостерегла картину, коли табірні повії близько краю поля, перебуваючи в такому ж дикому збудженні, як і весь незліченний натовп уболівальників, починали оголювати свої груди, коли гравці пробігали мимо.

Хоча прилеглу до кордонів територію цінували надзвичайно високо і часто через неї билися, тим не менше, жінок, які прийшли на матч, охоче пропускали до самого краю поля.

Натовп мужиків, знаючи наскільки жінки могли підігріти гравців, наскільки їм не терпілося привернути до себе увагу чоловіків на полі, намагався спровокувати їх на це вигуками. Було помітно, що жінки згорали від спраги привернути до себе увагу.

Поверх оглушливого гамору юрби Келен час від часу могла розчути непристойні обіцянки переможцям, які вигукували деякі жінки стоячи неподалік біля межі поля, коли гравці пробігали поруч.

Зазвичай жінки подібної поведінки, які вели себе в подібній манері серед чоловіків Ордена, не довго залишалися вільними, але зараз солдат багато більше цікавила гра на полі. Така поведінка жінок лише підливало масла у вогонь бушуючої навколо атмосфери. Все це було складовою частиною гри ДжаЛайдін.

Коли Ніккі протиснулася досить близько, Джилліан дотяглася і торкнулася її руки.

— З тобою все гаразд? — Вона промовила пошепки, але щоб її можна було розчути серед шуму натовпу. — Ми так хвилювалися за тебе!

Обнявши долонями щоки дівчинки, Ніккі коротко посміхнулася і кивнула у відповідь.

— Він щось замишляє, — придихано вимовила Ніккі, поближче нахилившись до Келен.

— Я знаю.

— Напевно це спроба дати тобі шанс втекти. Я зроблю все, що в моїх силах, щоб допомогти тобі. Будь готова.

З нашийником на шиї Келен не знала, як їй може представитися шанс втекти. І все ж, у неї піднявся настрій, нехай навіть вона вважала, що все це абсолютно нереально.

В той час, як Келен не вірила, що буде мати який-небудь реальний шанс врятуватися, тим не менш, це могло б виявитися спробою, варіантом, чимось таким, що дозволить врятуватися іншим.

Коли Ніккі в черговий раз озирнулася навколо, Келен лише злегка відвела свою руку, приховуючи щось в долоні.

— Ось. Візьми це.

Варто було Ніккі насупитися, як Келен лише на мить повернула руку, щоб Ніккі могла помітити ручку ножа. Ніж був затиснутий в долоні і був захований під рукавом сорочки.

— Залиш у себе, — промовила Ніккі. — Він тобі може пригодитися.

— У мене є ще два.

Ніккі на мить здивовано глянула на неї, а потім кивком голови дала зрозуміти, що Келен потрібно віддати нож Джилліан. Джилліан злегка відтягнула свій полог плаща, достатньо для того, щоб показати Ніккі ніж, який Келен вже роздобула для неї.

Ніккі перевела погляд на Келен.

— Ножі — не моя стихія.

— Це не важко, — відповіла Келен, вкладаючи нож в руку Ніккі. — Коли настане відповідний момент, варто лише різко увіткнути лезо в життєво важливий орган того, хто тобі дійсно не сподобався.

Сині очі Ніккі крадькома подивилися на Джегана.

— Думаю, у мене є такий на прикметі.

Келен прийшла до висновку, що Ніккі, яка зараз висвітлювалася теплим світлом факела, з її білявим волоссям, спадаючим на сильні плечі — швидше за все була найкрасивішою жінкою, яку їй доводилося коли-небудь бачити.

Але вона була не просто красивою. Незважаючи на ті неподобства, що їй довелося перенести від Джегана, вона як і раніше залишалася безстрашною. Вона володіла внутрішньою гідністю, шляхетністю.

— Він — Річард Рал? — Запитала Келен.

Пильний погляд блакитних очей Ніккі повернувся до Келен.

— Так.

— Що він тут робить?

Ніккі посміхнулася куточками губ.

— Він — Річард Рал.

— І ти знаєш, що він замишляє?

Лише злегка, майже непомітно Ніккі повела головою по сторонах і уважно оглянула охорону, щоб переконатися, що жоден з них не звертає ніякої уваги на них. Крізь проміжки між стражниками вони побачили пробігаючих мимо гравців, розфарбованих дикими червоними символами.

— Там сам Річард? — Запитала Джилліан.

Ніккі кивнула.

— Чому ти в цьому переконана? Я маю на увазі, під всім цим забарвленням, як ти можеш бути впевнена в цьому? Я знаю Річарда, але не можу однозначно сказати, що це він.

Ніккі мигцем глянула на Джилліан.

— Це він.

В її тоні звучала така тверда впевненість, що не залишалося ніяких приводів для подальших розпитувань. Келен зрозуміла, що Ніккі буде здатна розгледіти його навіть в непроглядній темряві.

— Звідки він мене знає? — Задала вона чергове терзаюче її питання.

Ніккі знову звернула погляд на Келен і в перебігу довгої миті не відривалася від її очей.

— Це не те місце, де ми могли б поговорити про це. Просто будь готова.

— До чого? — Не відступала Келен. — Ти знаєш, що він зібрався зробити? Ти знаєш, що він буде робити?

— Якщо я знаю Річарда, то чекаю, що він почне війну.

Келен моргнула від несподіванки.

— Абсолютно один?

— Якщо доведеться, то й один.

А на полі в цей час команда імператора забила гол перед самим сигналом рогу, сповіщаючим про кінець їх тайму. Натовп збожеволів. Келен здригнулася від реву, що послідував за цим. Поступово рев зів'яв.

Команда Річарда відставала на одне очко.

Очікуючи, поки гравці займуть свої місця і прозвучить гудок рогу, щоб почати гру команди Річарда, вся юрба зайшлася в глибокому, різкому, ритмічному вигуку. Скандування супроводжувало кожен клич тупотом ніг.

— Хууу — ух! — Удар ніг.

— Хууу — ух! — Удар ніг.

— Хууу — ух! — Удар ніг.

Виглядало так, наче весь світ робив крок з кожним цим Хууу-ух. Земля здригалася від кожного удару. Навіть Джеган разом зі своєю імператорською вартою приєднався до цього тупоту.

Це надавало ночі моторошний, дикий, первісний стан, немов все цивілізоване було відкинуте від видовища неприборканої дикості.

Прихильники команди імператора просто вирували у вимозі швидше прикінчити претендентів, ніж дозволити їм виграти. У свою чергу, прихильники команди Річарда вимагали, щоб вони розтрощили тих, хто встане на їх шляху. Рик натовпу закликав до крові.

Настав час останнього періоду матчу. Або команда Річарда заб'є переможний гол у цьому періоді, або вони програють. Втім, якщо вони заб'ють тільки одне очко під час свого раунду, гра продовжиться в овертаймі.

Келен мигцем побачила Річарда, який абсолютно без всяких емоцій скликав свою команду. Він подав їм швидкий таємний знак рукою. Коли він повернувся, його погляд ковзнув мимо них. На якусь мить, вони перетнулися поглядами.

Сила від того зорового контакту виявилася такою, що змусила її коліна підкоситися.

Але Річард ні на мить не затримав свого побіжного погляду — він продовжив свій огляд натовпу так само, як і зустрів її погляд. Ніхто, виключаючи саму Келен, не зміг би запідозрити, що він подивився на неї, а навіть якби і помітили, то не зрозуміли б нічого.

Келен зрозуміла. Він переконався в її місцерозташуванні.

Наступав той самий момент, заради якого він викрасив себе всіма тими дивними символами. Наступав той момент, для чого він тримав рівний рахунок очок. Заради цього моменту він знищив усі інші команди, які встали на його шляху, щоб опинитися на цьому місці і в цей час.

Вона не могла уявити, як, але протягом цієї блискавичної миті їй все це передалося. Він різко викрикнув бойовий клич і рушив у наступ.

Споглядаючи його лякаючі червоні символи, його напружені м'язи, його проникливий погляд хижака, його зосереджену міць, його плавні рухи Келен вирішила, що її серце, швидше за все, не витримає взятий скажений ритм і розірветься.

Кожне око було звернене на Річарда, коли він біг з броцем, затиснутим під лівою рукою. Келен теж, просунувшись на крок вперед, стояла в заціпенінні. Вся юрба, збуджена очікуванням, колективно затамувала подих.

Команда Джегана, з іншого кінця поля, почала стрімкий наступ через вільний простір, щоб зупинити його атаку. Якщо їм вдасться перешкодити команді Річарда забити два очки — вони виграють чемпіонат.

На гіркому досвіді інших, вони знали, що перемога в їхніх інтересах, і в що б то не стало вони не повинні дозволити змінити поточний рахунок.

Річард, під прикриттям своїх блокерів і єдиного нападника, круто прийняв вправо. Він твердо дотримувався правої межі і біг з запаморочливою швидкістю.

Полум'я смолоскипів практично задувало і вони потріскували, коли він проносився повз них. Жінки тяглися в спробі доторкнутися до нього і волали поряд зі всіма іншими.

Річард продовжував мчати і раптово опинився навпроти того місця, де праворуч від нього був імператор. Здалося, що Джеган намагався зачепити пробігаючого мимо Річарда.

Келен вирішила, що Річард зупиниться, розгорнеться до імператора та прикінчить цю людину так само, як він ефективно розправлявся з іншими, але нічого такого не сталося. Він навіть не повернув голови в ту сторону, а просто продовжував нестися далі.

Річарду представився шанс спробувати знищити імператора, але він не скористався ним.

Келен не могла уявити чому ні, якщо, за словами Ніккі, він намірився щось почати. Можливо, Ніккі прийняла бажане за дійсне, і те ж саме стосувалося і Келен.

У мить ока Річард зі своєю командою проскочили повз них і рушили далі в наступ на полі.

Гравці команди Джегана, спостерігаючи за їх просуванням і помітивши, що вони порівняно щільно один до одного нестримно прориваються вперед і не розсіюються по полю, як бувало раніше, — зійшлися в непроникну стіну кісток і м'язів, спонукувані бажанням зупинити наступ.

У минулих періодах гри команда імператора намагалася не дати можливості команді Річарда забивати голи. Вони розуміли, для того щоб перемогти, їм достатньо стримати свого супротивника і перешкодити їм виграти протягом цього тайму.

І все ж, було видно, що вони хотіли більшого. Вони не просто хотіли перемогти — вони хотіли покарати претендентів. Вони виглядали лютими і рішучими закінчити гру настільки жорстоко, наскільки можливо.

Команда Річарда, на бігу, замість того щоб розсіятися, або хоча б перебудуватися в якесь формування, яке дозволило б прорватися крізь чекаючих їх блокерів, залишилася разом. Замість того, що від них чекали, несподівано і нез'ясовно вони залишалися всі разом.

Ще більш дивним було те, що вони зчепилися в одну колону. Всі разом вони продовжували бігти щільним строєм, причому попереду були самі здоровенні з них.

Одночасно, кожен з них підняв і уперся руками в плечі попереду біжучого, змикаючи тим самим весь ланцюг. Їх довга і стрімка хода була абсолютно синхронною — крок у крок, нога в ногу.

У лічені миті, вся команда Річарда перетворилася в один монолітний, живий таран.

Така колона, в якій Річард був майже в кінці, не могла рухатися з тією швидкістю, з якою міг рухатися кожний окремо, але в цьому не було необхідності — недолік швидкості вони компенсували колективною вагою, що дала їм приголомшливу інерцію.

Навіть незважаючи на те, що окремі здоровані з команди Джегана прийняли стійку і підперли їх, нестримна лінія чоловіків з тріском пробилася крізь них, немов колода крізь двері жебрацького будинку.

Всі гравці імператорської команди покладалися виключно на свій величезний розмір, який служив їм хорошою підмогою, але незважаючи на те, наскільки б великими вони не були, це не йшло ні в яке порівняння з приголомшуючою інерцією всієї команди Річарда, який обрушився на них у такій сфокусованій манері.

З такою силовою перевагою, колона, немов найпотужнішим кулаком, пробилася крізь оборону і нітрохи не сповільнившись, силою удару змусила блокерів розлетітися по сторонах.

Деякі з людей Річарда попереду були вибиті з шеренги в момент зіткнення, але за кожним вибулим в ланцюжку опинявся наступний і тому сама по собі шеренга продовжувала крушити стіну оборони з гравців команди імператора.

Варто було їм опинитися на території противника за першою переможною лінією, але ще залишаючись на пристойній відстані від стандартної одноочкової зони, колона миттєво розсипалася в сторони, врізаючись в блокерів, наступаючих на них. На мить для Річарда відкрилася безпечна зона.

Він метнув броц від цієї задньої лінії. Відстань до воріт з цього місця була дуже великою. Поки броц летів по дузі, розсікаючи нічне повітря і освітлюваний смолоскипами, всі, як один, у натовпі піддалися вперед, і затамувавши дихання супроводжували очима політ броца.

Броц видав характерний звук, коли влетів у ворота і врізався в сітку воріт і приніс два очки.

Натовп вибухнув нищівним ревом, від якого затремтіло повітря і здригнулася земля.

Тепер команда Річарда лідирувала на одне очко. Не залишалося більше поворотів пісочного годинника, та й взагалі жодних шансів команді імператора перемогти.

Навіть притому, що за командою Річарда ще залишався час, їм він був вже не потрібний. Тепер з грою все було ясно — вона виграна, нехай навіть ще струмував, наче дощ, пісок у пісковому годиннику.

Імператор Джеган стояв зі скам'янілим обличчям. Його охоронці, з усією злістю взялися усією своєю вагою розштовхувати назад розбурхану юрбу по сторонах, яка невпинно продовжувала волати і вигукувати.

І тут, Джеган високо витягнув руку. Дике свято почало затухати, коли вся увага стала фокусуватися на імператорі, щоб побачити те, що він збирається робити. Джеган подав знак судді.

Келен і Ніккі швидко перезирнулися. Чоловіки вели бесіду близько схиливши голови, бо їм не вдалося почути, про що йшла розмова.

Суддя, збліднувши, вклонився імператорові, потім вибіг на центр поля і підняв руку, вказуючи напрямок.

— Претендент вийшов за межі, коли він біг уздовж бічної лінії, — проголосив суддя в безмовне нічне повітря. — Очки не будуть зараховані. Команда Його Високоповажності як і раніше веде з одним очком. Гра повинна відновитися, поки час не закінчиться.

Натовп бушував, коли Річард забив гол, — тепер же всі вони були в шаленстві. Над всією армією, спостерігала за грою, запанував безлад і метушня.

Але Річард, здавалося, ніяк не відреагував на це рішення судді. Він ніби знав, що цей факт відбудеться, і вже разом зі своєю командою чекав на своєму кінці поля. Його команда, вся по-діловому налаштована, схоже теж була готова до того повороту подій.

Коли суддя кинув їм броц, вони були напоготові. У Джа-Ла гра не могла бути перерваною. Оскільки команда Джегана продовжувала святкувати раптовий поворот фортуни, вони не були готові до захисту своїх воріт. Команда Річарда не стала тринькати свій час, який вона мала в запасі і негайно рушила в наступ.

На цей раз, вони помчали зліва, по протилежній стороні поля від того місця, де стояла і спостерігала Келен. І знову вони зібралися в ту ж саму напружену колону і кожен вперся руками в плечі йдучого попереду. Вони вирішили зіграти за тим же сценарієм, але з іншого боку поля.

Ще одна різниця полягала в тому, що тепер вони трималися досить далеко від лінії кордону поля так, щоб кожному, особливо натовпові з цього боку поля, було видно, що ніякої лінії кордону поля біля них немає.

Команда Джегана, хоч помітила наступ, все ж не зуміла організувати захист і зупинити атаку, звернену на них. Вони оцінили всю серйозність ситуації і кинулися блокувати насуваючого на них противника.

Коли команда Річарда розпорола вільну мережу блокерів і досягла тієї ж самої переможної лінії, що і в попередній раз, вони розсіялися біля дальньої лінії, що була за межами стандартної переможної зони і знову відгородили безпечну кишеню для свого ключового.

У цей самий момент, Річард, вільний від захисників, знову метнув броц.

Броц проплив поверх простягнутих рук команди Джегана і в черговий раз характерним ударом об сітку воріт здобув два очки.

Натовп, немов вулкан, вибухнув диким ревом. Дмухнув ріг, ледве чутний в грозовому реві.

Гра закінчилася. В цей раз команда Річарда виграла чемпіонат.

Джеган, зі своїм малиновим лицем від гніву, зробив довгий крок назад, потягнувся, схопив підняту вгору руку Ніккі, а потім смикнув її вперед до себе.

Свою другу руку він викинув у повітря, щоб перервати те, що відбувалося навколо. Суддя і його помічники стояли немов заморожені, спостерігаючи за Джеганем. Шквал овацій завагався, і стривожений натовп повільно занурився в тишу.

— Їх ключовий переступив через кордон! — Заревів Джеган в холодний нічне повітря. — Він вибіг за межу!

Навіть в попередній раз, коли він пробігав близько, Келен могла бачити, що він не перетинав лінії. І справді — люди, що стояли прямо на краю поля, намагалися дотягнутися і торкнутися його, але він був за межами досяжності.

Але на цей раз, навіть якщо Річард дійсно перебіг кордон, не існувало ніякого способу, яким Джегану вдалося б помітити подібну траєкторію по іншій частині поля.

— Гра була з порушенням! — Волав Джеган. — Ніякі очки не виграні! Гра закінчена! Імператорська команда виграла чемпіонат!

Солдати, розсіяні по схилах, потупилися в невірі.

— Так проголосив Джеган Справедливий! — Викрикнула Ніккі у натовп, передражнюючи висновок Джегана.

Річард тільки що змусив Джегана Справедливого продемонструвати всьому натовпу, всім навколо, що справедливість Ордена — безглуздий девіз. І тут Ніккі звела ніж на нього.

Джеган потужним ударом тильною стороною руки змусив її відлетіти і розтягнутися біля ніг Келен.

Прихильники команди імператора посходили з розуму від радості. Солдати стрибали, кричали і вітально вигукували, буцімто вони насправді щось зробили, щоб перемогти.

Прихильниками команди Річарда заволоділа божевільна лють.

Келен, затамувавши подих, з усієї сили затиснула ніж у руці, перевіряючи позицію своїх стражників, в той час, як Джилліан схилилася, щоб допомогти жінці, яка стікала кров'ю на землі під їх ногами.

Прихильники команди Джегана вигукували уїдливі глузування на адресу тих, які репетували у відповідь, що їх команда змахлювала і програла. Солдати почали пхати один одного. У повітрі замиготіли кулаки. Всі солдати стали примикати хто до однієї групи, хто до іншої, пішла в хід зброя.

У лічені хвилини весь табір збунтувався. Схили з чоловіків немов прорвавшись, лавиною кинулися вниз на поле Джа-Ла. Зав'язалася жахлива сутичка і здавалося, ніби вся армія несподівано вступила в генеральну битву.

Хоча Kелен і не вірила, що це можливо, Ніккі була права. Річард тільки що почав війну.

Особиста охорона Імператора зімкнулась, стримуючи натовп з усіх боків. Розлючений Джеган спостерігав за тим, як навколо розв'язалася страшна бійня. Він не зробив жодного кроку, щоб опинитися в більшій безпеці.

Навпаки, він сам виглядав так, ніби пристрасно бажає приєднатися до битви. Охорона робила все можливе, намагаючись захистити Імператора від запеклої битви.

Келен помітила Річарда на дальній стороні поля. У світлі факела червона фарба на його обличчі здавалася попередженням про те, що Підземний світ ось-ось розверзнеться і всіх поглине.

На схилі пагорба, за спиною Річарда і його командою, зацарював неймовірний хаос. Всюди буйствували неконтрольовані ненависть і жага крові.

Келен почала турбуватися про те, що фарба на обличчі Річарда зробить з нього відмінну мішень для прихильників команди Імператора. Всі глядачі цього матчу прекрасно знали, хто він і що він тільки що зробив.

Річард був об'єктом обожнювання і ненависті. Вона боялася, що задумка, спочатку націлена на приховування його справжньої особистості, тепер зробить його легко помітним для тих, хто хоче вбити його.

Оцінивши стан півдюжини воїнів своєї спеціальної охорони, і помітивши, що в цей момент вони більш стурбовані захистом життя Імператора, ніж спостереженням за нею, Келен швидко присіла навпочіпки поруч з Джилліан. Оличчя Ніккі було суцільним синцем.

Цівка крові стікала з губи, пробитої кільцем Джегана, і бігла по її щоці. Вона була в шоковому стані, але здавалося, приходила до тями.

— Ніккі, — Прошепотіла з жалем Келен, обережно піднімаючи її плечі і голову, — тобі дуже погано?

Ніккі моргнула, намагаючись розгледіти обличчя Келен:

— Що?

— Тобі дуже погано? — Келен відкинула з очей Ніккі кілька світлих пасм. — Ти відчуваєш, щось зламане?

Ніккі підвелася і відчула біль. Вона посовала щелепою з сторони в сторону, перевіряючи чи все з нею в порядку.

— Думаю, я в нормі.

— Тобі треба піднятися. Я вважаю, ми не зможемо тут довго перебувати. Річард розв'язав свою війну.

Незважаючи на біль, Ніккі посміхнулася. Вона ні на мить в цьому не сумнівалася.

Келен піднялася, допомагаючи Джилліан підняти Ніккі на ноги. Джилліан обняла її за талію, допомагаючи їй утриматися на ногах. Ніккі сперлася Джилліан, поклавши їй руку на плече.

Джеган повернувся до Келен і помітив, що вона допомагає Ніккі піднятися. Він вказав на неї однією рукою, другою схопив за комір одного з спеціальних охоронців Келен і жбурнув в її бік.

— Не спускати з неї очей, — прогримів імператор, — нікому!

Охоронці, які єдині були здатні бачити Келен, крім Джегана і Річарда, забули про свої прямі обов'язки, допомагаючи стримувати натиск розсварених шаленіючих солдатів, почали просуватися в її напрямі, підкоряючись волі Імператора.

У цьому сум'ятті і хаосі звичайна охорона Джегана, поряд з постійно супроводжуючими його особистими охоронцями, безжально відбивала натиск оскаженілого, волаючого натовпу.

Особисті охоронці Джегана всі, як один, були величезні і м'язисті, однак навіть вони не могли нічого вдіяти з тиском звичайних солдатів, намагаючись стримати і відтіснити їх. Дюйм за дюймом вони все ж починали здавати позиції.

Насправді ж звичайні солдати не мали ні найменшого бажання зв'язуватися з охороною Джегана або з ним самим, вони просто були поглинені боєм один з одним, втративши голову в цій запеклій бійці, яка невідворотно наближалася до Імператора.

Джеган, злий від того, що охоронці були занадто поблажливі по відношенню до солдатів, і не підкорялися наказам, люто кричав на них. Він наказав розривати на шматки всіх, хто стоїть на їхньому шляху.

Келен подумала, що Джегана зовсім не турбує його особиста безпека. Він більше скаженів від відсутності благоговіння у солдатів перед своїм Імператором.

Охоронці більше не вагалися. Сильні і досвідчені воїни замість того, щоб відтісняти солдатів назад, почали вбивати всіх, хто на них навалювався. Джеган вирвав короткий меч, запропонований йому для самозахисту одним з охоронців.

Імператор дав вихід своїй люті, обрушившись на солдатів з іншого боку. На тлі гулу битви їхні крики навряд чи можна було розібрати.

Справа була не в тому, що найближчі солдати, затягнуті в цей бунт, не підкорялися наказам рухатися назад, просто у них не було вибору. На них навалилася маса солдатів, сповзаючих вниз по схилу.

Люди внизу біля ігрового поля були спіймані в пастку і безпорадно наближалися до смертельних клинків охорони Джегана під тиском натовпу зверху, повністю поглиненого бійкою.

Келен глянула на хаос, що панував на ігровому полі і моргнула від побаченого. В руках у Річарда вже був лук. Стріла вже лягла на тятиву. Другу він затиснув у зубах.

Джеган стояв посеред своїх охоронців, міцно затиснувши в руці короткий меч, віддаючи накази. Він обвів поглядом солдатів, багато з яких були п'яні до нестями. Вони билися і вмирали за переможців в грі.

Імператор вільною рукою вказував на солдатів, щоб ті закрили проломи в рядах охорони, яка намагається відтіснити натовп назад і викрикував накази.

Келен обернулася і побачила Річарда, який притулив натягнуту тятиву до щоки. У наступну мить стріла вже була в польоті.

Вона затамувала подих, спостерігаючи за польотом стріли зі сталевим загостреним наконечником. Негайно слідом за першою стрілою вирушила друга.

Перед тим, як перша стріла досягла мети, один з охоронців Джегана обернувся на заклик про допомогу, виходячий від іншого воїна, стримуючого групу солдатів, що розірвала оборонні ряди з протилежної сторони. Він промайнув перед Імператором, кинувшись на допомога.

У цей момент в нього потрапила перша стріла, призначена для Джегана. Вона вп'ялася йому в груди під правою рукою якраз між передньою і задньою пластиною товстих шкіряних обладунків. Стріла проникла досить глибоко, щоб порізати його серце. Судячи з того, як він впав, так воно і було.

Здивований Джеган трохи повернувся, зробивши півкроку назад, коли охоронець, відкривши рот від подиву, звалився на землю. Цих півкроку виявилося достатньо, щоб врятувати життя Імператора.

Друга стріла потрапила в груди Джегана праворуч. Не зруш він з місця, коли впав охоронець, стріла влучила б йому прямо в серце.

Келен з трудом могла повірити в те, що серед усього цього сумбуру, болю, лютих сутичок і смерті навколо, Річард зміг зробити такий постріл.

У той же час вона не могла уявити його пострілу, який не досяг своєї мети.

Джеган похитнувся. Стріла глибоко встромилася йому в груди. Джеган опустився на коліна, а його охоронці спішно оточили його, сформувавши суцільну захисну стіну, захищаючи Імператора від стріл, які могли б досягти своєї мети. Келен більше не бачила Джегана за щільною стіною його охоронців.

Келен скористалася раптовим шоком, що потряс її охоронців і, переклавши ніж в праву руку, ударила ним в область нирки одного з них, який втупився на падіння Джегана. Ніж у лівій руці потрапив у живіт іншому охоронцеві, який був біля неї неї зліва.

Вона висмикнула ніж, оголивши широке лезо. Третій охоронець обернувся і попрямував до неї. Джилліан підставила йому підніжку і Келен відразу перерізала горлянку падаючому солдату від вуха до вуха.

Вона обернулася і побачила Річарда, який перетинав поле з мечем у руці.

Як тільки наступний охоронець зробив крок у напрямку до Келен, намагаючись дотягнутися до неї і роззброїти, Ніккі встромила ножа йому в спину. Він обернувся на місці, видавши крик від раптового болю, дотягнувшись рукою до рани на спині.

Вона добила його двома швидкими і потужними ударами в груди. Охоронець запнувся і впав, намагаючись вхопитися за неї, щоб утриматися на ногах, але у нього це не вийшло, і він важко впав на землю. Ніккі не була вправна у поводженні з ножем, але в цей раз відмінно впоралася із завданням.

Один з охоронців схопив Джилліан, намагаючись використати її, як щит, щоб пробратися до Келен. Келен вдарила його в передпліччя руки, яке стискало шию дівчинки, розрізавши мускули і сухожилля до самої кістки. Він відступив, видавши несамовитий крик від болю.

У цей момент Джилліан легко звільнилася від його обіймів. Він знову рушив до неї і Келен негайно увігнала в нього другий ніж. Поки той не уткнувся в ребро. Очі охоронця широко розкрилися від подиву.

Келен зробила крок у бік, даючи тілу солдата впасти на холодну землю. Всі його нутрощі вивалилися назовні. У цьому сум'ятті Келен не побачила свого шостого охоронця, але знала, що він повинен бути десь поряд.

Темна маса солдатів на схилі за Річардом продовжувала невблаганно стікати вниз, заповнюючи поле Джа-ла. Групи запекло воюючих солдатів наводнили ігровий майданчик. Більшість лучників були зметені скаженим натовпом.

Через те, що солдати з смолоскипами теж захопило вниз разом з натовпом, який підхопив їх, навколо ставало все темніше. Розібрати щось в цій непроглядній пітьмі було все важче.

Ігрове поле було повне шаленіючих солдатів. Хтось бився заради того, щоб убити, інші — щоб захистити своє власне життя. Були і такі, які, абсолютно п'яні з нагоди святкування Джа-ла-турніру, билися просто так, повні бажання просто побитися.

Смертельно поранені чоловіки раз за разом падали на землю. Крики поранених доносились звідусіль. Але вони залишалися непочутими, ніхто не квапився їм на допомогу.

Незабаром на полі бою стало стільки людей із закривавленими обличчями, що виділити серед них Річарда стало практично неможливо.

Червоний колір, який ще недавно виділяв його з натовпу, тепер приховував його серед маси закривавлених воїнів. Пару хвилин тому він яскраво впадав в очі, але тепер перетворився в фантома серед пануючого навколо хаосу.

Здавалося ніхто з солдатів і не думає зменшувати темп або відступати. Розлючені, вони були готові вбивати всіх і кожного. Від помахів сокирами летіли відтяті руки, щелепи, розпорювалися груди солдатів. Мечі воїнів не знали спокою.

Незважаючи на те, що утримати Річарда в поле зору ставало все важче, Келен бачила, як він відбивається від атак численних солдатів.

Річард привернув до себе їх гнів. Він був винен у богохульстві перед Імперським Орденом. Він єдиний насмілився подумати, що може перемогти команду самого Імператора.

Річард зробив неможливе. І вони зненавиділи його за це. Зненавиділи його за те, що самі визнали, — і за зарозумілість.

Келен подумала, що ці люди були переконані в тому, що Річард твердо повинен був програти. Тоді вони почувалися б спокійно. Поразка була їх талісманом, що знаходився близько до серця.

А чийсь успіх і досягнення ніколи не викликали в них нічого, крім ненависті. Успіх повинен бути повалений. Ці люди були тваринами, Вирощені звірячим навчанням у армії Братства Ордена. Адже Орден потребував їх для насадження своєї віри повсюди.

На Річарда продовжували кидатися солдати, в той час, як він методично рухався через поле у напрямку до Келен. Він вбивав їх з крижаною холоднокровністю. Він методично вбивав всіх на своєму шляху. Кожен, хто намагався його зупинити, гинув.

— Що нам тепер робити? — Запитала перелякана до смерті Джилліан.

Келен роззирнулася довкола. Тікати було нікуди. З усіх боків їх оточували Імперські війська. Їм звідси не вибратися. Келен, невидима для більшості солдатів, могла втекти сама, але не збиралася залишати Джилліан і Ніккі серед цих варварів. Навіть, якщо б вона хотіла це зробити, їй, раніше чи пізніше, перешкодив би нашийник.

— Ми повинні залишатися тут. — Вимовила Ніккі.

— Навіщо? — Запитала Келен, знаючи що у них немає шансів вибратися звідси.

— Якщо ми відійдемо далеко від того місця, де стоїмо, Річард не зможе розшукати нас.

Келен не думала, що він зможе зробити що-небудь, що допоможе їм втекти. До того ж, у них з Ніккі нашийники. Джеган хоч і поранений, але все ще в свідомості.

Він зможе зупинити їх за допомогою нашийників або того гірше. Вона хотіла перевірити це, але не раніше, ніж їм надасться сприятлива можливість для цього.

Була вірогідність, що Річард все ж зможе прикінчити Джегана. Тоді у них буде шанс, якщо не з'являться Сестри Юлія і Ерміна. Джеган був соноходцем. З того, що змогла вловити Келен, було ясно, що він використовував свою здатність, щоб контролювати їх дії.

Притиснувши Джилліан до себе, Келен роззирнулася навсібіч. Ніккі захищала дівчинку з іншого боку. З усіх боків їх оточували охоплені спрагою смерті солдати.

Келен кивнула:

— Тут, під прикриттям охоронців Джегана, нам зараз безпечніше. Але, судячи з того, як розвиваються події, так довго не триватиме.

Всі навколо билися. Поранений у груди Джеган стояв на колінах, оточений своїми охоронцями. Деякі з них опустилися поруч, щоб підтримати Імператора в тому випадку, якщо доведеться, підняти його на ноги і пробивати собі шлях крізь натовп.

Інші кричали, щоб привели Сестер. Решта охоронців Джегана безжально рубали направо і наліво всіх, хто попадався на їхньому шляху, намагаючись стримати натовп і звільнити собі місце. Земля навколо Імператора і його охорони стала липкою і слизькою від свіжої та запеченої крові.

Келен, прикута до місця, на якому стояла, не могла відвести погляд, спостерігаючи за Річардом.

З усіх боків, намагаючись його вбити, на нього кидалися солдати. Він рухався серед них, ніби примара. У потрібні моменти Річард пірнав в сторону від мечів, спрямованих на нього, ухилявся від ударів, прослизав між тими, хто хотів повалити його, так само, як ухилявся від блокерів в грі.

Кожен помах його меча був швидким і точним. Його меч не знав пощади. Витрачаючи мінімум сил, рівно стільки, скільки для цього було необхідно, Річард пробирався крізь натовп по полю. А навколо, в безладній і гучній битві, билися десятки тисяч солдатів.

— Здається, нам пора рухатися.

— Ми не можемо. — Відповіла Ніккі. — Якщо Річард не зможе нас знайти, ми — небіжчики.

Келен обвела рукою навколо:

— Як ти думаєш, що він зможе з усім цим вдіяти?

— Не квапся. — Відповіла Ніккі. — Я думала, що ти вже зрозуміла, що Річарда не варто недооцінювати.

— Ніккі права! — Втрутилася Джилліан. — Я навіть бачила, як він повернувся з світу мертвих!

Келен залишалося лише дивуватися твердженню Джилліан. Вона дійсно усвідомлювала, що ця людина була в змозі почати війну, але вона ніяк не могла повірити в те, що він міг спуститися в підземний світ і повернутися.

І все ж, було не до місця і не до часу обговорювати це, враховуючи всю небезпечну плутанину, що повсюдно розгорнулася навколо них.

Вона уважно оглянула цей хаос нестримного насильства, виглядаючи спосіб вибратися за його межі. Якщо Джеган зараз мертвий або нехай навіть без свідомості, то вона змогла б скористатися цим і разом з Джилліан і Ніккі забратися подалі звідси.

Її мучило питання, чи міг Джеган, будучи соноходцем, бути зараз без свідомості чи ні. А якщо він і втратив свідомість, то чи міг він як і раніше управляти ними за допомогою нашийників.

Але якщо Джеган і справді помер або втратив свідомість і був не в змозі зупинити Ніккі і Келен через нашийники, то залишалося ще одне важливе питання, пов'язане з величезною армією, що розкинулася у всі сторони.

Хоч Келен була невидимою для всіх солдатів навколо, цього ніяк не можна було сказати про Джилліан і Ніккі.

Провести крізь всіх цих чоловіків таку жінку, як Ніккі і таку привабливу мету — дівчинку, подібну Джилліан, буде нелегко. Ніккі, тим не менше, великі надію, звичайно, покладала на Річарда.

— Ти й справді вважаєш, що Річард зможе вивести нас звідси? — запитала вона у Ніккі.

Ніккі кивнула.

— З моєю допомогою. Мені здається, я знаю дорогу.

Келен не вважала, що Ніккі можна було віднести до того типу жінок, які покладалися виключно на віру і надію.

Протягом тяжких знущань Джеганем вона ніколи не мала ілюзій або помилкових надій на порятунок. Якщо вона сказала, що вона знала дорогу, то Келен була схильна думати, що так воно і є.

В стороні, крізь проломи в битві, Келен помітила Річарда. Він проткнув мечем нападаючого на бігу солдата ще до того, як той зміг замахнутися своїм мечем.

Річард, покритий криваво-червоними знаками, відразу висмикнув меч назад з нападника і, замахнувшись назад, вдарив руків'ям в обличчя нападника ззаду.

— Схоже, він наш єдиний шанс, — зробила висновок Келен.

Ніккі витягла шию, щоб оцінити поступ Річарда перед тим, як знову оглянути ту плутанину, що творилася в оточенні пораненого імператора.

— Мені здається, що у нас не буде кращого моменту. По-моєму, треба діяти або прямо зараз, або ніколи. Нехай навіть з цими ошийниками…

— Якщо Джеган зараз заклопотаний зовсім іншими турботами, можливо, він і не зможе скористатися ошийниками, щоб зупинити нас.

Ніккі метнула на Келен погляд, який давав зрозуміти, наскільки нерозумно було так припускати.

— Якщо що-небудь піде не так, як треба, то я докладу максимум зусиль і простежу, щоб у тебе, Джилліан та Річарда було достатньо шансів, щоб вибратися, — Ніккі зробила застережливий жест пальцем. — Якщо справа дійде до цього — ти скористаєшся цим шансом, ти мене чуєш? Якщо це станеться, не смій знехтувати тим, що я постараюся зробити для вас. Ти зрозуміла?

Келен не сподобалася ідея Ніккі, що вона, ризикуючи своїм життям, надасть їм шанс втекти. А ще її спантеличив той факт, що Ніккі цінує життя Келен дорожче свого.

— Тільки якщо ти пообіцяєш, що не залишиться абсолютно ніяких інших способів здійснити це. Я волію знайти спосіб визволити нас усіх разом.

— У мене всього одне життя, — сказала Ніккі. — І мені б дуже хотілося його зберегти, якщо ти хотіла почути мою думку на цей рахунок.

Келен посміхнулася почутому і поклала руку на плече Джилліан.

— Тримайся поруч, але якщо мені доведеться скористатися ножем, не загороджуй мені дорогу. І не бійся скористатися своїм, якщо настане необхідність.

Джилліан, супроводжувана Келен у напрямку до поля Джа-Ла, до того місця, де Келен в останній раз бачила Річарда, кивнула в знак розуміння. Ніккі трималася поруч позаду Джилліан.

Перш, ніж Келен встигла зробити дюжину кроків, командер Карго, верхи на величезному бойовому коні, прорвався крізь лінію битви, що кипіла позаду них. Великий кінь своїм пирханням висловлював роздратування солдатами на своєму шляху.

Коммандер, очолюючи великі сили імперських охоронців, озирався по сторонах оцінюючи ситуацію. Як і люди, які охороняли Джегана, вони були з числа елітних воїнів. Всі вони були величезними, потужно складеними і озброєними до зубів, і, схоже, їх були тисячі.

Жорстокість, яку вони пускали в хід, свідчила про їх розуміння екстраординарності ситуації. Вони текли крізь полчища солдат, немов по хвилях крові.

На невеликому віддаленні позаду імператорських охоронців Келен побачила язики полум'я, що вирвалися вгору в нічне небо. Різке червоне світло висвітлювало напружені обличчя чоловіків, що билися за власні життя.

Здавалося, не мало абсолютно ніякого значення на кого кожен накидався. Немов в божевільному світі, солдати посходили з розуму. Кожен бився за себе, абсолютно кожен, за винятком імперської охорони, яка ясно уявляла, з ким битися їм.

— Сестри йдуть, — зауважила Ніккі коли вона розглядала вогонь і дим, що рвався в чорне небо. — У нас залишилося зовсім небагато часу до того моменту, коли буде надто пізно. Намагайтеся триматися подалі від їх дороги і за межами поля зору охорони.

Кивнувши, Келен разом з Джилліан обережно змінили напрямок подалі від тієї лінії, по якій пробивалися основні сили. У Ніккі був план, як їм вибратися. Річард буде шукати їх, тому Келен не хотілося відходити занадто далеко від того місця, де він бачив їх востаннє.

Її метою було розташуватися на краю основної битви між регулярними солдатами і імперською охороною, поки вони будуть рухатися в напрямку, де вона бачила Річарда, сподіваючись, що вона не дуже сильно відхилиться від того шляху, яким буде підходити Річард.

І в той же час, вона хотіла триматися подалі від знову початого протиборства. Елітна охорона виявиться зовсім іншим супротивником в порівнянні з рядовими солдатами.

Коммандер Карго зістрибнув з коня, опинившись посеред першого кільця складу контингенту імператорської охорони.

— Де Джеган? — Кликнув він до лінії охоронців, які захищали пораненого імператора.

— Його проколото стрілою, — сказав один з офіцерів охорони, жестом даючи розпорядження своїм підлеглим звільнити доріжку командеру.

Через проступаючі проломи Келен побачила Джегана, який продовжував стояти на колінах, підтримуваний громилами, які присіли навпочіпки з кожною боку імператора. Вигляд у нього був блідий, але він залишався у свідомості.

Дихав він з труднощами, і коли він зрідка покашлював, вниз по підборіддю на груди стікали темні цівки крові. Одна рука стискала стрілу, яка виступала з правого боку його грудей.

— Стріла! — Вигукнув карго. — Як це, в ім'я Творця, могло трапитися?

Офіцер схопив Карго за кольчугу і смикнув до себе.

— Твій чоловік випустив у нього стрілу!

Коммандер Карго упер пильний погляд у офіцера і приставив вістря ножа до його підборіддя.

— Прибери руки.

Той випустив коммандера, але спрямував на нього такий же погляд.

— А тепер як щодо того, що ти маєш на увазі під «моїм чоловіком»? — запитав карго.

— Це був твій ключовий. Він випустив стрілу в імператора.

Карго почервонів.

— Я порішу його своїми руками.

— Якщо ми не зробимо це першими.

— Чудово. Тоді займіться цим. Мені все одно ким він буде убитий, мене турбує лише одне — він повинен бути мертвий і лише це має значення. Він дуже небезпечний. Я не хочу, щоб він залишався на волі і носився навколо, вчиняючии все більше шкоди. Всього лише принесіть мені його голову, щоб я знав, що з цим покінчено.

— Вважай, що вже зроблено, — відповів офіцер.

Карго, проігнорувавши хвастощі людини, почав розштовхувати всїх зі свого шляху.

— Поставте імператора на ноги! — Рикнув він на ряди чоловіків навколо Джегана. — Нам потрібно повернути його в резиденцію. Тут ми нічого не зможемо вдіяти.

Ніхто не сперечався. Охоронці допомогли Джегану піднятися на ноги. З кожного боку двоє чоловіків взяли його під руки, щоб підтримувати його.

— Карго, — слабким голосом промовив Джеган.

Коммандер впритул підійшов до нього.

— Так, Ваше Превосходительство?

Посмішка розповзлася по обличчю Джегана.

— Радий тебе бачити. Думаю, ти заслужив її на деякий час.

Коммандер Карго на мить засяяв хитрою посмішкою, приєднуючись до усмішки імператора, і тут же звернув всю свою увагу на охоронців і залементував.

— Пішли, живо!

Джилліан міцно притиснулася до Келен з боку одного, а з іншого до Ніккі, коли вони продовжили відходити вбік, намагаючись залишатися непоміченими. Охоронці, які допомагали Джегану, почали виводити його. Коммандер Карго, супроводжуючи їх, прорубував дорогу назад через бійку.

Келен навіть боялася думати про те, щоб повернутися в намет Джегана. Поглядаючи одним оком на стражників, вона озиралася через плече, безуспішно намагаючись побачити Річарда.

Захмелілі, розгнівані солдати вели бій всюди навколо їх трійці, коли Келен помітила, що охоронці організувалися клином, щоб розчистити дорогу і рушили з поля Джа-Ла в сторону резиденції імператора.

Майже всі смолоскипи були далеко звідси, дозволяючи пітьмі занурити битву в морок. Кілька факелів охоронці несли з собою, але вони не були поблизу. У такій темряві, немов у густому мороці, Келен більше не могла розгледіти поле Джа-Ла.

Навіть плато, що підносилося над рівниною Азеріт, ніби розчинилася у пітьмі. Їй доводилося керуватися віддаленим насипом, яка висвітлювалася світлом смолоскипів, щоб орієнтуватися.

Глухий стукіт струсонув землю, покотився вогонь — очевидно Сестри скористалися силою, щоб знести величезну армію зі свого шляху і прийти на допомогу Джегану.

На матчі Джа-Ла були сотні тисяч людей. І було не схоже, що хтось спробував втекти. Тепер охоронцям, які захищали імператора, було необхідно прорватися крізь цей натовп.

Келен, Джилліан та Ніккі теж повинні були вибратися з цього натовпу, але в їх розпорядженні не було тисячі важко озброєних охоронців, які могли допомогти їм. Взамін цього, їм було необхідно покладатися лише на те, щоб залишатися наскільки це можливо непримітними.

Сутулячись, щоб виглядати нешкідливими і безневинними, вони уникали прямо дивитися на чоловіків, що оточували їх. Накинувши капюшони плащів і похнюпивши голови, вони повільно ковзали через ділянки відносного спокою посеред хаосу.

Рух було вкрай повільним. Вони до цих пір не змогли вибратися на свободу з під охоронців, зайнятих в рукопашному бою з натовпом. Так чи інакше, їм належить вибратися за цю лінію охоронців і потім пройти через всю армію.

Несподівано, з темряви з'явився командер Карго зі злою усмішкою на змії-морді і схопив Ніккі витягнутою рукою.

— Ах, ось ти де, — він скинув капюшон її плаща, щоб трохи краще поглянути на неї. — Ти підеш зі мною, — він зробив жест одному зі своїх людей, — І дівчисько теж прихопіть із собою. Оскільки ми збираємося на вечірку, то моїм чоловікам сподобається належним чином скористатися молодою леді.

Джилліан закричала, коли солдат відірвав її від Келен і потягнув уперед, пішовши за командером Карго і Ніккі. Коли Джилліан спробувала вдарити того ножем, він вивернув клинок з її руки. Чоловіки не могли бачити Келен, в іншому випадку вони б і її захопили.

Келен впритул підійшла ззаду до людини, яка тримал Джилліан. Вона почала замахуватися ножем, але потужна рука захопила її зап'ясті. Це був один з її спеціальних вартових — шостий за рахунком, чий слід вона втратила.

Він прилаштувався за нею. Келен знала його. Він був один з найбільш тямущих стражників. Він не був настільки ж недбалим, як інші. І він як і раніше володів усім своїм арсеналом зброї.

Поки Ніккі і скрикуючу Джилліан все далі і далі вели від Келен, охоронець викручував її руку за спину, поки її пальці не почали німіти. Вона скрикнула від болю. Його вигляд висловлював жорстокість і байдужість до її мук, коли він вивільняв ніж з її руки.

Вона штовхнула назад його гомілку, намагаючись змусити його відпустити її. Але замість послаблення той ще більше викрутив її руку так, що біль позбавила її можливості боротися. Насильно він потягнув її в тому напрямку, куди пішов імператор.

Ніккі озирнулася назад на Келен, коли командер Карго тягнув її крізь плутанину і сум'яття солдатів. Келен лише уривками вдавалося побачити світле волосся між кишачими тілами.

Тримаюча її рука випустила її зап'ястя. Замість цього інша вхопилася за верх її руки. Ця рука потягла її назад через солдатів, які борикалися на землі, назад в темряву. Келен повернулась, готова битися з тим, що намітила робити та груба тварина.

Але замість цього там виявився Річард. Здавалося, світ зупинився. Його сірі очі дивилися прямо їй в душу.

У такій близькості дивні криваво-червоні символи, якими було розписано його обличчя — були жахливими. І в той же час, посмішка на його обличчі зробила його схожим на самого ніжного, самого найдобрішого чоловіка у всьому світі.

Здавалося, що він був не в змозі більше зробити хоч що-небудь — лише посміхатися і дивитися в її очі. Келен знадобився якийсь час, щоб згадати, як дихати.

Нарешті, вона глянула вниз і побачила спеціального стражника, який тримав її за зап'ястя. Він лежав на землі, і його голова була вивернута під неприродним кутом. Схоже, він більше не дихав.

З тими тілами, що валялися скрізь, ніхто не звертав ніякої уваги на ще одне. Зрештою, він був всього лише звичайним солдатом, як і всі ті, що билися один проти одного.

Різниця була лише в тому, що цей міг бачити її.

Думки Келен стрімким вихором повернули її в дійсність. Думка про людину, яка заволоділа Ніккі і Джилліан, змусила Келен пережити потрясіння і досаду. Вона змахнула рукою у швидкому жесті.

— Ми повинні допомогти Ніккі і Джилліан. Коммандер Карго захопив їх.

Річард не вагався. Його сірі очі метнулися туди, де зникла Ніккі.

— Поспішай. Не відставай.

Після дюжини кроків вони опинилися в гущі бою. Але цього разу, Річарду належало битися не з рядовими солдатами, а з імператорською охороною. Але було схоже, що для нього це не мало значення.

Він пробирався через них, пронизує чоловіків, щоб очистити шлях для неї, коли це було необхідно і ухилявся від них, якщо це було можливо.

Коли нападник спробував вколоти своїм мечем, Річард відступив у сторону, зійшовши з разючого шляху меча, відрубав тому руку і піймав меч ще до того, як той звалився на землю. Він кинув меч Келен. Вона зловила його і тут же пустила в хід, щоб зупинити людину, яка рушила на Річарда.

Було набагато краще відчувати себе з мечем в руках. Приємно відчувати, що ти в стані захиститися. Удвох вони прорубали собі дорогу вперед крізь імператорських охоронців.

Коммандер Карго озирнувся і побачив, що наближався Річард. Відпустивши Ніккі, він повернувся до свого ключового і осклабився, готовий до бою. Всі оточуючі їх охоронці помітили, що командер вирішив зайнятися ним сам, а тому повернулися до власних проблем.

— Ну, так от, Рубен, схоже…

Крутанувшись, Річард обезголовив змію без усяких церемоній. Його абсолютно нічого не цікавило, окрім, як того, що йому потрібно зробити. Він був тєю людиною, яка не відчував потреби викладати ворогам уроки. Його цікавило лише одне — знищувати їх.

Охоронець, помітивши, що сталося, рушив на Річарда. Ніккі стрімко підскочила і полоснула лезом свого ножа поперек його горла. Обличчя людини покрила маска повного подиву, коли він затиснув зяючу рану, опустившись спершу на одне коліно, щоб потім впасти лицем додолу.

За мить вони опинилися в самому епіцентрі шаленіючої битви. З таким числом досвідчених солдатів, що наступали на нього, Річард не зміг би довго протриматися. Він різав імператорську охорону з подвоєною силою.

Хвилюючись, що занадто багато накинулися на нього, Келен не могла дозволити йому боротися самотужки. До того ж у неї була перевага — вона була невидимою. Вона могла пересуватися серед чоловіків, що нападали на Річарда і наносити свої разючі удари.

Чоловіки, прагнучи напасти на Річарда наривалися на її лезо, разяче з темряви. Розділивши цю роботу між собою, вони вдвох вирізали охорону.

Ніккі теж негайно підключилася до нападу. Кожен з них трьох мав тільки одну мету — пробити дорогу з самого центру імператорських охоронців.

— Нам потрібно дістатися до насипу! — Крикнула Ніккі Річарду.

Він витягнув назад свій меч з людини, що вже падала повз нього і насупившись, глянув на Ніккі.

— Насипу? Ти впевнена?

— Так!

Річард не сперечався. Він змінив напрямок битви, і, прикриваючи Джилліан, почав прорубувати дорогу крізь нескінченну масу громил, засвідчуючи, що жоден з них не зможе зачепити її.

Поки вони завдавали удари і прокладали собі шлях, Келен зрозуміла, що вона повинна робити таку Річарду, щоб у нього був необхідний простір. Більшість чоловіків підбиралися до нього ззаду.

Жоден не міг бачити Келен, і тому вона вирішила відтягнути Джилліан за Річарда з тією метою, щоб охоронці не змогли схопити і скористатися нею, як щитом, щоб захопити Річарда. Келен була більш пристосована, щоб захистити її, ніж Ніккі.

Келен намагалася захистити Джилліан, поряд з тим, що вона прикривала і спину Ніккі, накидаючись на чоловіків, які не звертали ніякої уваги на неї.

Коли один з чоловіків позаду замахнувся мечем на Джилліан, хтось ззаду проткнув його наскрізь.

Коли чоловік впав замертво, Келен побачила усміхнене обличчя людини з самими, що не на є дивними золотими очима.

— Я тут, щоб допомогти тобі, чарівна леді.

Навіть в непроглядній темряві меч людини світився.

Він був одягнений, як солдат Ордена, але він не був одним з них. Оскільки Джилліан сперлася об Келен, коли інша людина замахнулася на неї мечем, людина із золотими очима крутанулася, і косим ударом навідліг потрапила в голову нападника.

Коли світлий меч вдарив, голова охоронця розлетілася на шматки кісток і мізків. Келен здивовано моргнула.

Річард помітив, що сталося і стрімко наблизився. Незнайомець, раптово розгнівавшись, направив світлий меч прямо в Річарда.

І тоді Річард зробив самий дивний вчинок: він лишився стояти там, де стояв.

Тепер Келен точно знала, що цього разу Річарда проткнуть наскрізь, але лезо, яке тільки мить тому розкришило голову охоронця, на цей раз зробило саму дивну річ.

Як раз перед тим, як встромити в Річарда — лезо зісковзнуло в сторону, ніби Річард був захищений невидимим щитом якогось виду.

Людина, ще з більшою люттю, ткнула знову, але знову меч просто відхилився, зісковзнувши вправо від Річарда. Незнайомець виглядав не тільки здивованим, але і схвильованим. Занепокоєння замінилося поглядом, який виражав холодний гнів.

— Це моє!

Келен не могла уявити, про що говорив цей чоловік. Але перш, ніж скористатися можливістю поцікавитися про це, вона помітила, як Ніккі повалилася, тримаючись за горло.

Нова юрба імператорських охоронців рушила в наступ з такою швидкістю і в такій кількості, що Річард був змушений розвернутися і зайнятися ними, або його б убили. Раптово, в повну силу, розгорівся новий бій.

Чоловіки, вигукували бойові кличі, вривалися, розмахуючи мечами. Річард несамовито боровся, але був змушений відступати. Оскільки чоловіки вливалися хвилями, простір між Річардом і Келен початок розширюватися.

Келен кинулася атакувати чоловіків, що кишіли навколо Річарда, але незнайомець схопив її за руку, відтягуючи її назад.

— Ми повинні йти. Зараз. Він зможе впоратися з цими людьми. Він дає нам шанс піти. Ми повинні цим скористатися.

— Я не кину його в…

На Келен несподівано обрушилося задуха, оскільки біль навалилася на неї з усією силою. Меч випав з її руки. Вона метнула руки до горла, зачепившись за нашийник.

Як вона не намагалася, вона не могла не закричати. Пекуча біль була настільки гострою, настільки сильною, що було просто неможливо не закричати.

Вона впала на коліна, точно так як і Ніккі. Сльози агонії потекли з її очей.

— Йдемо ж! — Волав незнайомець. — Ми повинні вибиратися — поспіши!

Келен була нездатна, щоб хоч щось зробити і спробувати піти. Все, що вона могла робити — так це проштовхувати дихання крізь розриваючий її біль.

Крізь погляд, замутнений сльозами, вона змогла прочитати жах і гнів на обличчі Річарда, коли він безуспішно намагався дістатися до неї.

Все більше і більше вливалося елітної імператорської охорони, яка мала намір захопити ключового, який принизив імператора і почав бунт. Навіть незважаючи на те, що кожен його випад мечем разив і нападник падав замертво, з усіх боків все більше чоловіків наступало на нього, змушуючи відступати.

Келен впала обличчям на тверду землю. Біль просунулася вниз по її нервах спини, а потім і до ніг, змушуючи їх судорожно сіпатися. Всі її м'язи абсолютно вийшли з-під контролю.

Незнайомець схопив Келен за руку.

— Пішли! Нам потрібно йти прямо зараз!

Коли вона виявилася нездатною відповісти, він почав волокти її.

Річард бачив Келен, яка кричала від болю і чіплялася за нашийник на шиї. Його серце билося в жаху, поки він бився. Незважаючи на люті зусилля прорватися через стіну чоловіків в шкірі і кольчугах, йому ніяк не вдавалося дістатися до неї.

У дійсності, все, що він міг зробити — це спробувати встояти самому проти зростаючого числа воїнів, що кидалися на нього.

Смертельна різноманітність зброї хлинуло на нього з усіх боків — мечі, ножі, сокири, списи. Він був змушений змінити свою тактику, щоб парирувати кожен з них. Він завдав удару чоловіку з мечем, і, рухаючись назад, зламав спис.

Різко нагнувшись, він ухилився від сокири, яка просвистіла над ним. Він знав, що, якщо він зробить всього лише одну помилку, це буде коштувати йому життя.

Але все ж, незважаючи на те, що він боровся завзятіше, ніж будь-коли в своєму життя, він був змушений відступати все далі і далі. Це було єдиним способом запобігти своїй поразці.

Знову і знову він скажено атакував, врізаючись у ворожу лінію, але їх з'являлося тільки ще більше, займаючи місце полеглих від його клинка. У цьому потоці неймовірних зусиль найкраще, що він міг зробити — це відступати. Він відступав з кожним подихом.

Келен була так близько, і в той же час, така далеко. Тепер Джеган знову забирав її від нього.

Річард вилаяв себе за те, що не зробив більшого, щоб знищити Джегана. Він повинен був намагатися ретельніше. Якби тільки та людина не встала перед Джеганем в такий невідповідний момент, стріла Річарда зробила б свою роботу.

Але, навіть сказавши собі, що він повинен був зробити більше, він повинен був спробувати щось ще, він знав, що не можна зациклюватися на тому, що він міг би зробити по-іншому. Він повинен був придумати, що він міг зробити зараз.

Коротким скороминущим поглядом він побачив, що Ніккі теж лежить на землі. Як і Келен, вона також відчайдушно страждала. Річард знав, що йому терміново потрібно було їм допомогти. Самуель напевно не міг зробити нічого путнього.

Безумство занепокоєння викинуло Річарда зі стану концентрації. Він промахнувся в випаді з ударом, залишивши людину в живих, дозволивши тому знову накинутися на себе. Тільки швидка реакція врятувала його від леза, яке зробило би більше, ніж неглибокий розріз поперек його плеча.

Кілька разів він майже розлучився з життям, намагаючись мигцем поглянути на Келен. Він ледь не пропустив рух, поки трохи не стало надто пізно. Він знав, що повинен зосередитися. Він не зможе допомогти Келен, Ніккі і Джилліан, будучи мертвим.

Однак, його руки немов налилися свинцем. Вони були слизькими від крові. Меч в його руках теж ковзав.

Чоловік крутанув сокиру в своєму зап'ясті, підкидаючи його, ніби показуючи Річарду, що тепер йому доведеться битися з професіоналом. Чоловік впіймав ручку сокири і махнув нею вниз зі смертельним наміром.

У самий останній момент Річард ухилився в бік, і з натужним криком замахнувся своєю власною зброєю.

Удар відсік руку чоловіка. Річард відіпхнув ногою вбиту людину, відкинувши його з дороги, потім пірнув під дикий замах мечем по його голові і проткнув своїм мечем нижню частину живота нападника.

Меч, яким він користувався, був хороший, але це був не його меч. Його мечем володів Самуель.

Річард боявся уявити, що там робив Самуель. Бачачи його поряд з Келен, тим не менш, насправді, йому й не треба було нічого уявляти.

Річард згадав, як Зедд сказав йому, вперше вручивши Меч Істини, що він не зможе використати його проти Даркена Рала, тому що той запустив в гру шкатулки Одена. Зедд сказав, що протягом цього річного періоду сила Одена захищає Даркена Рала від Меча Істини.

Річард знав, що було нерозумно робити те, що він тільки що зробив, але він повинен був перевірити свою теорію. Він повинен був знати правду про це, якщо збирався досягти успіху в тому, що йому належало зробити.

Скриньки Одена дійсно були введені в гру від його імені, і по цій причині Меч Істини не зміг нашкодити йому.

Коли він подумав, що більше вже не може продовжувати, він випустив на волю справжній гнів, який він почував через страшну небезпеку за Келен, змушуючи себе не зупинятися.

Він не знав, як довго він зможе витримати таке зусилля. Він був упевнений тільки в одному — коли він зупиниться, він помре.

Саме тоді хтось раптом почав прорубувати собі шлях за спиною Річарда, захищаючи його ліву сторону від трійки мужланів, насідаючих на нього напрямки. Краєм ока Річард відмітив червону фарбу.

Він різонув мечем вниз поперек обличчя людини, яка тільки що зробила помилку, замахнувшись рукою назад. Коли він з криком впав в сторону, Річард використовував відкритий просвіт, щоб поглянути вліво від себе.

Це був Брюс.

— Що ти тут робиш? — Заволав йому Річард крізь брязкіт сталі.

— Те, що й завжди — захищаю тебе!

Річарду насилу вірилося, що Брюс, регулярний солдат Імперського Ордена, встав пліч-о-пліч з ним на боротьбу, зламавши охорону імператора. Ця людина здійснила зраду, щоб боротися разом з Річардом.

Він подумав, що перемога над командою імператора була ще більшою зрадою. Брюс боровся з усією люттю. Він знав, що це було грою, яку він не міг дозволити собі програти. Відсутню йому майстерність він заповнював величезною завзятістю.

Річард кинув ще один короткий погляд і побачив, що Самуель потягнув Келен геть. Її обличчя виражало жахливе страждання. Її пальці покрилися кров'ю від спроб здерти з себе ошийник.

Від раптової спалаху і важкого глухого удару в повітрі солдатів навколо Річарда, включаючи Брюса, віднесло назад, як ніби вибухом. Однак, ні полум'я, ні диму, ні летять осколків, ні дзвінкого шуму від вибуху не послідувало.

Стоячи в епіцентрі події, Річард залишився один на один зі своїм розпливчатим зором і плоттю, пропалений силою удару.

У всіх напрямках на землі лежав ліс скошених здоровенних імператорських охоронців, повалених немов колоди. Вдалині бушував гвалт битви, але навколо Річарда була страхітлива тиша.

Більшість людей, схоже, були без свідомості. Деякі стогнали, намагаючись поворухнутися, але їх руки безвольно падали після короткої спроби підняти їх, немов навіть це було для них занадто великим зусиллям.

Удар болю раптово врізався в основу черепа. Річард відчув, ніби брок, поцілив ззаду залізним бруском. Приголомшуюча біль кинула його на коліна. Він впізнав це відчуття. Його не вдарили залізом; це була магія. Біля нього на землі обличчям вниз лежав Брюс.

Все ще стоячи на колінах, Річард побачив у віддаленій темряві, як якась кістлява жінка пробирається до нього через повалених солдатів. Вона рухалася, як стерв'ятник, що вишукує поранену здобич. Її пошарпаний вид змусив Річарда підозрювати, що вона була однією з Сестер Джегана.

Не в силах виносити дзвенячу біль в голові, Річард теж повалився обличчям вниз. Гаряча біль спалахнула в кожному нерві його тіла. Маленькі хмарки пилу піднімалися в нічне повітря з кожним його важким видихом.

Він не міг поворухнути ногами. Річард напружився зі всієї сили, намагаючись встати, але він просто не зміг змусити своє тіло коритися. Найбільшим зусиллям, на яке він тільки був здатний, він, нарешті, зміг трохи змістити голову.

Лежачи на животі, він відчайдушно намагався встати хоча б на коліна, але просто не міг. Він подивився через поле битви, засіяне тілами, на Келен. Навіть відчуваючи очевидну біль, вона озиралася назад на нього, турбуючись про те, що з ним трапилося.

Сестра була все ще на деякій відстані, але Річард знав, що час, щоб щось зробити, закінчується.

— Самуель! — Заволав Річард.

Самуель, який намагався тягнути Келен за руку, зупинився на своєму шляху і озирнувся назад на Річарда, його золоті очі моргнули. Річард не міг допомогти Келен. По крайній мірі, не тим чином, яким він хотів допомогти їй.

— Самуель! Ти ідіот! Скористайся мечем і розколи нашийник на її шиї!

Самуель, однією рукою тримаючи Келен за руку, іншою рукою вийняв меч, яким він так пристрасно бажав володіти, і, насупившись, глянув на нього.

Річард спостерігав, як крізь темряву Сестра наближалася все ближче і ближче. Він пригадав, як колись, коли його вели в Палац Пророків, він скористався Мечем Істини, щоб розколоти залізний нашийник навколо шиї Дю Шайю.

А ще йому згадалося, як, перебуваючи в Тамаранзі з Келен, він використовував меч, щоб розрубати тюремні грати. Він знав, що Меч Істини може прорізати сталь.

Після того випадку, коли його спіймали Сестри, йому також довелося дізнатися, що існує такий ошийник, позбутися якого меч не поможе, це — Рада-Хань. Він щільно змикався і міцно тримався силою власного Дару жертви.

Це не була якась особлива сталь, яку не міг взяти меч, а, як підозрював Річард, стримуюча міць самої магії. Рада-Хань, використовуваний за призначенням, ставав в деякому розумінні частиною тієї людини, на яку він був одягнений. З цієї причини він знав, що меч не зможе розрубати нашийник Ніккі.

Але нашийник навколо шиї Келен був іншим. Її власний дар не був тим, що утримував його на її шиї. Він був просто замкнений навколо її шиї і використовувався, щоб управляти нею.

Річард також підозрював, що Сікс, можливо, надала трохи додаткової допомоги Самюелю. Звичайно ж, зовсім не його гострий розум завів його так далеко.

Будь-яка додаткова здатність, якою вона його наділила, теж могла б у цьому допомогти. Річард не був упевнений, що це спрацює, але він точно знав, що для Келен це був єдиний шанс. Він повинен був змусити Самюеля хоча б спробувати.

— Швидше! — Закричав Річард. — Просунь лезо під нашийник і потягни! Швидше!

Самуель на мить підозріло насупився. Він подивився вниз на агонію Келен, потім припав на одне коліно і поспішно просунув меч під нашийник.

Деякі з солдатів на землі, схоже, починали приходити в себе. Вони стогнали, обхопивши голови руками.

Самуель зі всієї сили потягнув Меч Істини. Ніч наповнилася дзвоном розрізуваної сталі. Келен, звільнена від нашийника, полегшено розслабилася.

Поки вона лежала на землі важко дихаючи, поправляючись від суворого випробування, Самуель підбіг до великого бойового коня, який належав командеру Карго. Він дотягнувся кінської шиї і зловив поводи. Потім він підвів коня ближче і просунув свою руку під руку Келен.

Келен обмякнувши лежала на землі, все ще вражена болем від нашийника, але вона вже починала ворушити ногами, пробуючи встати. За допомогою Самюеля, тягнучого її за руку, вона, нарешті, змогла спертися на ноги.

Річард, все ще не в силах піднятися самостійно, глянув у бік і побачив, як Сестра, прикриваючись подертою шаллю, переступала через повержених чоловіків, наближаючись все ближче.

Келен стояла ще нестійко, але оговталася вже достатньо, щоб нагнутися і підняти меч. Вона мала намір прийти на допомогу Річарду.

Річард не міг цього дозволити.

— Біжи! — Закричав він їй. — Біжи! Ти нічого не зможеш зробити тут! Іди, поки ще можеш!

Самуель вставив чобіт в стремено і підійнявся в сідло.

Келен стояла, втупившись на Річарда красивими зеленими очима, повними сліз.

— Поспішай! — Покликав її Самуель.

Вона, здавалося, навіть не чула Самюеля. Вона не могла відірвати очей від Річарда. Вона знала, що залишить його тут помирати.

— Іди! — Що є сил кричав її Річард. — Іди ж!

Сльози жалили його очі. Незважаючи на всі свої спроби, він не міг піднятися навіть на карачки. Пекучий біль, викликаний магією, паралізував його.

Сестра викинула руку в сторону Самюеля. Спалах світла осяяв нічну імлу. Самуель підняв меч, відбивши спалах. Вона полетіла дугою геть в нічне небо. Сестра виглядала здивованою.

Всюди удалечині вирувало бій. А навколо них, охоронці, приголомшені вибухом, викликаним силою Сестри, все ще не оговталися досить, щоб піднятися. Очевидно, Сестра не хотіла, щоб вони втручалися. У неї були свої плани.

Великий бойовий кінь скинув голову, вдаривши копитом по землі. Келен подивилася на Ніккі, скрутили в грудку і тремтячу від болю. Джилліан лежала на землі біля неї, приголомшена тим же ударом магії Сестри.

Річард знав, що, незважаючи на одержаний шанс втекти, Келен збирається відкинути цю можливість і спробувати допомогти їм.

Він розумів, що Келен нічим не могла допомогти Ніккі. Якби Келен залишилася, то їй би загрожувала смерть. Це було ясно, як Божий день. Як би сильно він не ненавидів цю думку, в даний момент Самуель був її єдиним порятунком.

— Біжи ж! — Викрикнув Річард крізь душили його сльози.

— Але я повинна допомогти Ніккі і…

— Ти нічого не зможеш для неї зробити! Ти помреш! Біжи, поки можеш!

Самуель потягнувся вниз і обхопив її руку, допомагаючи їй піднятися на коня позаду нього. Як тільки вона зробила це, Самуель, не витрачаючи часу даремно, пришпорив коня. Кінь, рвонувся геть в смертельному галопі, розкидаючи за собою бруд і каміння.

Поки кінь розчинялавя в темряві, Келен озирнулася назад через плече. Він не зводив з неї своїх очей, знаючи, що бачить її востаннє.

Через мить, все ще оглядаючись на Річарда, вона зникла з очей у темному безладді табору і зникла. Річард обм'як на холодній, жорсткій землі, сльози струмком омивали йому обличчя.

З'явившись з темряви, Сестра, що прокладала собі дорогу серед сотень оглушених імперських стражників, які каталися по землі, нарешті, дісталася до нього.

Він відчув, що рівень заподіюваного болю збільшився, нестерпно ускладнивши подих. Вона хотіла дати йому зрозуміти абсолютно чітко, що він не зможе підняти проти неї навіть палець.

Вона придивилася до нього зі здивованою цікавістю.

— Так-так, щоб мені крізь землю провалитися, якщо це не Річард Рал власною персоною.

Річард не пам'ятав цю Сестру. Вона виглядала змученою. Її сивіюче волосся було розкуйовджене. Її одяг був трохи кращий ніж прості ганчірки. Вона походила швидше на жебрачку, ніж на Сестру Світла, а може і Сестру Тьми — він не знав на яку з них.

— Його Високоповажність буде дуже мною задоволений, якщо я піднесу йому такий приз. Я думаю, що він також буде ще більш ніж радий отримати, нарешті, шанс помститися тобі, мій хлопчику. Я припускаю, що перш, ніж закінчиться ця ніч, ти вже почнеш своє виснажливо довге випробування в наметах тортур.

Спогади про Денну спалахнули у свідомості Річарда.

Навіть ця жахлива біль, яка скорчила тіло в судомі і не дозволяла рухатися, не могла стримати тієї відчайдушної радості, яка охопила Річарда. Більше не було цього огидного нашийника на шиї Келен. Вона була вільна від Джегана.

Річард, знаючи, що навіть якщо Самуель потрапить у полон або буде убитий до того, як їм з Келен вдасться вибратися з табору, вона залишиться невидимою для оточуючих. І вона зможе вибиратися самостійно.

Річард знав Келен. Вона використає свою перевагу і, залишаючись невидимою, знищить будь-кого, хто перегородить їй шлях. Неважливо, в якій ситуації він опинився. Найважливішим для Річарда було те, що він позбавив Келен від страждань, допоміг їй.

Нехай Келен не знала, ким вона була раніше, і не знає, куди їй іти, але вона була жива і знаходилася тепер у відносній безпеці. Річард пробрався в табір Імперського Ордена, щоб допомогти їй звільнитися. І він досяг поставленої мети, незважаючи на небезпеку, якій піддався. Величезний ризик коштував того — він допоміг Келен втекти.

Сестра височіла над ним. Річард подивився повз неї на Ніккі. Було видно, наскільки їй погано. Річард сам раніше носив один із таких нашийників. Він добре знав глибину розпачу й самотності, в яку ввергає божевільна біль, що заподіюють їй за допомогою нашийника.

Він палко бажав допомогти їй хоч трохи або якимось чином дати зрозуміти, що вона не залишена і не самотня. Але він нічого не міг зробити.

Він розумів, що подібна доля в недалекому очікує і Джилліан. Він змусив себе не зациклюватися на цих жахливих думках.

«Думай про рішення» — сказав він собі. Він повинен був знайти спосіб допомогти їм обом.

Біль різко відринула від рук і ніг, все інше в тілі горіло, як в вогні. І хоча він отримав можливість трохи рухатися, біль в голові була настільки сильною, що він бачив все неясним і спотвореним.

— Встань на ноги, — наказала височіюча над ним Сестра.

По голосу було чутно, що вона перебувала в мерзенному настрої.

Вона змогла принести користь Імператору і розраховувала на нагороду за упіймання Річарда. Але не було помітно, що ця несподівана удача привела її в прекрасний настрій.

Він здогадався, що ця жінка — Сестра Тьми. І думав тепер тільки над тим, що дійсно було головним.

— Готова сперечатися, ти не дуже-то щасливий побачити моє обличчя знову, — сказала вона самовдоволено.

Було видно, що вона звикла вважати себе важливою фігурою. Настільки важливою і відомою, що всім має бути знайомий її гордовитий вигляд, поблажливе ставлення до оточуючих і уїдливість.

Деякі люди вважали, що самовдоволена зарозумілість є необхідною якістю при досягненні видатного становища, престижу або слави.

Оточуючі ставилися до них з побоюванням, а вони сприймали це за повагу. Річард дійсно не пам'ятав цю жінку, тому не розумів її дошкульного гумору.

— Не можу сказати, що дійсно пам'ятаю Вас… А існують причини, по яких повинен?

— Брехун! Кожен у Палаці знав мене!

— Ну, добре, нехай буде по-твоєму, — погодився Річард, намагаючись підвестися і зібратися з силами.

— Встань на ноги.

Річард доклав усіх зусиль, щоб виконати її наказ.

Це непросто було зробити. Його м'язи ще не підпорядковувалися йому настільки, наскільки це було йому необхідно.

Як тільки він підвівся на руках і колінах, вона штовхнула його під ребра. Річард здригнувся від болю. На щастя, у Сестри не було достатньо ваги або сили, щоб завдати каліцтво. Вона завдавала тільки фізичний біль. На відміну від її дару, що представляв головну небезпеку.

— Зараз же, — закричала вона.

Річард, похитуючись, присунувся до її ніг. Його руки і ноги поступово позбавлялися від пекучого болю. Але головна біль не проходила.

Чоловіки, розкидані покотом навколо них, починали приходити в себе. Брюс, стискаючи голову руками, застогнав, перевертаючись.

Пильний погляд Сестри Тьми метнувся в темряву, де посилювався шум битви. Скориставшись цим моментом, Річард швидко озирнувся навколо в пошуках будь-якої зброї поблизу.

Якби вона відвернулася від нього, у нього був би шанс. Річард розумів, що потрап він пов'язаний в тортурні намети Джегана, він ніколи не побачить денного світла.

Ця доля жахала його. І в той же час, частина душі Річарда перебувала в стані ясного усвідомлення, що Келен втекла. Він болісно сковтнув, згадавши сльози в її очах, коли вона була змушена залишити його. Це нагадало йому, як сильно вона його любила раніше. Але зараз вона не пам'ятала цього.

— Ти уявити собі не можеш, як довго я чекала моменту, щоб виявитися корисною Імператору. Нарешті, Творець відповів на мої прохання і направив тебе в мої руки.

— Виходить, — відповів Річард, — твій Творець має звичку постачати нові жертви у відповідь на твої благання? Невже він настільки втратив голову від лестощів і виду ваших брудних рук, складених в молитвах, що тільки і робить, що допомагає вам наповнювати тортурні намети?

Її губи розтяглися в повільній, підступній посмішці.

— Твій легковажний язик скоро буде укорочений, і скромні слуги Творця не почують, як ти вивергаєш богохульства.

— Дехто казав мені, що мій легковажний язик є одним з моїх недоліків, так що, вирвавши його, ти тільки виявиш мені послугу.

Її посмішка стала жовчною. Вона повернулася, зробивши жест у бік табору.

— Ти думаєш, що ти…

Річард вдарив її в область обличчя з усією силою, яку зумів зібрати. Несподіваний напад застав Сестру Тьми зненацька.

Нанесений з розмаху удар відірвав її ноги від землі. Зуби і краплі крові розлетілися в темряву. Вона впала на землю з глухим стуком. Жахливий удар черевика зніс їй щелепу.

Річард кинувся за мечем. Він розумів, що недооцінювати цього ворога не можна. Поки вона не була мертва, вона могла вбити його або примусити його бажати власної смерті. Його пальці обхопили руків'я меча і він обернувся, щоб встромити його в неї.

Повітря вибухнуло світлом. Річарда відкинуло на спину з такою силою, що повітря болісно вирвався з його легенів.

Сестра Тьми знову була на ногах. Кров, струмуюча з нижньої частини того, що залишилося від її лиця, бризнула на всі боки, коли вона підняла руки.

Річард насилу міг повірити, що вона ще була в стані триматися на ногах. Вона була схожа на ожилого мерця. Він знав, що в цьому стані вона довго протриматися не зможе. Але їй вистачить цього часу, щоб убити його.

Сестра була важко понівечена — спочатку приголомшливим ударом Річарда, потім вогненним вибухом. Але, перебуваючи в стані шоку, вона не відчувала болю.

Річард знав, що зовсім скоро відчуття повернуться до неї і вона буде кричати і корчитися в агонії, але в даний момент вона не відчувала нічого, і цей момент був усім для неї, в чому вона потребувала.

Жага вбивства загорілася в її очах. Річард спробував доповзти до неї, щоб спробувати звалити її з ніг, але раптом відчув, як щось важке тисне йому на груди, вичавлюючи з нього повітря.

Вона зробила крок у його бік, і раптом завмерла, з виразом подиву на обличчі. Очі її вилізли з орбіт. Вона різко підняла руки і притиснула їх до грудей.

Річард моргнув від подиву. Він бачив, як вона зробила ще крок, а потім стала падати обличчям вниз, прямо на землю, не роблячи жодної спроби пом'якшити падіння.

Не відриваючись, він дивився на неї, не впевнений до кінця в тому, що це не є її черговим прийомом. Вона не рухалася. Вантаж, який тиснув на його груди, зник.

Не бажаючи упустити надану можливість, Річард схопив впалий меч.

Якийсь рух привернув його увагу. Придивившись, він не міг повірити тому, кого він побачив, хто стояв в темряві на тому місці, де мить тому стояла Сестра Тьми.

— Еді?

Стара жінка посміхнулася.

— Еді! Як я радий тебе бачити, — сказав Річард, насилу піднімаючись на ноги.

— Це правда, — відповіла вона, киваючи.

— Що ти тут робиш?

— Я таємно пробиралася в Замок Чарівників, коли в таборі побачила цю дивну гру Джа-Ла. У неї грали гравці, розфарбовані небезпечними, дуже небезпечними візерунками. Я зрозуміла, що це може бути пов'язаним тільки з тобою. З тих пір я намагатися дістатися до тебе. Це зовсім непросто.

Він міг тільки уявити, наскільки непросто.

Річард не став гаяти час на розмови і розпитування. Він побіг туди, де, сіпаючись в конвульсіях від болю, лежала Ніккі. Її очі, повні жаху, молили його про допомогу. Вона губилася в світі муки. Він розумів, що причиною цього є нашийник, застебнутий на її шиї. Він не знав, що робити.

— Ти можеш їй допомогти? — Не обертаючись, він запитав у Еді.

Чаклунка опустилася поряд з ним на коліна. Вона похитала головою.

— Це Рада-Хань. Це те, від чого я не можу позбавити.

— Ти знаєш того, хто може допомогти?

— Натан, можливо.

— Лорд Рал, ми повинні поспішити, — пролунав у темряві чоловічий голос, — Ці люди починають приходити в себе.

Річард насторожився при вигляді виходячого з темряви чоловіка, озброєного мечем. Це був Бенджамін Мейфферт. Він був одягнений, як один з довірених охоронців Джегана.

— Генерал, в ім'я духів, ти що тут робиш? — Річард згадав про постачання продовольства, яке відновилися в останній час, — Передбачалося, що ви в складі д'харіанськой армії перебуваєте в Старому Світ, завдаючи там максимальний збиток і роблячи неможливою будь-яку допомогу для цієї армії!

Генерал згідно кивнув.

— Я знаю. Але ми зіткнулися з проблемою. Дуже серйозною проблемою.

Річард добре знав цю людину. Проблема дійсно повинна була бути більш ніж серйозною, якщо необхідність розшукати Річарда і розповісти про неї, змусила генерала перервати свою місію.

Щось не пішло по виробленому плану, і Мейфферту було необхідно доповісти про це. І хоча місце для доповіді було не саме підходяще, він продовжив.

— Я не знав, де я можу розшукати Вас, — сказав генерал. — Але надумав шукати вас тут — неподалік від місця, де я Вас бачив в останній раз — і зробив найправильніший вибір. Я розсудив, що якщо Вас вже тут немає, то оточуючі можуть знати, де Ви. Ще я пробував з'ясувати спосіб, яким можна пробратися у Палац. Зовсім недавно я зіткнувся з Еді, вона сказала мені, що ви перебуваєте в самому епіцентрі цього безладу. Я не був упевнений, але повірив їй, порахувавши, що таке можливо. Виявилося, що вона була права.

У Річарда не було часу розпитати його, як він роздобув уніформу довіреного охоронця Джегана. Ця форма давала йому можливість безперешкодно пересуватися по табору, не побоюючись бути схопленим або вбитим.

— Як ви пробралися сюди? — Запитав генерал у Еді, — Можливо, ми зможемо повернутися до палацу тим же шляхом?

Едді заперечно похитала головою.

— Я пробиралася потайки. Було дуже темно і я була одна. Я використовувала свій дар для того, щоби приховати свою присутність, коли я проходила пости охорони. Ми не можемо повертатися тим шляхом. Там дуже багато охоронців. У них є обдаровані, які використовують щити і магічні мережі для виявлення тих, хто намагається прослизнути повз. Щити ці не дуже надійні але їх достатньо, щоб зловити нас.

— Але з Вашою силою…

— Ні, — рішуче сказала Едді генералу, — Моя сила була ослаблена в палаці. Навіть тут, на плато, її напевно не вистачить. Всі обдаровані теж тут ослаблені, але вони використовують свою магію спільно, щоб посилити її. Я не маю іншого обдарованого, який міг би допомогти мені. Моя сила допомогла мені сховатися від охоронців, коли вони були поруч, але я не достатньо сильна, щоб допомогти всім нам, включаючи Ніккі в її важкому стані. Якщо ми спробуємо повернутися колишнім шляхом, ми загинемо.

— Великі внутрішні ворота закриті, — розмірковуючи вголос, сказав Мейфферт, — Вони дуже добре охороняються, навіть якщо ми доберемося до них, навряд чи ми змогли б відкрити їх.

— Ніккі сказала, що знає зворотну дорогу у Палац, — сказав їм Річард, — Вона сказала, що ми повинні дістатися до насипу. Я не зрозумів, про що точно вона говорила, але ми повинні знайти спосіб швидко вибратися з табору, щоб нас не схопили. Я думаю, що і у Ніккі мало часу, їй терміново потрібна допомога.

Еді, низько схилившись, торкнулася своїми тонкими пальцями чола Ніки.

— Це правда.

Річард підняв Ніккі на руки.

— Пішли.

Генерал Мейфферт ступив уперед.

— Я можу понести її, лорд Рал.

— Ні, її понесу я, — Річард кивнув у бік, — Подбай про Джилліан.

Чоловік швидко підхопив дівчинку, що намагалася встати на ноги.

— Чого я не можу зрозуміти, — сказала Еді, поклавши свою долоню поперек чола Нікі, даючи їй трохи сили, і тим самим намагаючись полегшити її страждання, — Так це те, як все-таки вона бути захоплена. Вона була під Палацом не так давно, ми все бачити її там.

Річард відчував себе відповідальним за те, що сталося.

— Знаючи Ніккі, можу припустити, що вона намагалася розшукати мене.

— Енн теж зникла, — продовжувала Едді, торкаючись двома пальцями правої руки нижній частині підборіддя Ніки.

— Я не бачив Енн, — сказав Річард.

Допомога, яку намагалася здійснити Еді, була явно недостатньою. Річард розумів, що найважливіше зараз — це розшукати того, хто може зняти нашийник з шиї Ніки, як можна швидше. Ніккі просто не витримає тривалих пошуків. А Натан був найближчою надією.

— Еді, — Річард вказав підборіддям у бік, звідки з'явилася Сестра Тьми, — Там людина. У нього обличчя розмальоване червоною фарбою. Можеш допомогти йому?

Еді подивилася на лежачого.

— Можливо.

Вона поспішно підійшла до чоловіка і опустилася поруч з ним на коліна. Він ще не зовсім отямився, як і більшість інших солдатів, яких розкидало вибухом.

Еді схилила голову, її пряме сиве волосся впало їй на обличчя, а тонкі пальці натискали на червоні символи, що перетинали риси обличчя гравця. Брюс судорожно зітхнув. Його очі широко відкрилися. Він тільки глибоко зітхнув, коли Еді вправляла йому руку на місце.

Через хвилину він уже міг сидіти. Водячи головою з боку в бік, він намагався розім'яти забиті м'язи шиї.

— Що сталося?

— Брюс, поквапся, — сказав Річард, — Ми повинні забиратися звідси.

Лівофланговий нападаючий команди Річарда озирнувся навколо, переводячи погляд по черзі на людей, що лежали на землі, на Бенджаміна, переодягненого в охоронця Джегана, на Еді, і, нарешті, на Річарда, що стояв трохи в стороні і тримав Ніккі на руках.

Брюс схопився за меч.

— Рубен, що відбувається?

— Це довга історія. Ти прийшов мені на допомогу, ти врятував мені життя. А зараз час робити вибір — на чиїй стороні ти залишаєшся?

Брюс насупився, почувши таке питання.

— Я гравець твоєї команди. Я з тобою. Чи ти не знав цього?

Річард подивився йому прямо в очі.

— Мене звати Річард.

— Ну, я й здогадувався, що не Рубен. Занадто просте ім'я для головного гравця.

— Річард Рал, — додав Річард.

— Лорд Рал, — поправив генерал, готовий до всіляких несподіванок з боку Брюса. Те, що йому доводилося підтримувати Джилліан, анітрохи йому не заважало.

Брюс побіжно перевів погляд з одного обличчя на інше.

— Ну, якщо ви всі хочете померти, можете залишатися тут до тих пір, поки ці малі не прокинуться. У цьому випадку я не з вами. Якщо ви волієте вижити — тоді мені з вами по дорозі.

— Насип, — прохрипіла Ніккі.

Річард підняв її голову вище.

— Ти впевнена, Ніккі? Ми можемо спробувати пройти дорогою по плато, — його лякала невизначеність шляху, який вона вказувала, і він не міг дозволити собі ризикувати даремно її часом. — Я знаю, що шлях до воріт добре охороняється, але ми можемо спробувати пробитися до них боєм. Еді може допомогти трохи. Ми можемо спробувати зробити це…

Судома скрутила шию Ніккі, притиснувши її голову до нашийника. Її очі пильно дивилися тільки на його обличчя, як на єдиний порятунок.

— Насип, — прошепотіла вона ледь чутно.

Цей погляд надав Річарду рішучості. Він прийняв рішення.

— Пішли, — сказав він іншим. — Нам треба дістатися до насипу.

— До насипу пристойна відстань, — сказав Брюс, коли вони стали залишати освітлене місце, — нам доведеться пробиватися через солдатів, готових битися.

Частина табору, в якій вони знаходилися, була відносно спокійна. Всі солдати ще лежали на землі, не приходячи до тями. Решту табору знаходився в стані повного хаосу.

Генерал Мейфферт трохи перемістив вагу Джилліан по руці і вказав у сторону своїм мечем.

— Там маленький фургон. У ньому ми можемо заховати Ніккі і Джилліан.

— Ця фарба на вас обох не дасть ніякої можливості піти вам далеко. Кілька сотень тисяч солдатів рішуче… налаштовані знищити вас. Без наміру образити вас, лорд Рал, хочу сказати, що в цій ситуації у Вас немає шансів. Тому я хочу, щоб ви двоє сховалися в фургоні разом з Никі і Джилліан. Еді і я будемо керувати фургоном. Всі будуть вважати мене одним з охоронців Імператора, а Єді — Сестрою. Ми можемо говорити, що виконуємо важливе доручення імператора Джегана.

Річард кивнув.

— Добре. Мені така ідея подобається. Поквапимся.

— Хто цей малий? — Запитав Брюс, нахиляючись до Річарда.

— Мій головнокомандувач, — відповів той.

— Бенджамін Мейфферт, — сказав генерал, коли вони попрямували до фургона. І посміхнувшись, додав, — Ви заслужили вдячність багатьох хороших людей, ступивши просто в пащу смерті, коли боролися поруч з лордом Ралом.

— Ніколи раніше не зустрічав генерала, — пробурмотів Брюс, квапливо наздоганяючи решту.

* * *

Верна склала руки на грудях і, тихенько зітхнувши, глянула на Кару. Кара, в обтягуючому червоному шкіряному одязі стояла нерухомо, уперши кулаки в стегна. Зграйка чоловіків і жінок у білих балахонах пересувалися все далі по коридору.

Вони пильно розглядали білі мармурові стіни, проводили кінчиками пальців по їх поверхні, а іноді зупинялися і завмирали так близько від стін, ніби намагалися почути звуки зі світу мертвих.

— Ну? — Запитала Кара.

Керуючий, Даріо Дарайа приклав палець до губ, закликаючи до тиші. Він хмурився весь той час, протягом якого спостерігав за групкою своїх людей.

Вони то різко пересувалися від однієї стіни до іншої, то їх рухи сповільнювалися і вони тихо ковзали по коридору, нагадуючи руху поплавця на поверхні річки. Потім він повільно попрямував до Морд-Сіт.

Його пальці пробіглися по небесно-блакитний облямівці, яка йшла каймою по білосніжному вбранні. Зупинившись перед Карою, він у задумі смикав короткі сиве волосся, оздоблюють його лисину.

— Я не зовсім впевнений, Пані.

— Не впевнений у чому? Не впевнений, в тому що я права, чи не впевнений, що правильно їх розумієш?

— Ні, ні, Пані Кара. З вами я згоден. Тут дійсно щось не так.

Верна зробила крок вперед.

— Ви згодні з Карою?

Чоловік кивнув ствердно.

— Тільки я не впевнений, що зможу пояснити, що це могло б бути.

— Це наче щось не на своєму місці, — припустила Кара.

Керуючий підняв вгору палець.

— Так, я думаю — це правильне визначення. Вірніше, по відчуттях, це як ніби ви заблукали в цьому місці, тому що всі кімнати були переставлені місцями і знаходяться зовсім не там, де були до цього.

Кара розсіяно кивнула, спостерігаючи за працівниками склепу, які беззвучно ковзали вздовж протилежної стіни. Слуги рухалися далі по коридору і їх голови то піднімалися вгору, то опускалися вниз, а очі невідривно дивилися на стіни.

Верна подумала, що з боку це виглядає, як прочісування території зі зграєю собак.

— Ви раніше управляли штатом склепу, — звернулася Верна до чоловіка, — Як ви можете не знати, що саме тут змінилося?

Вона не могла припустити, як щось тут може бути недоречним або змінитися. Кілька килимів на підлозі, пара крісел в бічній кімнаті — не було нічого іншого, що могло б змінитися, залишаючись при цьому непоміченим.

Даріо подивився на своїх людей, потім обернувся до Кари і Верне.

— Я дбаю про забезпечення життєдіяльності працівників склепу — житлові приміщення, їжа, одяг, постачання необхідних речей для їх роботи і тому подібне. Так, я керую штатом склепу, але вони єдині, хто безпосередньо виконує тут всі роботи.

— А в чому саме полягає їхня робота? — Запитала Верна.

— Взагалі-то, головним їх обов'язком вважалося підтримання тут чистоти і порядку. Коридори підземелля розтягуються на милі. Слуги міняють масло в лампах та свічки в одних місцях, і стежать, щоб постійно горіли факели в інших.

Іноді тріскається камінь, і його необхідно відновити або замінити. Труни, які не були замуровані в стіни або підлогу, повинні завжди знаходитися в хорошому стані: металеві поверхні поліруються, щоб не допустити появи нальоту, а дерев'яні натираються воском, щоб деревина не пересихала.

Якщо раптом відбувалися протічки, надгробки ретельно оглядалися, щоб упевнитися, що волога не викликала появи іржі, чи цвілі.

Службовці склепу, в кінцевому рахунку, були обслугою попереднього лорда Рала. Вони виконували всі його специфічні побажання, коли він вказував їм. Адже всі поховані були його предками.

У той час, коли Даркен Рал був живий, штат склепу виконував всі його накази, в основному пов'язані з могилою його батька.

Саме Даркен Рал наказав, щоб всім працівникам склепу вирізали язики. Він боявся, що поки вони залишалися тут наодинці, вони можуть щось погане висловити на адресу його мертвого батька.

— Ну, а якби й сказали? — Запитала Верна. — Чим би це змогло б нашкодити?

Даріо знизав плечима.

— Прошу мене правильно зрозуміти, але я не збирався ні про що розпитувати цю людину. Поки він був живий, штат склепу постійно поповнювався новими слугами, замість тих, хто був страчений з різних причин.

Було небезпечно знаходитися поблизу від цієї людини. Слуги часто виявлялися об'єктом його гніву. І майбутніх нових слуг час від часу просто арештовували і примушували до роботи в склепі.

Даркен Рал залишив язика тільки мені, тому що в мої обов'язки не входило тривале перебування в склепі. Я тільки спостерігав за роботою штату. І мені було необхідно спілкуватися з іншими службами Палацу.

Тому в мене повинна була залишитися можливість розмовляти з людьми. Інші ж працівники, з точки зору Даркена Рала, не могли сказати нічого путнього, тому й не потребували язиків.

— Як ви спілкуєтеся з ними? — Запитала Кара.

Даріо знову приклав палець до губ, потім кинув погляд на своїх працівників, все ще повільно пересуваються по приміщенню.

— Я спробую пояснити вам це, щоб вам було зрозуміло. Слуги винайшли якусь систему знаків. Тихий гортанний звук або кивок дозволяють їм розуміти один одного. Але вони, звичайно все чують, тому мені немає необхідності винаходити свої знаки при спілкуванні з ними.

Вони живуть за розпорядком і працюють разом, вони майже завжди знаходяться тільки серед собі подібних. З цієї причини їх система знаків непомітна і тиха, і зрозуміла тільки їм.

Не можу сказати, що я повністю вивчив їх унікальну мову, але здебільшого я в змозі зрозуміти їх. Більш-менш.

Більшість з них незвичайні особистості. Навколишні іноді думають, що вони дурні, якщо не можуть говорити. Насправді слуги склепу обізнані про життя палацу набагато більше, ніж більшість співробітників інших служб.

Оскільки люди вважають їх німими, вони навіть уявити собі не можуть, наскільки добре вони можуть слухати! Слуги склепу часто дізнаються про те, що відбувається в палаці, набагато раніше за мене.

Верна знайшла їх невеличкий світ посеред могил вражаючим — якщо не сказати тривожним — відкриттям.

— Ну, добре. Так що ж можна сказати про це місце? У них є які-небудь думки про те, що тут відбувається.

Даріо, з явним жалем, похитав головою.

— Ні, вони не подають ніякого знаку для залучення моєї уваги.

— Чому? — Запитала Кара.

— Думаю, через побоювання за своє життя. У минулому страта співробітника штату склепу була самою звичайною справою. І кари ці ніколи не мали сенсу.

І вони зробили висновок — щоб залишитися в живих, потрібно злитися з навколишньою обстановкою, тобто, як можна менше потрапляти на очі. Звернення уваги на них або до їхніх проблем просто обривало їх життя.

Вони бояться звернутися навіть до мене. Одного разу тут протекла вода. Вода розмила фарбу на стіні. Вони нікому не сказали ні слова, побоюючись, що будуть конче убиті за те, що надгробки могил предків Даркен Рала були забруднені розмитою фарбою.

Я дізнався про це тільки тому, що вночі, здійснюючи обхід їх житлових кімнат, я нікого там не виявив — вони всі пішли. Я знайшов їх тут, вони гарячково прибирали сліди фарби, перш ніж хтось міг помітити це.

— Це їх спосіб вижити, — пробурмотіла Кара упівголоса.

— Що вони там роблять? — Запитала Верна, яка спостерігала за декількома слугами, які водили руками по поверхні стіни, ніби намагаючись намацати щось у білому мармурі.

— Я не впевнений, — відповів Даріо, — Давайте запитаємо у них.

На деякій відстані від них, в глибині коридору, застигли в очікуванні стражники Внутрішньої гвардії. Арбалети, якими багато хто з них були озброєні, були заряджені спеціальними стрілами з червоним оперенням.

Натан спеціально розшукав ці стріли. Верні не подобалося перебувати поблизу від таких речей. Вона покрилася потом, знову відчувши силу смертоносної магії, що виходила від цих стріл.

Чоловіки і жінки, складаючі персонал штату склепу, залишалися в оточенні гвардійців. Вони знаходилися тут вже цілий день і Верна відчула, наскільки вона втомилася.

В цей час вона, звичайно, вже була в ліжку. І якраз зараз вона і бажала опинитися в ліжку. Незважаючи на те, що вона була заінтригована тим, що відбувалося, вона все-таки вважала, що подальший докладний огляд підземелля може почекати і до наступного ранку.

Але Кара… Вона не виглядала втомленою. Вона виглядала напруженою і зібраної. Ця «проблема з могилами» була для неї, як кістка в горлі, і вона не збиралася відпускати когось, поки вона не розбереться з нею.

Ні, Верна не могла залишити Кару. Все-таки, адже коли вони розшукали цього Даріо Дарайа, начальника штату склепу, і запитали у нього, що він може розповісти їм по цікавлячому їх питанню, він не відмахнувся від розпитувань, як очікувала Верна. Він був схвильований темою питання.

Виявилося, що він поділяє неясне хвилювання Кари, але не став обговорювати це з усіма. Він також сказав їм, що глибоко переконаний, що і слуги склепу підозрюють, що в самому склепі щось недоречно, неправильно.

З розповідей Даріо, Верна з'ясувала, що з усієї армії палацових слуг, слуги склепу займали саме останнє і низьке місце. Ті, хто відповідав за виконання важливих та відповідальних робіт по забезпеченню життєдіяльності палацу, вважали роботу в підземеллях простою і брудною, спеціально для німих.

Працівників склепу уникали ще й тому, що більшу частину свого існування вони проводили серед мертвих, що породжувало всякого роду забобони і страхи.

Даріо пояснив, що таке ставлення оточуючих, зробило слуг склепу ізольованим і сором'язливим суспільством. Вони навіть не їли в загальних місцях з іншими палацовими службовцями. Вони завжди трималися один одного і збирали свої збори.

Верна дивилася в глибину коридору, де служки спілкувалися між собою на своїй незвичній мові. Вони володіли нею досконало. Ніхто з оточуючих нічого б не зрозумів. Крім, напевно, Даріо Дарайа.

Так само сильно, як і Верна, Кара хотіла розпитати слуг склепу. Але вони змушені були визнати, що краще це надати Даріо, як людині їм знайомій.

Просто безпосередня близькість сторонньої людини, не кажучи вже про Морд-Сіт, змушувала цих тихих людей тремтіти, а на очах у них з'являлися сльози.

Ці люди були нещадно понівечені попереднім лордом Ралом. А можливо, і не ним одним.

Багато з них були втрачені для своїх друзів і коханих, багато були страчені тільки тому, що дозволили опалій пелюстці білої троянди довше миті пролежати на підлозі усипальниці батька Даркена Рала.

Вони жили і вмирали з примхи божевільного. Ці люди, природно, були залякані можновладцями.

Верна застерегла Кару, що якщо вона хоче отримати відповіді на свої питання, то їй слід залишитися тут, давши можливість Даріо поговорити зі слугами самому.

Верна спостерігала за Даріо, який стояв посеред групи людей. Слуги були збуджені, у відповідь на деякі його запитання вони схвильоване жестикулювали, звертаючись жестами то до нього, то вказуючи в інших напрямках.

Даріо кивав у відповідь час від часу і спокійним голосом задавав нові питання, які приводили до сплесків нових жестів і звуків незвичайної мови слуг склепу.

Нарешті Даріо підійшов до Кари і Верне.

— Вони кажуть, що в цьому коридорі немає нічого незвичайного. Тут все на своїх місцях…

Кара процідила крізь зціплені зуби:

— Ну, добре, якщо вони не хочуть…

— Але, — перервав її Даріо, — Вони кажуть, що в іншому коридорі, далі — там щось не так.

Кара лише на мить затримала погляд на його обличчі.

— Гаразд, ходімо, поглянемо на це.

І перш, ніж Верна встигла утримати її, Кара рішуче попрямувала до групці з шести-семи слуг. Верна подумала, що деякі з них були близькі до непритомності, скулившись від страху і налякані тим, що Кара збиралася з ними зробити.

— Даріо говорить, що ви вважаєте, що в тому далекому коридорі щось неправильно, щось не так, — Кара жестом вказала на розвилку коридорів попереду. — Я думаю так само. Саме тому я хотіла, щоб ви всі прийшли і показали мені, що саме в цьому місці незвично. Я та людина, яка зібрала вас тут. Я покликала вас тому, що вважаю вас тими людьми, хто знає про це місце більше ніж будь-хто.

Було помітно, що слуги відчувають занепокоєння і страх під напором Кари.

Вона обвела поглядом лиця, звернені до неї.

— Коли я була маленькою дівчинкою, Даркен Рал прийшов у наш будинок і знищив всю мою родину. Він закатував моїх матір і батька до смерті. Він тримав мене під замком чотири роки. Він мучив мене до тих пір, поки не створив з мене Морд-Сіт.

Кара повернулась боком і підняла червоний шкіряний корсет на талії, показуючи довгий шрам, що минає на спину.

— Він зробив це зі мною. Бачите?

Люди, опустивши голови, з трепетом розглядали шрам. Одна людина подалася вперед і обережно торкнулася його. Кара не заважала йому. Перехопивши руку іншої жінки, Кара провела її пальцями по грубому рубцю.

— Тепер подивіться на це, — засукавши рукава, вона простягнула їм свої зап'ястя, щоб ті побачили інші шрами.

— Це залишилося в мене від кайданів, коли Даркен Рал підвішував мене на ланцюгах до стелі.

Слуги схилили голови. Деякі м'яко торкались шрамів на її зап'ястях.

— Він і вас катував теж, чи не так? — Запитала Кара. Вона знала відповідь, але їй необхідно було запитати про це. І коли люди закивали у відповідь, вона сказала: — Покажіть.

Слуги по черзі широко відкривали роти, показуючи їй те, що лишилося від їх язиків. Кара оглянула кожного, киваючи на знак того, що вона все розглянула.

Деякі відтягували щоки в сторону або повертали голови так, щоб вона бачила і їх шрами теж. Кара ретельно оглядала кожного, щоб вони були впевнені, що вона побачила все, що вони хотіли їй показати.

— Я рада, що Даркен Рал мертвий, — сказала вона, коли оглянула всіх, — Я жалкую про те, що він зробила з вами. Ви всі страждали. Я розумію вас, тому що страждала теж. Він не міг заподіяти нам більшого болю.

Всі стояли, уважно слухаючи її.

— Його син, Річард Рал, повна протилежність свого батька. Річард Рал ніколи не заподіював мені біль. Одного разу, коли я була поранена і вмирала, він ризикнув своїм життям, щоб використати магію для мого спасіння. Ви можете уявити собі таке?

Він ніколи не заподіє болю нікому з вас теж. Він дбає про те, щоб у всіх людей була можливість жити власним життям. Він навіть мені сказав, що я вільна, і, якщо захочу, можу залишити мою службу, а він тільки побажає мені щастя. І я знаю, що він говорить мені правду.

Але я залишаюся, тому що хочу допомогти йому. Я хочу допомогти хорошій людині з власної волі, на відміну від становища раба, примушуваного злим паном.

Я бачила Річарда Рала, що оплакує загиблу Морд-Сіт.

Кара постукала кінчиками пальців по своїх грудях, біля серця.

— Ви розумієте, що це значить для мене? Що я відчуваю тут? У моєму серці?

Я думаю, що Річард Рал в біді. Я хочу допомогти йому та іншим, хто б'ється поруч з ним проти тих, хто несе зло. Ми хочемо захистити ваші життя від людей, які знаходяться за стінами палацу, на рівнині Азеріта, від тих, хто принесе руйнування і нове поневолення для всіх вас.

Слуги, що слухали Кару, витирали сльози. Історія Кари, чужа для сторонніх, була зрозуміла їм. Вони зрозуміли потаємний сенс сказаного нею.

— Ви допоможете мені? Я прошу вас.

Верна знала, скільки сердечності Кара вклала в свої слова. Їй стало соромно від того, що вона ніколи не думала, що Карі притаманне почуття добра і розуміння, і що її непохитну готовність захищати Річарда Верна сприймала тільки, як агресивну сутність Морд-Сіт.

Насправді це було щось більше. Це було визнання. Річард не тільки зберіг їй життя. Він навчив її, що слід жити своїм життям. І аббатиса Верна запитала себе, чи є надія на те, що і вона коли-небудь зможе зробити так само багато.

Дві жінки-служки, кожна зі свого боку, взяли Кару за руки і повели по коридору, що спускався вниз. Верна перезирнулася з Даріо. Він виразно підняв брову, роблячи їй знак, що він все бачив.

Вони вдвох пішли за групою слуг, які приняли Кару, як знайдену старшу сестру. На всьому шляху проходження групи слуги склепу простягали руки, щоб торкнутися Кари, її обтягнутих червоною шкірою рук, плечей або спини, коли вона проходила мимо.

У цих легких дотиках було невисловлене словами розуміння того болю та приниження, які їй довелося винести, і жаль, що вони недооцінювали її.

Коли вони всі спустилися нижче в наступний коридор, Верна зізналася собі, що не впевнена що знає, де вони знаходяться. Територія склепу являла собою заплутаний лабіринт, що знаходився на декількох рівнях.

На додаток до цього, частина коридорів були абсолютно однакові. У них була одна і та ж висота і ширина, а стіни були облицьовані все тим же білим мармуром з сірими прожилками.

Верна здогадувалася, що вони спускаються на самий нижній рівень. Але, втративши орієнтацію, вона перебувала в повній залежності від поводирів і не могла збагнути, де вони всі знаходяться зараз.

Позаду них, тримаючись на відстані, обережно і спокійно, наскільки це було можливо, слідували стражники Внутрішньої Гвардії.

Група слуг в білих шатах, нарешті, зупинилася в тій частині коридору, в якій не було жодних відгалужень. Далі по коридору розташовувалися нові зали і відгалужувалися нові коридори в різних напрямках, але в цій частині були тільки рівні білі стіни.

Деякі зі слуг поклали долоні на ділянку стіни з білого мармуру. Вони озирнулися на Кару, а потім, стали водити руками по поверхні.

— Тут? — Запитала Кара.

Слуги, що оточили її, як курчата курку, дружно закивали головами.

— Що в цьому місці, в цьому коридорі, здається вам незвичайним? — Запитала Кара.

Кілька людей, майже повторюючи один одного в жестах, вказали спочатку на коридор позаду себе, а потім на цю ділянку стіни.

Кара не розуміла. Верна теж була в невіданні. Даріо смикав кінчики сивого волосся. Навіть він був спантеличений дивними жестами свіх підопічних. Слуги швидко зібралися в щільну купку, на своєму тихому мовою обговорюючи проблему, що створилася між собою.

Потім вони всі обернулися до Кари. Троє з них вказали на стіну, негативно похитавши головою при цьому.

Вони уважно дивилися на Кару, спостерігаючи за її реакцією — чи зрозуміла вона їх?

— Вам не подобається, як виглядає ця стіна? — Припустила Кара.

Слуги негативно похитали головами. Кара гублячись у здогадах, обернулася до Верне та Даріо. Даріо підняв долоні вгору і знизав плечима. І Верна теж не могла дати зрозумілого пояснення.

— Я все ще не розумію, — сказала Кара, — Я знаю, ви думаєте, що з цієї стіною щось неправильно, — голови кивнули ствердно, — Але я не можу зрозуміти, що саме. Вона зітхнула. — Мені шкода. Це не ваша вина. Це моя помилка. Я так мало знаю про стіни. Ви допоможете мені в цьому?

Один чоловік відокремився від групи, взяв Кару за руку і м'яко потягнув її в напрямку до стіни. Коли вона наблизилася, він пальцями іншої руки доторкнувся до каменя. Він обернувся до Кари.

— Продовжуйте, — сказала вона, — Я слухаю.

Чоловік посміхнувся з того, що він почув, і всю свою увагу знову звернув до стіни. Він почав пальцями простежувати шлях сірої прожилки. Кара невідривно стежила очима за цим рухом, марно намагаючись хоч небудь зрозуміти при цьому. Чоловік озирнувся через плече.

Побачивши, що Кара хмурить брови, він повернувся в початок сірої лінії і знову почав вести пальцем по сірих завитках. Він робив це кілька разів, знову і знову, на тому ж самому місці, привертаючи увагу Кари до того, що він бачив сам.

— Це схоже на обличчя, — тихо і здивовано мовила Кара.

Чоловік несамовито закивав. Решта обрадувано закивали теж. Вони тихо раділи. Інша жінка простягла руку й нетерпляче провела пальцем по цих же завитках. Потім її палець перемістився на іншу плиту з прожилками, утворюючу новий завиток, і як перший чоловік, вона акцентувала увагу Кари на центрах цих завитків.

— Очі!

Кара простягла руку і, проводячи пальцем по сірих прожилкам, так як робили слуги, раптом чітко побачила обличчя, що проступило з каменю, побачила губи, очі, ніс.

Група слуг в білих шатах збуджено бурчали. Вони радісно плескали Кару по спині, щасливі тим, що допомогли їй побачити це обличчя.

Верна не могла уявити, що це може викликати таке пожвавлення.

Один з працівників відокремився від групи і швидким кроком попрямував до плями, розташованої далі по коридору. Він квапливо вказав на малюнок, складений з сірих жилок. З того місця, де знаходилася Верна, не було видно, на що саме вказує чоловік.

Але вона здогадалася, що найімовірніше, це було зображення іншого одличчя. Він помчав по коридору до іншої плямі і вказав на наступне лице, що дивилося на них з мармуру. Він побіг в наступне місце і вказав їм на наступне лице.

Верна, нарешті, все зрозуміла. Ці люди перебували тут внизу майже весь свій час. Вони вивчили індивідуальні особливості того, що на перший погляд здавалося однаковими білими плитами мармуру з сірими прожилками. Але для цих людей кожна плита була індивідуальна і неповторна.

Для слуг, які проводили тут майже все життя в прибиранні та турботі за цим місцем, ці плити були, як покажчики, як знаки. І вони розпізнавали їх усіх.

Розуміння освітило обличчя Кари. Але виглядала вона ще більш стурбованою і схвильованою.

— Покажіть мені знову, що тут є неправильним, — попросила вона тихим, але серйозним голосом.

Люди, схвильовані тим, що їм вдалося пояснити їй, кинулися назад до тої ділянки стіни, де вони показували їй перше лице. Стоячи перед стіною, всі повторювали ті ж самі рухи руками — в напрямку до стіни, і назад — від стіни.

Вони завмерли, озираючись на Кару, намагаючись зрозуміти — чи зрозуміла вона їх? Вона мовчки дивилася на них.

Тоді один чоловік вказав на стіну і обвів рукою дугу, немов за нею, ніби вказуючи якусь подобу пагорба на відстані. Верна знову заплуталася.

Кара втупилася на обличчя на стіні. Вона перестала хмуритися, але її обличчя виражало крайню заклопотаність. Верна, як і Даріо, перебувала в повному подиві від того, що відбувається. Раптом блакитні очі Кари розширилися від раптового осяяння.

Вона, різко розвівши руки в сторони, стала відтісняти стоять поруч з нею слуг назад, у напрямку до вартуючих осторонь Верне та Даріо. Розвернувши слуг, вона м'яко, але наполегливо, підштовхувала їх у спини, відводячи подалі від турбуючої її стіни.

Опинившись у них в тилу, вона не зупинялася до тих пір, поки вони не приєдналися до інших слуг, що стоять в коридорі.

По дорозі, Кара притягнула до себе Даріо і Верну, розвернувши і їх теж, і вказала загальний напрямок руху. Німі слуги, що слідували за нею по п'ятах, виглядали одночасно зацікавленими заклопотаністю Кари, і сповненими гордості за те, що їм тільки що вдалося зробити.

Коли вони відійшли подалі і завернули за перший кут, Кара низько нахилилася до Верне.

— Розшукайте Натана, — сказала вона тоном, що не терпить заперечень.

Верна задерла брову:

— Це потрібно зробити зараз? Вночі? Чи не думаєш ти, що ми…

— Підніміть його зараз же, — повторила Кара зі смертельним спокоєм у голосі.

Її блакитні очі були повні холодного вогню. Так, вона була добра і співчутлива до слуг склепу. Але зараз вона була відповідальна за ситуацію, що створилася. І вона не мала наміру просити або сперечатися про що-небудь.

Верна не розуміла, що сталося, але вона довіряла цій жінці і знала, що не повинна сумніватися в її словах.

Кара клацнула пальцями в напрямку до вартуючого неподалік стражника. Начальник варти швидко попрямував до неї. Підійшовши на шанобливу відстань, він зупинився і завмер, готовий вислухати все, що вона скаже.

— Слухаю, Пані.

— Розшукайте генерала Трімака і супроводьте його сюди. Передайте йому, що це терміново. Передайте йому, щоб він привів варту. Більшу частину. Бойова тривога для Морд-Сіт. Вони необхідні тут теж. Виконуйте.

Замість питання, чоловік вдарив кулаком у груди себе та помчав геть виконувати наказ.

Верна схопила Морд-Сіт за руку:

— Кара, що відбувається?

— Я не зовсім впевнена.

— Ми збираємося оголосити в палаці військову тривогу, зриваємо з постів і стягаємо сюди сотні, ні, тисячі, солдатів, усіх — і генерала Трімака, і Внутрішню Гвардію, і Натана — а ти не знаєш, чому?

— Я не сказала, що я не знаю — чому. Я сказала — що не впевнена. Я думаю, що серед облич, що дивляться на нас зі стін, є обличчя, які не повинні робити цього в цьому місці.

Кара повернулась до всіх, хто бачив її.

— Я права?

Обличчя слуг освітилися схвильованими тихими посмішками. Нарешті з'явився той, хто зрозумів їх і повірив їм.

* * *

Річард виглянув з-під брезентового полотнища, коли фургон котився через зовнішні кордони табору Ордена. Кожен раз, коли порив вітру бив по фургону, брезент дуже здорово рятував від його проникнення всередину.

Насип, як якесь чудовисько, вимальовувалася поверху. З такої близької відстані він зміг побачити наскільки вже величезним він став. Схоже надії, що він в кінцевому рахунку не зможе досягти висоти палацу нагорі плато, потихеньку танули.

Після того, як Еді скористалася своїм Даром, щоб допомогти їм пробитися за межі поля Джа-Ла, перехід через решту території величезного табору Імперського Ордена пройшов відносно тихо, без особливих пригод.

Рядові солдати абсолютно не відчували жодного бажання наражатися на неприємності, пов'язані з фургоном, який супроводжувався начебто високопоставленою імператорською охороною і Сестрою. По більшій частині, люди ігнорували їх, коли вони проїжджали мимо.

Бунт, яким би масштабним він не був, перш за все, замикався на очевидцях матчу Джа-Ла.

В той час, як можливо сотні тисяч чоловіків втягнулися в бійку через результат гри і це було безмежне, жахливе кровопролиття — все ж, заворушення відбувалися лише на деякій ділянці від всієї табірної стоянки.

Зрештою, командувачі по табору терміново відправили озброєних солдатів припинити поширення безладу та взяти все під контроль.

І все ж, незважаючи на вживані зусилля, метушня встигла поширитися. Більшість з цих чоловіків замість того, щоб брати участь у боях, змушені були мерзнути, голодувати і розтрачувати своє життя на риття землі.

У них зростало обурення через те, що вони виконували роль чорноробів, замість того щоб займатися вбивствами, насильством і грабежами.

Передчуття від перспективи завоювання дійсно приваблювало їх спочатку, але тепер запланована вигода виглядала вельми обмеженою, а робота, щоб досягти її, була чималою і значною.

Схоже, що самопожертва на благо Ордена мала свої межі. І виходило, що цією межою була лише необхідність працювати.

Командування, тим не менш, діяло не просто оперативно, але й просто по-звірячому обрушувалося на осередки безладу, ламаючи опір. Багато людей, що обурювалися своїми умовами життя і були цим незадоволені, бачачи те, що ставалося з тими, хто брав участь у бійках — приглушували і применшували свій запал, щоб не приєднатися до бунту.

Кілька разів генерал Мейфферт повинен був вдатися до залякування, щоб пробити собі дорогу через групи солдатів. Якось йому довелося вибухнути в гніві і щоб підкріпити свою позицію, він убив людину, блискавично перерізавши тому горло поперек.

В інших випадках Еді спокійно вдавалася до використання своєї сили, щоб розчистити шлях через потенційні неприємності. Даючи солдатам зрозуміти, що вона одна з Сестер Джегана, Еді зводила нанівець більшість питань ще до того, як вони могли з'явитися.

Кілька разів, коли їх зупиняли солдати з наміром пограбувати, які давно стали на цей шлях, вона просто спрямовувала на них свої очі. Дивлячись в її повністю білі очі, впившись в них, вони втрачали самовладання, і після того, як їх нерви остаточно здавали, зникали в темряві.

Далеко позаду на полі Джа-Ла, посеред свавілля битви стали з'являтися ділянки, на яких був відновлений порядок, але на протязі більшої частини їх подорожі то тут, то там зав'язувалися безладні сутички між п'яними солдатами.

Охорону імператора взагалі ніяк не турбувало питання відновлення порядку — їх турбувало питання порятунку життя імператора.

Біль, стрясаюча Ніккі, підказувала Річарду, що Джеган був все ще живий і здатний проявляти свій вплив. Звичайно, це не могло підтверджувати, що він в повному здоров'ї.

І що ще турбувало Річарда, так це те, що в якийсь момент, якщо Джеган не зможе повернути Ніккі, чи зважиться він на її вбивство, використовуючи Рада-Хань. Якщо він зважиться на подібний крок, у Річарда не буде абсолютно ніякої можливості запобігти цьому.

Звільнити її від нашийника — єдине рішення цього завдання, і щоб це здійснити, їм потрібно дістатися до Натана у Палаці.

Виглянувши з-під брезентового навісу, Річард відмітив метушню в обширних ямах і котлованах, що була видна попереду в світлі смолоскипів. Річард міг розгледіти колони чоловіків, тварин, і фургонів, які вибираються з котлованів, де виривався будівельний матеріал.

Хмари пилу поширилися на велику відстань від тих місць, де люди активно рили землю.

Колони чоловіків і фургонів, які вибиралися з тих ям, тяглися безперервною вервечкою на всьому протягу до самого насипу. Вся ця вервечка була в постійному русі, перетягуючи грунт і камені до зони будівництва.

Річард знову повернув свою увагу до Ніккі, що лежала на дні воза поруч з ним. Смертельним захопленням вона трималася за його руку. Вона тремтіла всім тілом. Він карався співчуттям до її мук.

Він чудово пам'ятав, що ця біль являла собою. Йому вже доводилося відчувати на собі магічний вплив нашийника. Правда, те суворе випробування ніколи не тривало настільки довголо. Його мучило питання, як довго вона зможе витримувати цю пекельну біль і муку.

Джилліан лежала по іншу сторону Ніккі і тримала її за другу руку. Трохи осторонь від Джилліан лежав Брюс, уважно роздивляючись обстановку, час від часу, виглядаючи з під брезенту, він тримав меч в повній готовності миттєво відреагувати на будь-яке ускладнення і вступити в бій.

Правда, Річард все ж не був впевнений в тому, що можна довіритися цій людині. Але не раз Брюс втручався, щоб захистити Річарда, ризикуючи при цьому своїм власним життям.

Річард зрозумів, що представ кожному з них можливість вибирати — не кожна людина в таборі залишилася би з Орденом. Знайшлися б ті деякі, нехай навіть і небагато, хто швидше волів би не присвячувати себе справі Ордена.

Річард не мав повного уявлення про Брюса, як такого, бо він ще не знав, в силу яких причин і обставин той, ризикуючи собою, прийняв сторону Річарда, але він був радий цьому. Нехай навіть це було маленька подія, але вона дало йому надію, що не всі в цьому світі втратили розум.

Все ще залишалися люди, які цінували своє власне життя і жадали свободи, щоб жити тим життям, яке самі вважатимуть прийнятним для себе. І більше того, вони були повні рішучості боротися за це.

Коли фургон сіпнувся і зупинився, Еді підібралася ближче, недбало опершись ліктем об коротку бічну перегородку близько Річарда. Вона озирнулась навколо.

— Ми тут, на місці.

Річард кивнув, потім впритул нахилився до Ніккі.

— Ми на місці. Ми поруч з насипом.

Її брови були сильно стиснуті від переносимої болю. Здавалося, що вона перебувала в далекому світі страждання. З великим зусиллям вона злегка послабила і потім знову сильно стиснула його руку, тим самим даючи зрозуміти, що почула його.

Незважаючи на те, як холодно було навколо, піт просочив весь її одяг. Майже весь час її очі були закриті. Лише іноді вони широко розкривалися від чергового несамовитого нападу болю.

Річард просто сходив з розуму від того, що він не міг нічим їй допомогти прямо тут і зараз, що вона повинна терпіти, страждаючи в своєму ізольованому Світі болю, і немов ще цілу нескінченність, очікувати того моменту, коли вони дістануться до Натана.

— Ніккі, можеш спробувати сказати мені, що ми повинні робити далі? Ми прийшли сюди, але я не можу зрозуміти, навіщо. Чому ти хотіла, щоб ми дісталися до насипу?

Він ніжно відкинув її волосся, яке прилипло до її брів, покритих намистинками поту. Її очі широко розкрилися від нападу гострого непереборного болю.

— Будь ласка… — прошепотіла вона.

Річард нахилився зовсім близько, щоб він міг розчути її.

— Що?

Він майже притулився вухом до її губ.

— Будь ласка… припини ці муки. Убий мене.

Вона застогнала і здригнулася, коли по ній розлився черговий каскад болю. Вона почала схлипувати.

Річард, відчуваючи, як жах бере його за саму горлянку, притиснув її до себе.

— Ми майже на місці. Тримайся. Якщо ми зможемо пробратися всередину, думаю, Натан зможе зняти цей нашийник. Тільки протримайся.

— Не можу, — долинув її плач.

Річард притиснув свої руки з боків її обличчя.

— Я допоможу тобі позбутися від нього. Обіцяю. Все що нам потрібно — проникнути в Палац. Мені потрібно зрозуміти, як ми зможемо потрапити туди.

— Катакомби, — сказала вона в нападі ядухи, коли її спина судорожно вигнулась.

— Підземні ходи? — Річард моргнув від почутого слова. — Катакомби?

Він злегка підняв поділ брезенту, і виглянув ще раз. Насип височів поблизу. По іншу сторону від насипу чорніла стіна плато, що здіймалося в ніч, лише мала частина підніжжя якого була видна в світлі смолоскипів.

Оглянувши плато, він прийшов до висновку, що це було цілком можливо.

Джилліан нахилилася до Ніккі.

— Може, вона має на увазі такі катакомби, як на моїй батьківщині? — Вона опустила очі на Ніккі. — Підземні ходи, як у Каска?

Ніккі кивнула.

Річард знову виглянув з-під брезентовим завіси, вишукуючи щось, що виглядало б примітно, намагаючись помітити небудь ознаку того, де міг розташуватися такий вхід. Він перебирав у пам'яті все те, що він міг згадати про стародавні підземні печери в Каска.

Глибоко в надрах тих підземних приміщень було те місце, де вони знайшли книгу «Заклинання Вогняного Ланцюга». Лабіринт древніх тунелів і палат розтягувався на протязі миль. У Річарда пішла ціла ніч, коли він пустився в пошук по підземеллю, і він знав, що він побачив лише якусь частинку з них.

І все-таки виявити вхід виявилося важко. Це був лише маленький пролом, який вів вниз в потайний підземний світ катакомб. Знайти такий пролом на будмайданчику, під відкритим небом і з усіма цими солдатами навколо, виявилося багато серйозніше, ніж просто важко.

Він повернувся.

— Ніккі, як ти знайшла катакомби під Палацом?

Вона похитала головою.

— Вони знайшли.

— Вони знайшли їх? — Річард виглянув знову, коли розуміння осяяло його. — Добрі духи…

Тепер все ставало зрозуміло. Люди Джегана, викопуючи ями, нарвалися на стародавні катакомби. Мабуть, вони скористалися цими тунелями, щоб проникнути в палац.

— Вони забралися в палац і захопили тебе? Ти це хотіла сказати?

Ніккі кивнула.

Але якщо вони забралися у Палац, тоді чому вони все ще зводять насип? Він зрозумів, що, якщо катакомби були схожі з тими, що в Каска, то їм потрібно було явно щось більше, ніж такі тунелі, щоб ввести армію в Народний Палац. Це скидалося на спробу пропускати пісок через пісочний годинник.

Але могло бути й так, що насип залишався відволікаючим маневром, щоб відтягнути час і підготувати такий хід.

Був це відволікаючий маневр чи ні, Джеган міг впровадити шпигунів в Палац через катакомби. Якщо цей шлях вів усередину, нічого не можна б було сказати про можливий збиток, що міг принести такий пролом.

Напевно тими, хто прокрався всередину, були Сестри. Щоб захопити Ніккі, були потрібні Сестри. З їх ослабленою заклинаннями Палацу силою, він розумів, що їх повинно було бути більше ніж одна.

— Бригади, що рили землю для насипу, виявили катакомби, — припустив Річард вголос для Ніккі. — Сестри пройшли через катакомби і знайшли спосіб потрапити в Палац. Саме так вони і захопили тебе.

Хоча Ніккі пробивала тремтіння і біль, вона стиснула його руку на підтвердження.

Річард близько нахилився до Ніккі.

— Чи знає бодай хтось там нагорі, що Джеган знайшов спосіб пробратися всередину?

Вона негативно хитнула головою.

— Збираються всередині, — примудрилася проговорити вона.

Серце Річарда зупинилося.

— Вони збирають солдат всередині, щоб напасти зсередини на Палац?

Вона знову кивнула.

— Тоді нам краще пробратися туди і попередити їх, — уклав Брюс.

— Еді, — звернувся Річард до літньої жінки, що стояла праворуч від вози. — Ти чула все це?

— Так. Генерал прямо тут. Він почув також.

Річард виглянув з-під завіси. На відстані трохи правіше він помітив яму, де не було ніяких людських колон і возів.

Річард вказав з-під брезенту.

— Глянь он туди, навколо тієї ями. Там стоять чоловіки, рівномірно розподілені по окружності усієї області.

— Охоронці, — підтвердив генерал Мейфферт.

— Швидше за все, це те саме місце, де на дні ями вони натрапили на катакомби. Подивися — вони припинили всякі земляні роботи на відрізку між тим місцем і плато.

— Навіщо їм це знадобилося? — Запитав генерал.

— Катакомби древні. Ніхто не зможе сказати в якому вони зараз стані. Вони не хочуть ризикувати, а раптом обрушиться який-небудь з тунелів, ведучих у Палац.

— Напевно так, — сказала Еді.

— Ну і яким же чином ми спустимося в яму? — Поцікавився генерал Мейфферт.

— Якби ми роздобули побільше уніформ імператорської охорони, то ми б змогли спуститися туди, — запропонував Брюс.

— Можливо, — сказав Річард, — Але як тоді бути з Ніккі і Джилліан?

Брюс не знайшовся що відповісти.

— Безумовно, вони не зможуть пройти туди, — погодився генерал Мейфферт, — І візок, що спускається в охоронювану яму, очевидно збудить підозри.

— Можливо, — міркував Річард вголос, — А можливо й ні.

Генерал Мейфферт озирнувся назад через плече.

— Що ти маєш на увазі?

Річард м'яко струснув плечі Ніккі.

— Чи є книги в надрах катакомб?

— Так, — ледве впоралася вона з собою.

Річард знову повернувся до генерала.

— Ми можемо сказати охоронцям, що у зв'язку зі всією цією колотнечею в таборі сьогодні ввечері, імператор хоче перевезти безліч важливих книг у свою резиденцію, щоб переконатися, що вони будуть у безпеці.

Він відправив цю Сестру вперед, щоб простежити за тим, щоб він отримав ті книги, про які він турбується. Ти скажеш їм, що вони знадобляться тобі для організації контингенту охоронців для супроводу цінного вантажу назад у його резиденцію.

— Вони всі захочуть дізнатися, чому ми і охорону не привели з собою.

— Через заворушення, — запропонував Брюс. — Скажеш їм, що через заворушення, офіцери вирішили не ризикувати жодним охоронцем, і не відривати їх від завдання забезпечення захисту імператора.

Річард кивнув, схвалюючи ідею.

— Поки вони займуться організацією нашого ескорту, розбрівшись для зборів, ми прослизнемо в катакомби.

— Не всі охоронці будуть схильні до того, щоб залишити довірену їм ділянку і відійти на збори ескорту, — уклав Брюс. — Якщо ми їм запропонуємо подібну річ, то вона виявиться для них надзвичайно підозрілою. Будь-який з чоловіків, що залишиться в тій зоні, зможе розгледіти двох жінок — тим більше, що нам потрібно допомогти Ніккі. Не варто недооцінювати цих охоронців. Бачиш їх уніформу? Це довірені люди імператора. Я уявляю, на що походять ці люди. Вони не дурні, і вони не ледарі. Вони не роблять грубих помилок.

— Звучить логічно, — сказав Річард, задумавшись над словами Брюса. Він задумливо насупився, коли у нього з'явилася ідея. Він повернувся до Еді. — Сьогоднішній вечір вітряний. Як ти думаєш, ти змогла б допомогти вітрові?

— Допомогти вітрові? — Її повністю білі очі пильно кинулися на нього в тьмяному світлі факела. — Що за ідея прийшла тобі в голову?

— Щоб ти скористалася Даром і створила вітер. Просто деякі випадкові пориви, які могли б трапитися. Застав це виглядати так, немов вітер постійно стає все сильніше. Після того, як генерал Мейфферт скаже їм приступити до збору деяких з їх людей для ескорту, ми заведемо візок вниз в яму.

Тоді пронесеться сильний порив вітру і загасити ближні факели. Коли стане темно, і до того, як охоронці встигнуть принести туди більше смолоскипів, щоб підпалити згаслі, ми швидко спустимо Ніккі і Джилліан вниз в тунелі.

— Ну, припустимо, таким чином ми спустимося в тунелі, — сказав генерал Мейфферт. — Там напевно теж є охоронці, і хто знає скільки військ. Що ти запропонуєш на цей рахунок?

Річард розділив думку стурбованого генерала.

— Ми повинні будемо пробратися через них, так чи інакше. Але ти правий, цілком можливо їх там виявиться досить багато.

Брюс підвівся на лікті.

— Вести бій в тунелях буде важко. Це зможе допомогти зрівноважити шанси.

— Прямо в точку, — підтримав його генерал Мейфферт. — У якійсь мірі, не буде мати особливого значення, скільки воїнів там може виявитися. Вони не зможуть натовпом піти на нас. У такому обмеженому просторі лише кілька з них зможуть одночасно боротися проти нас.

Річард зітхнув.

— Але є ще одна небажана проблема, яка нам не на руку. Нам доведеться рухатися по трупах убитих нами солдатів, і там кожен буде намагатися зупинити нас. Оскільки ми будемо пробивати наш шлях далі всередину, вони можуть зайти на нас з тилу.

Упевнений, там незліченна кількість палат, які дадуть їм можливість обійти з іншого боку, поки ми будемо просуватися. Нас чекає довгий шлях. І те, що потрібно буде допомагати Ніккі, ще сильніше ускладнить нам просування.

— А що нам ще залишається? — Запитав генерал Мейфферт. — Ми повинні пробитися, і єдиний спосіб полягає в тому, щоб усунути кожного, хто спробує зупинити нас. Це буде нелегко, але це — наша єдина надія.

— Катакомби чорні, як смола, — сказала Еді своїм скрипучим голосом. — Якщо я скористаюся своїм Даром, щоб задути там всі вогні — вони не бути в змозі бачити нас.

— Але як же тоді ми самі зможемо бачити? — Запитав Брюс.

— Твій Дар! — Сказав Річард Еді, коли до нього дійшов її план. — Твій зір — твій Дар.

Вона кивнула.

— Я буду нашими очима. Мої очі були засліплені, коли я була ще молодою. Я бачу моїм Даром, не за допомогою світла. Я використаю Дар, щоб загасити їх вогні, потім перша йду в темнота. Ви всі прямуєте за мною. Ми повинні бути також тихі, як миші. Вони навіть не повинні знати, що ми ковзнемо мимо них всередину.

Якщо я стикнуся з охоронцями, то шукатиму інший маршрут, тому вони не знатимуть, що ми там. Якщо нам знадобитися, можна убити їх, але краще крастися повз них.

— Я приймаю це, як наш єдиний шанс. — Річард спочатку подивився на Ніккі, потім оглянув кожного з них по черзі. Ніхто не висловив жодних заперечень і тому він продовжив.

— Ну, тоді так і вирішимо. Генерал Мейфферт заведе розмову з капітаном охоронців. Як тільки той рушить збирати підмогу, ми спустимо візок в яму. Як тільки ми опинимося на дні ями, Еді скористається своїм Даром, щоб викликати порив вітру і погасити факели.

Поки буде метушня і до того, як вони зможуть підпалити факели, ми заберемося в катакомби. Ймовірно, вони обмежаться припущенням, що ми приступили до нашої роботи по збору книг для імператора.

Проникнувши всередину, Еді піде попереду і погасить будь-яке джерело світла, яке зустрінеться нам на шляху. Вона веде нас крізь них самим безпечним маршрутом. Ми вбиваємо кожного, хто спробує перегородити нам дорогу.

— Але завжди потрібно бути готовими до того, що капітан охорони стане підозрілим і захоче створити нам неприємності, — додав генерал.

— Якщо буде потреба в неприємностях, — сказала Еді, — Вони там будуть. Я подбаю про це.

Річард кивнув.

— Ми повинні поквапитися. Скоро світає. А нам на руку лише темрява, якщо ми збираємося спуститися в катакомби і уникнути того, щоб хто-небудь з охоронців не побачив Ніккі і Джилліан. Звичайно, після того, як ми спустимося всередину, це вже не гратиме ніякої ролі, але поки ми тут, нам потрібно пробратися туди під покровом темряви.

— Тоді починаємо рухатися, — промовив генерал і попрямував вперед, щоб повести коней.

Річард метнув швидкий погляд на небо на сході. Світанок був близький. Він і Брюс спустили брезентову запону, коли фургон загуркотів, рухаючись вперед. Річард сподівався, що вони зможуть потрапити в катакомби ще під покровом темної ночі.

Поруч з ним приглушено схлипувала Ніккі, нездатна терпіти муку, нездатнана закликати навіть смерть.

Її страждання розбивали серце Річарда. Все, що він міг для неї зробити — це стиснути її руку і дати їй зрозуміти, що її не залишать одну.

Річард прислухався до завивання вітру, коли генерал Мейфферт говорив приглушеними словами з капітаном охорони.

Річард близько схилився до Ніккі і шепотів їй.

— Тримайся. Це не затягнеться надовго.

— Думаю, вона вже не може чути вас, — Джилліан шепнула прямо з іншого боку Ніккі.

— Вона може почути мене, — сказав Річард.

Вона повинна була почути його. Вона повинна була жити. Річарду потрібна була її допомога. Він поняття не мав, як відкрити правильну шкатулку Одена. Він нікого більше не знав, окрім Ніккі, хто б зміг надати йому стільки неоціненної допомоги.

І все ж, ще важливішим цього було те, що Ніккі була його другом. Він сильно тривожився за неї. Так чи інакше, він зміг би знайти інші способи вирішити свої проблеми, але він не зміг би перенести те, що втратить її.

Ніккі часто була єдиною людиною, до кого він міг звернутися, людиною, яка підтримувала його цілеспрямованість, хто повернув йому віру в себе. У багатьох випадках вона стала його єдиним помічником з тих пір, як захопили Келен.

Він не міг винести думки про те, що може втратити її.

* * *

Рейчел зісковзнула з коня на північно-східному березі струмка, вхопившись за поводи, вдивляючись, чи немає кого неподалік. У світлі перших променів висхідного сонця темні силуети неживих пагорбів здавалися їй іклами дрімаючого чудовиська.

Хоча вона і розуміла, що це всього лише пагорби, але її страх не був безпідставним плодом спотвореної уяви.

Привиди-кулдики існували. Вони полювали за Рейчел і невпинно наближалися.

По обох берегах струмка один навпроти одного височіли білі стрімчаки пагорбів-близнюків. Перед Рейчел лежала вузька доріжка, усипана облетілим з горобини листям. А попереду — вхід у печеру, схожий на розкриту пащу чудовиська, яке, здавалося, ось-ось поглине її.

Рейчел прив'язала коня до горобини і почала поволі просуватися по брудній стежці, посипаній гравієм до чекаючої її темної печери.

Вона боязко заглянула всередину, перевіряючи, чи немає там Віолетти або Сікс. Вона думала, що зараз вигулькне Віолетта, схопить її і заллється таким властивим їй гордовитим сміхом.

У печері було темно і нічого не було видно. Рейчел заламала руки, обвівши поглядом найближчі пагорби. Її серце стукало, як барабан, поки вона дивилася, очікуючи побачити який-небудь рух. Привиди були вже близько. Вони йшли за нею. Їм потрібна була тільки вона.

Всередині печери Рейчел побачила так добре знайомі їй малюнки. Їх незліченна кількість покривала кожен дюйм стін печери. Серед величезних малюнків, там де дозволяло місце, зустрічалися зовсім крихітні.

Всі наскальні малюнки були унікальними. Здавалося, що більшість намальовані зовсім різними людьми. Деякі малюнки були настільки примітивними, ніби були написані дітьми. В той час, як інші виглядали дуже реалістично.

Здавалося, що малюнки говорили про багато поколінь людей. Враховуючи кількість стилів написання і різну якість промальовування, можна було судити про те, що ці малюнки, щонайменше, — творіння багатьох поколінь художників, а може навіть і сотень поколінь.

На всіх малюнках було зображено, як люди страждали від болю або були в біді, як вони гинули від голоду або були отруєні. Малюнки представляли, як заколювали людей, як ті лежали мертві на краю скелі, сумували про смерті близьких біля їхніх могил. Через малюнки Рейчел почала бачити кошмари.

Вона йшла вниз, торкаючись масляних ламп. Всі вони були холодними. У печері нікого не повинно бути. Вона дістала кремінь з металевим стрижнем з невеликий ніші в стіні і спробувала висікти іскру, щоб запалити гніт однієї з ламп, але всі її спроби були марні.

Між спробами Рейчел через плече озиралася назад. Часу більше не було. Вони вже близько. Тепер вже точно.

Рейчел струснула лампу, щоб трохи більше змочити гніт, потім судорожно вдарила кременем об металевий стрижень. Ще кілька ударів і полум'я, на її велике полегшення, спалахнуло.

Вона підняла лампу за ручку, напружено подивившись на вхід у печеру в очікуванні помітити який-небудь рух, в очікуванні побачити примар-кулдиків.

Рейчел не бачила їх, але знала, що вони ось-ось з'являться. Їй здавалося, що вона вже чує їх голоси в заростях чагарнику. Вона була впевнена, що відчуває на собі їхні погляди.

З лампою в руці вона почала задкувати назад в темряву печери подалі від примар-кулдиків, в більш безпечне місце, як їй здавалося. Вони невблаганно наближалися. Вони скрізь зможуть до неї дістатися. Це був її єдиний шанс.

Рейчел була до смерті налякана, знаючи, що вони вже зовсім близько. Сльози застилали їй очі, поки вона бігла вглиб печери, повз ці жахливі малюнки, із зображеними на них стражданнями людей.

Це був довгий шлях у темряву. Туди, де, як вона вважала, зможе знайти єдине безпечне місце. Світло лампи висвітлювало найближчі поверхні стін, вихоплюючи з темряви намальовані на них сюжети.

Далеко в глибині печери світло дня на вході в печеру здавалося всього лише віддаленим мерехтливим кружечком.

Пробираючись вздовж холодних виступів скелі, Рейчел бачила, як клубочилася пара від її дихання. Від напруги і посилення паніки у неї перехопило дух.

Вона не знала, скільки ще потрібно пройти, щоб опинитися в безпеці. Рейчел лише знала, що примари-кулдики женуться за нею і їй потрібно продовжувати рухатися далі, і чим скоріше тікати звідси.

Вона наблизилася до добре знайомого малюнка, який зробила Королева Віолетта за допомогою Сікс. Хоча вони ніколи не згадували його імені, Рейчел знала, що на малюнку зображено Річарда. Цей малюнок був найбільшим і найскладнішим з усіх, що були в печері.

На відміну від інших, малюнок Віолетти, який зображав Річарда, був виконаний різнокольоровими крейдами. Рейчел прекрасно пам'ятала, скільки часу провела над ним Королева Віолетта, в той час, коли ще була королевою; уважно слідуючи завсіма інструкціями Сікс, ретельно виводячи послідовності з ліній, кутів і інших елементів.

Вона годинами стояла і слухала, як Сікс пояснювала Віолеті чому вона повинна так багато і наполегливо тренуватися перед тим, як її крейда торкнеться стіни печери, і як саме потрібно малювати ті або інші символи.

Рейчел на мить подивилася на зображення Річарда, думаючи, що цей малюнок найжахливіший і найжорстокіший з усіх, що вона бачила у своєму житті. Але, налякана загрозою, що насувалася, рушила вперед уздовж виступів скелі, далі в темряву.

Завжди, коли Сікс наполягала на практичних заняттях Віолетти, або коли вони хотіли намалювати щось нове, їм доводилося йти все далі і далі вглиб печери у пошуках стін, вільних від малюнків.

Рейчел добре запам'яталося, що останнім в печері був малюнок, який зображав Річарда, а за ним стіни повинні були бути чисті.

Пройшовши повз переплетіння кольорових ліній і символів, написаних навколо Річарда, Рейчел помітила те, чого раніше не було на цій стіні. Вона зупинилася в подиві, побачивши новий малюнок. На ньому вона впізнала себе.

На малюнку вона була оточена вихором цих страшних створінь. Також Рейчел змогла дізнатися символи, які нацьковували їх на неї. Жахливі тварюки походили на примар, витканих з тіні і диму. До того ж, у них були зуби. Гострі зуби, призначені для її розшматування.

Рейчел одразу впізнала їх. Це були примари-кулдики. Вона завмерла, дивлячись на картину, що зображала смертельну небезпеку, наслану на неї за допомогою жахливих чарів, намальованих на стінах печери.

З тихдовгих годин, що провела Рейчел, слухаючи, як Сікс повчає Віолетту, вона знала значення більшості символів малюнка. Сікс називала їх «Кінцевими елементами».

Вони були призначені для знищення головних діючих сил заклинань після того, як почнеться послідовність подій, описаних намальованим заклинанням. Вона зрозуміла суть малюнка, на якому була зображена і те, що він означає. Він означав, що після того, як привиди-кулдики розправляться з нею, вони повинні зникнути.

На малюнку примарні створіння оточували її з усіх боків, наближаючись до неї. Тепер, дивлячись на нього, Рейчел зрозуміла, що бігти нікуди. А те місце, до якого вона прямувала, сподіваючись на порятунок, було всього лише місцем, де Привиди-кулдики її наздоженуть. У неї немає шансів вибратися з цієї пастки…

Вона обернулася на звук і побачила приглушене мерехтливе світло, що лилося крізь вхід у печеру. А потім і рух тіней. Тіні скупчувалися точно так, як було намальовано на стіні. Вони прийшли за нею.

Від страху Рейчел застигла. Її пронизала думка про те, що вона вже ніколи не вибереться з печери. Вона могла просуватися лише вглиб. Але, подивившись знову на картину на стіні, Рейчел бачила, що це її не врятує: там її теж чекали примарні чудовиська.

Вона потрапила в пастку: Рейчел не могла рухатися ні вперед, ні назад. Вона була в центрі закляття, яке звужувалося навколо неї, подібно петлі.

— Подобається? — Пролунав чийсь голос.

Рейчел сконцентрувалася і пішла на голос, що долинав з темряви.

— Королева Віолетта?

На обличчі, освітленому невірним світлом масляної лампи промайнула хижа посмішка. Віолетта вже була тут, щоб побачити, як привиди-кулдики прикінчать Рейчел. Вона хотіла на власні очі побачити результат створеного нею закляття.

— Я подумала, тобі має сподобатися те, що ти побачиш, звідки виходить цей кошмар, перед тим, як примари розірвуть тебе на частини. Я хотіла, щоб ти знала, хто це зробив з тобою, — Віолетта показала рукою на стіну. — Тому я намалювала цю картину так, щоб ти, врешті-решт, опинилася саме тут. Я намалювала це місце, щоб вони дісталися до тебе саме тут, — вона зробила крок із темряви. — Тут вони нарешті і зловлять тебе.

Рейчел не зважилася запитати Віолетту, чому вона це зробила. Вона і так знала чому. Адже Віолетта завжди звинувачувала Рейчел в тому, що вона причина всіх її неприємностей.

Віолетта ніколи не засуджувала себе за неприємності, виною яких була сама. Вона звинувачувала в своїх неприємностях всіх інших, в тому числі і Рейчел.

— А де ж Сікс?

Віолетта махнула рукою невизначено:

— Хто знає. Вона тепер не звітує переді мною…. — Її погляд став чорнішим самої печери. — Тепер вона королева. Тепер до мене нікому немає діла. Всі слухаються тільки її. Вони називають її королевою. Королевою Сікс.

— А як же Ви?

— Вона тримає мене під рукою, щоб я малювала для неї, — Віолетта пальцем указала на Рейчел. — Це все через тебе! Це ти у всьому винна!

Обличчя Віолетти спотворила усмішка, від якої у Рейчел по спині завжди бігли мурашки:

— Але тепер ти за свої злодіяння, за свою неповагу по відношенню до мене будеш покарана! Так, тепер ти заплатиш за це! — Її усмішка стала широкою від задоволення. — Я намалювала примар-кулдиків так, щоб вони живцем зірвали з тебе шкуру, видираючи шматки плоті з твоїх кісток. Щоб від тебе нічого не залишилося.

Рейчел сковтнула грудку, яка підступила до горла від жаху. Якщо б вона могла дістатися до цієї ляльки Віолетти! Але що з того? Все одно незабаром страшні створіння будуть тут.

Чейз навчив її ніколи не здаватися й боротися за своє життя до останнього. Вона знала, що зараз повинна робити саме це. Але як? Як вона могла взяти верх над цими тварюками?

Вона дещо придумала і роззирнулася довкола. Але крейди ніде не було.

Вона отямилася, почувши холодяче серце завивання, і глянула вгору, побачивши наближення ширяючих у повітрі привидів, що поволі підлітали вздовж стін печери. Рейчел вже бачила маленькі гострі зуби, які виблискували з пащ чудовиськ, якими ті повинні відокремити її плоть від кісток.

— Я хочу почути твої вибачення!

Рейчел запнулася, повернувшись до Віолетти.

— Що?

— Вибачся переді мною. Скажи, стоячи на колінах, своїй королеві, що ти просиш вибачення, що зрадила її. Якщо ти зробиш це, може я тобі і допоможу.

Хапаючись за останній промінчик надії, Рейчел опустилася на коліна, скориставшись моментом, щоб подумати:

— Прошу вибачення!

— Прошу вибачення…

— Прошу вибачення, Королева Віолетта!

— Так-то краще. Я твоя королева. Поки тут немає Сікс, я тут королева. Ко-ро-ле-ва! Повтори!

— Так, королева! Королева Віолетта.

Віолетта полегшено посміхнулася:

— Добре. Я хочу, щоб ти це запам'ятала, перед тим, як помреш!

Рейчел підняла голову:

— Але ти сказала, що допоможеш мені!

Королева Віолетта, залившись сміхом, стала віддалятися назад углиб печери:

— Я тільки сказала, що може допоможу тобі. Але я думаю, ти не заслужила моєї допомоги. Ти — ніхто!

З-за неї вже виднілися привиди-кулдики. Рейчел подумала, що зараз ось-ось впаде без почуттів від страху.

Вона опустила руки, торкнувшись своєї сукні. У кишені щось було. Це було те, що дала їй мама. Вона витягла руку з кишені і в світлі лампи глянула що ж це таке. Тепер їй стало ясно. Це був шматочок крейди.

Коли мама простягнула його Рейчел, вона так поспішала, що навіть не подивилася на нього. А ще мама сказала, що коли він їй знадобиться, Рейчел буде знати, що з ним робити.

Рейчел знову подивилася назад, у темряву і побачила відходячий геть від страшної смерті силует Віолетти. Побачила пливучих по повітрю чудовиськ з широко розкритими пащами, забезпеченими гострими як леза зубами. Вони наближалися і клацали, видаючи звук, від якого в жилах застигала кров.

Рейчел швидко підійшла до малюнка, на якому була зображена і почала легко додавати до нього лінії і тіні, роблячи фігуру на ньому товстішою і округлішою. Вона зробила обличчя більш округлим і потім зобразила на ньому страшну посмішку.

Крейда літала над стіною, додаючи оборки до сукні, роблячи його схожим на ті, що зараз було на Віолетті. Згадавши, які коштовності любила одягати Віолетта, Рейчел намалювала корону на її голові, остаточно змінивши своє зображення на Королеву Віолетту.

Віолетта хотіла бути королевою. Що ж, Рейчел тільки що коронувала її, давши їй те, до чого вона так прагнула.

З темряви до Рейчел долинув жахливий душероздираючий крик. Побачивши звивних, пливучих по повітрю примар-кулдиків з іншого боку, Рейчел втиснулася в стіну, з жахом спостерігаючи, як ті плавно ковзають повз неї.

Від невимовного крику Віолетти серце Рейчел мало не вистрибнув з грудей.

— Що ти наробила? — Донеслося до неї з темряви.

Віолетта вибігла вперед на світло. Рейчел спостерігала, як Привиди-кулдики попрямували в її бік. Очі Віолетти округлилися, коли вона побачила, що вони летять до неї.

— Що ти наробила? — Повторила вона.

Але Рейчел не відповіла. Вона була занадто налякана побаченим.

— Рейчел, допоможи мені! Я ж завжди любила тебе! Як ти можеш так вчинити зі мною?!

— Це все твоїх рук справа, Королева Віолетта!

— Я завжди була доброю і любила тебе!

— Була доброю? Любила мене? — Рейчел насилу вірила своїм вухам. — Єдине, що ти вміла робити — це ненавидіти, Королева Віолетта!

— Я ненавиділа тих, хто ображав мене, тих, хто був злим і корисливим! Я завжди робила добро для свого народу! І я добре обходилася з тобою! Я дала тобі дах над головою і годувала тебе! Не будь мене, що б ти робила! Я була щедра з тобою! Допоможи мені, Рейчел! Спаси мене, і я щедро віддячу тобі!

— Я хочу жити, от моя найкраща нагорода!

— Не будь такою жорстокою! Як ти можеш бути такою злою?! Невже ти дозволиш цьому статися?! Не можу повірити, що ти станеш частиною цього звірячого злочину!

— Ти сама створила цих примар! Ось і маєш!

— Ти зрадила мене! Я тебе ненавиджу! Чуєш, ненавиджу, ненавиджу, ненавиджу!

Рейчел кивнула:

— Ти зробила свій вибір, Віолетта. Ти завжди плекала пекучу ненависть до життя. Тебе привела сюди ненависть. Ти зрадила саму себе через цю свою ненависть.

Наближаючись до Віолетти, чудовиська заголосили так, ніби хор мерців з Підземного світу пробився до світла дня Творця.

Від цих звуків волосся на голові Рейчел стало дибки. Вона ще сильніше притиснулася до стіни від страху, побачивши страшні зуби Примар-кулдиків, які ось-ось розтерзають Королеву Віолетту.

Рейчел знала, що народжені ненавистю чудовиська не вгамуються поки не поглинуть Віолетту, а її кістки не заблищать білизною. І лише тоді вони зникнуть. Назавжди.

* * *

Верна кинула швидкий погляд назад, коли до неї долинув метушливий шум. Це нарешті-таки з'явився Натан, що розмахував руками в унісон його широкого поступу, його світла накидка розвівалася за ним, поки він жваво марширував до них. Генерал Трімак тримався поруч з ним, майже наступаючи пророку на п'яти.

Кара, нетерпляче крокуючи туди-назад, нарешті зупинилася, спостерігаючи за наближенням пророка і групою людей які майже бігли за им.

Оскільки комплекс Палацу був дуже великий, потрібен був значний проміжок часу, щоб знайти Натана і попросити його й інших спуститися вниз до поховань.

Підійшовши, Натан різко зупинився.

— Мабуть, я зіткнувся з необхідністю завести собі коня, щоб пересуватися швидше. Мене закликають то в одне місце, то вимагають терміново з'явитися в інше, — показним рухом він провів рукою, виражаючи цим грандіозний масштаб палацу. — Я проводжу більшу частину мого дня, перебігаючи з одного кінця цього величезного чудовиська до іншого. — Він звернув сердитий погляд на тих, хто спостерігав за ним. — Ну, так чи інакше, я тут. Що скоїлося на цей раз? Хто-небудь що-небудь мені розкаже, нарешті? Ви щось знайшли? Чи не Енн з Ніккі?

— Приглуши свій голос, — попросила Кара.

— Чому? Боїшся, що розбуджу мертвих? — Випалив він.

Верна очікувала, що Кара відповість на його сарказм чим-небудь їдким з свого арсеналу, але її реакція була зовсім іншою.

— Ми не знаємо, що ми знайшли, — відповіла вона.

Занепокоєння яскраво виражалося в її поведінці.

Брови Натана і без того зведені разом, нахмурилися ще більше від загадковості відповіді.

— Що це ти маєш на увазі?

— Нам потрібно скористатися твоїми здібностями, — пояснила Верна. — Мій Дар не служить мені належним чином в цьому місці. А нам потрібна людина з Даром, щоб допомогти розібратися з цим.

З наростаючою підозрою він подивився на стоячого поруч генерала Трімака, потім на Бердіну і Найду, вичікуючих позаду Кари. Нарешті, він глянув на Морд-Сіт, розсіяних посеред солдат по всьому коридору. Всі без винятку Морд-Сіт були в червоному.

— Так, добре, — сказав він, вже значно обережніше і обдуманіше. — У чому полягає проблема, і чим ви спантеличені?

— Штат склепу… — почала Кара.

— Штат склепу? — Перервав її Натан. — Це хто?

Кара жестом вказала на кількох людей в білому одязі, що стояли в віддаленні по коридору, позаду і на чималій відстані від напружених в повній бойовій готовності людей Внутрішньої Гвардії.

— Вони доглядають і стежать за цим місцем. Якщо ти вже в курсі, я казала, що в цьому місці щось неправильно.

— Так, я пам'ятаю, ти казала про це, але, незважаючи на всі мої спроби, я так і не помітив що тут не так.

Кара обвела рукою навколо.

— Ти не дуже добре знайомий з цим місцем. Я прожила тут більшу частину свого життя, але навіть мені не знайомий цей лабіринт коридорів. У минулому, поховання зазвичай відвідувалися лише лордом Ралом. Тим не менш, штат склепу проводив тут значну частину часу, утримуючи це місце постійно готовим до його відвідин, і тому вони знають це місце краще кого б то не було.

Натан, потираючи підборіддя, знову кинув погляд через плече вгору по коридору на людей в білих шатах, що збилися разом на відстані.

— Не позбавлене сенсу, — він повернувся до Кари, — Отже, що вони сказали?

— Вони німі. Даркен Рал відбирав у штат склепу тільки неписьменних людей із сільської місцевості, і тому, вони до того ж не можуть читати чи писати.

— Відбирав? Ти маєш на увазі, що він захоплював людей і примушував їх стати прислугою?

— Саме так і було, — сказала Бердіна, і трохи наблизившись, встала близько Кари, — Майже тим же способом, яким він набирав молодих дівчат для навчання в Морд-Сіт.

Кара змахнула рукою в бік могили Паніза Рала.

— Даркен Рал захотів, щоб ніхто зі штату склепу не зміг погано відгукнутися щодо його мертвого батька, і тому він відрізав їм язики. Оскільки вони не можуть ні читати, ні писати, вони також не зможуть ніяким потайним способом написати хоч що-небудь образливе про мертвих правителів.

Натан зітхнув.

— Дуже суворий і грубий чоловік.

— Він був злою людиною, — сказала Кара.

Натан кивнув.

— Ніколи про нього не чув, тому не можу заперечити твою думку.

— Ну, тоді, як ти дізналася, що люди зі штату склепу вважають, що тут щось неправильно? — Звернувся генерал Трімак до Кари. — Врешті-решт, адже вони не можуть ні сказати, ні написати про це.

— Ти ж вдаєшся до мови жестів, коли намагаєшся дотримати строгу тишу, даючи розпорядження своїм солдатам, або при сильному напруженні битви вони можуть не розчути тебе. Ось і вони вдаються до того ж способу.

Вони користуються знаками, які винайшли за ці роки, щоб спілкуватися один з одним. Якщо спостерігати їх, в деякій мірі вони жестами розмовляють. Впевнена, ти зможеш уявити, наскільки вони спостережливі.

— І зможеш дочекатися, поки вони не висловлять свою думку, — додала Верна.

Для неї все це виглядало безглуздо, але сенс всього цього був надзвичайно серйозний і вона хотіла знати про це напевно. З тих пір, як Верна стала аббатисою, вона навчилася тому, що незважаючи на свою схильність робити висновки самій, завжди добре залишатися відкритою для інших думок.

У справах, які виглядали настільки серйозно, було б нерозумно, щоб принаймні не упевнитися, що ніяких проблем і справді немає. Хоча, вона і не відчувала від цього задоволення.

У погляд Натана знову повернулася підозріливість.

— Ну і що ж, все-таки, вони сказали?

Кара вказала на перетин вниз по коридору.

— Недалеко, он там, вони знайшли місце, у якому щось неправильно.

— Неправильно? — Натан роздратовано вперся руками в боки. — Яким таким чином неправильно?

— Тут, унизу, камінь всюди покритий певною текстурою, — Кара повернулась і тицьнула в різні фрагменти на стіні позаду неї. — Бачите? Кожен з числа працівників склепу може розпізнати малюнок структури. Вони пам'ятають і знають тут всі малюнки, кожен з яких унікальний за своєю природою.

Натан ближче придивився до візерунчастої структури.

— Це мова символів, — додала Кара.

Натан відірвав погляд від малюнків і зосередив увагу на Кари.

— Поки що все зрозуміло. Продовжуй.

— У тому коридорі, що по дорозі вниз, є плити в мармуровій стіні, які раніше були в іншому місці.

Натан знову став підозрілим і подивився на неї скоса, немов підігруючи, але ні на краплю не схиляючись до цього.

— Ну і де ж тоді вона була до цього?

— Просто це так, — сказала Кара. — Вони не можуть знайти зал, де ця плита була раніше. Наскільки я змогла їх зрозуміти — вони намагалися мені сказати, там відсутній коридор.

— Відсутній? — Натан глибоко зітхнув. Він пошкріб маківку, оглядаючи все навколо. — У якому місці нібито прихований коридор?

Кара злегка нахилилася до нього.

— За он ими мармуровими плитами.

Він мовчки дивився на неї. З його боку було схоже, що він всерйоз задумався над цим.

— Тому-то ми і захотіли, щоб ти скористався своїм Даром і подивився, чи зможеш ти відчути що-небудь за цією стіною, — сказала Верна.

З виразом стурбованості, що була притаманна Ралам, Натан подивився на всі обличчя навколо, що спостерігали за ним.

— Хтось ховається за стіною?

Кара кивнула.

— Ось саме. Хтось може ховатися за стіною.

Натан провів рукою по шиї, подивившись на перетин внизу по коридору.

— Добре, якою б божевільною ця теорія не здавалася, принаймні, це достатньо просто перевірити, — він клацнув рукою, вказуючи на генерала Трімака, стояв поряд з ним. — І ти вважаєш, що може знадобитися Внутрішня Гвардія?

Кара знизала плечима.

— Це залежить від того, чатують нас чи ні які-небудь неприємності по ту сторону.

Генерал виглядав не просто стурбованим, але і стривоженим. Він був відповідальний за охорону палацу і кожного, хто був у ньому, й особливо за лорда Рала. Він надзвичайно серйозно ставився до своїх обов'язків.

Генерал махнув рукою в напрямку передбачуваної неприємності.

— І ти вважаєш, що вони там є?

Кару не налякав грізний погляд генерала.

— Ніккі і Енн пропали десь тут.

Шрам, що перетинав сторону обличчя генерала, побілів. Він заклав великі пальці за збройовий пояс і повернувся в бік. Один з його людей кинувся вперед, щоб отримати вказівки.

— Я хочу, щоб ви всі були поблизу, але щоб вас не було чути.

Офіцер кивнув, потім безшумно швидко попрямував до інших, щоб передати розпорядження.

— У вас хоча б є які-небудь думки, хто може ховатися за стіною? — Запитав генерал, переводячи погляд з однієї жінки на іншу.

— Не дивіться на мене, — сказала Верна. — Я стурбована, але не можу навіть уявити, хто або що може бути там, якщо взагалі хто-небудь там є. Не знаю, чи можу я повірити у все це, але у Палаці Пророків я знавала людей, що жили там, які були знайомі з самими дивними речами — речами, про які більше ніхто навіть не підозрював. У мене немає абсолютно ніяких міркувань з цього приводу, але я б не хотіла скидати з рахунків занепокоєння людей, які знають це місце краще за мене.

— Цілком логічно, — зробив висновок генерал.

Натан рушив уперед.

— Тоді ходімо-но поглянемо на це.

Пішовши за ним слідом, Верні полегшало на душі, що вони виявилися здатними переконати Натана в серйозності ситуації. Не факт, що вона вірила в це, але вона хотіла підтримати Кару. Кара ставилася до того типу особистостей, хто був гідний виправдання за недостатністю доказів.

Морд-Сіт жахливо турбувалася за Ніккі. Вона зовсім не спала останнім часом. Ніккі була не просто її другом, але і сполучною ланкою в пошуках Річарда.

Всі вони тепер пересувалися настільки безшумно, наскільки це було можливо. Кара слідувала попереду, ведучи за собою Натана. Верна трималася трохи позаду разом з Бердіною і Найдою. Генерал Трімак, зі своїми численними силами замикав прохід.

Ближче кута і далі по підозрюваному коридору, кілька факелів на великому віддаленні один від одного сичали й потріскували. Кілька з них вже вигоріли. Тим не менше, люди зі штату склепу трималися далеко.

Генерал подав знак своїм людям. Півдюжини з них зібрали факели з задньої частини залу, принесли їх і розставили по місцях.

Кара клацнула пальцями, щоб привернути увагу генерала. Жестом вона показала, щоб половина людей відійшла і взяла під охорону коридор з іншого боку. Очевидно, вона хотіла оточити це місце. Кара відправила декількох з Морд-Сіт слідом за солдатами.

На мармуровій стіні Кара провела пальцем по контурах в камені. До цього моменту навіть Верна розпізнала характерні обриси обличчя.

— Вони кажуть, що цього обличчя тут не повинно бути, — прошепотіла Кара, коли Натан ближче нахилився до неї.

Натан кивнув, після чого випростався. Він махнув рукою, спонукаючи Кару звільнити йому дорогу.

Кара насупилася і обдарувала Верну спантеличеним поглядом. Вона абсолютно не розуміла, що робив старий чарівник. Верна розуміла. Він зосередив свою силу, щоб відчути, що за каменем. Він пустив свій Дар, щоб виявити ознаки життя.

Верна, звичайно, теж могла зробити подібне, хоча і не з тією часткою успіху як у чарівника, але у палаці вона взагалі не могла вдатися до такої спроби. Народний Палац придушував Дар будь-кого, виключаючи Ралів.

Верна спробувала подумки проникнути за стіну, як тільки люди зі штату склепу повідали їм про це місце, але у неї взагалі нічого не вийшло.

Кара повернулася і встала біля Верни. Вона близько нахилилася і заговорила трішки голосніше шепоту.

— Є якісь міркування?

— Думаю, що Натан розповість нам, коли дізнається небудь.

Генерал Трімак нахилився до них.

— Скільки це займе часу?

— Недовго, — відповіла йому Верна.

Поки Верна спостерігала, несподівано обличчя Натана зблідло. Він відсахнувся на один крок назад.

Помітивши його реакцію, Кара підкинула і затиснула ейдж в кулаці. Бердіна і Найда теж підкинули свою зброю в руках.

Натан відсахнувся ще на один крок. Від шоку він притиснув руку до голови. Роззявивши рота, він обернувся до них.

Стрімко рушивши, намагаючись не видавати жодного звуку, він помчав назад до них.

— Добрі духи, — він провів пальцями назад, крізь волосся, коли озирнувся на обличчя на стіні.

— Добрі духи? Та що сталося? — Загарчала Кара.

Натан з таким же блідим обличчям, як його біле волосся, звернув свої блакитні очі на Морд-Сіт.

— Сотні людей по той бік стіни.

Лише на мить Кара втратила дар мови.

— Сотні? Ти впевнений?

Він енергійно закивав.

— Можливо й тисячі.

Нарешті, і Верна опанувала зі своїм голосом.

— Чого? Людей? Хто вони?

— Не знаю, — відповів Натан, крутячи головою то до їх особам, то до лиця на мармурової стіни. — Я не зміг почати концентруватися. Можу лише сказати, що з ними дуже багато сталі.

Генерал Трімак схилився до них.

— Сталі?

— Зброї, — сказала Верна.

Натан одразу став серйозним.

— Точно. Тут немає такої кількості сталі, вона виділялася, коли я скористався Даром, аби відчути, що там за стіною. Там багато людей, і у них з собою багато зброї.

— У такому разі, там озброєні люди, — промовив генерал і тихо витягнув свій меч. Він подав знак своїм воїнам. Вони виконали те ж саме. В один удар серця вони всі постали зі зброєю в руках.

— Є якісь міркування, ким вони можуть бути? — Пошепки запитала Бердіна.

Натан, виглядаючи таким же схвильованим, яким Верна бачила його постійно, похитав головою.

— Ніяких. Я не можу сказати, хто вони такі, знаю тільки, що вони там.

Кара рушила по коридору.

— Зараз ми це з'ясуємо.

Генерал подав швидкі сигнали рукою всім своїм воїнам. Ті безшумно почали наближатися з обох сторін.

— Ну і як же ти вирішила це з'ясувати? — Запитала Верна, слідуючи за Карою по п'ятах.

Кара призупинилася і на мить глянула назад. Вона повернулася до Натану.

— Чи можеш ти скористатися Даром щоб, щоб, ну не знаю — пробити стіну чи що, або що-небудь в цьому дусі.

— Звичайно.

— Тоді думаю ми…

Кара притихла, коли Натан підняв руку. Він витягнув голову, прислухаючись.

— Вони говорять. Щось про світло.

— Світло? — Здивувалася Верна. — Ти, що маєш на увазі?

Брови Натана опустилися, ніби він зосередився на спробі розібрати. Вона зрозуміла, що він слухав не вухами, а за допомогою Дару. Її надзвичайно сильно засмучувало те, що вона не могла зробити того ж самого.

— У них зникло світло, — промовив він низьким голосом. — Раптово у них потухли всі лампи.

Кожен повернувся до стіни, коли через стіни стали доноситися приглушені голоси. Вже не потрібно було ніякого Дару, щоб розчути їх. Чоловічі голоси нарікали на те, що нічого не бачать і хотіли дізнатися, що трапилося.

І тут всі почули крик. Він був чутний лише мить і несподівано обірвався. Приглушені крики тривожно розросталися і наростала паніка.

— Ламай! — Крикнула Кара Натану.

Несподівано з іншого боку стіни прорвалися крики — тепер стали чутні не тільки крики жаху, але й зойки від ударів і болю.

Натан підняв руки, щоб накинути мережу, яка обрушить стіну.

Але до того як він приступив, білий мармур, обрушився в їхній бік. Частина кам'яної стіни розірвалася на шматки з оглушливим гуркотом. Величезна людина, з закривавленим мечем в руці, зірвавшись в смертельний ривок і розігнавшись, ударила плечем у стіну з іншого боку. Звалившись, він по інерції заковзав уздовж залу.

Частини білого каменю всіх форм і розмірів полетіли коридором. Великі шматки мармуру, залишившись без опори обрушилися вниз. За хаосом летячих кам'яних шматочків і здійнятого пилу Верна розгледіла фрагменти чоловіків у темних обладунках і зі зброєю в руках.

Було схоже, що вони опинилися в заплутаному становищі, борючись з невидимим ворогом. Рев їх голосів розносив гнів, збентеження і жах.

Через хмару пилу та уламків Верна змогла помітити, що весь темний коридор за проломом заповнений купою солдатів Імперського Ордена.

Крізь громоподібний шум і метушню в розлом стіни повалили люди. Великі чоловіки з татуюваннями, одягнені в темні шкіряні обладунки, ремені, заклепки і кольчуги, хто без рук, хто з пробитими черепами і відкритими ранами на обличчях важко валилися на мармурову підлогу.

Голова, з брудним сальним завитим волоссям, кілька разів перекинулась по білій мармуровій пилюці. Чоловіки, яким рубали ноги, валилися. Інші, розсічені посередині, обвалювалися безформною купою.

Великі потоки темно-червоної крові розбігалися по білому мармуру пілоги.

Посеред всього цього летячого каменю, здійнятого вгору пилу, зрізаних голів, що перекидалися, падіння чоловіків, криків, смертей, і мішанини крові та тіл в коридор вивалився Річард, розмахуючи своїм мечем в одній руці, утримуючи несвідому Ніккі іншою рукою навколо її талії, прорвавшись крізь темну масу солдатів у коридорі.

Кара, відштовхнувшись ногою від спини впалого солдата Імперського Ордена, перелетіла стрибком через Річарда, який за інерцією ще ковзав по закривавленому пилу і осколках мармуру, що розлетівся на дрібні шматки після того як Брюс проломився крізь мармурове облицювання, немов він пробивався через лінію блокерів.

Поки Річард ковзав по околках і пилюці, перемішаних з кров'ю, він опустив Ніккі на підлогу, дозволяючи її обм'яклому тілу ковзати далі по залу, подалі від небезпечної зони битви по шару слизького кам'яного пилу, що встиг покрити гладкий полірований камінь.

Річард тут же розвернувся, щоб відбити мечем атаку чергової групи людей, що кинулися на нього в той момент, коли вони висипали юрбою з темного коридору в зал, освітлений смолоскипами. Він користувався кожним огріхом в їх обороні.

Солдати люто намагалися дістати його і повалити на землю. Клинок різав м'язи і дробив кістки. Було дуже шумно, тому, що одні люди гарчали, інші вигукували бойові кличі, а деякі верещали в агонії.

Річард ухилявся від їх лютих нападів і при кожній можливості контратакував. Кожен з його стрімких випадів знаходив свою ціль. Правда, на місці кожної вбитої людини, здавалося, виникало троє інших.

Кара напала на величезного чоловіка з поголеною головою, коли той кинувся на Річарда. Обома руками вона з силою провела своїм ейджілом по його горлу. На мить Річард відмітив больовий шок в очах солдата перед тим, як той гепнувся на підлогу.

Річард скористався утвореним простором для того, щоб розвернутися і встромити свій меч в іншого солдата, який підбирався збоку.

Всі люди, які таємно зібралися в темних коридорах, були досвідченими бійцями. Битва почалася раніше, ніж вони планували, зате тепер, коли вона наступила, вони билися з дикою люттю.

Вони не були солдатами регулярної армії Імперського Ордена, людьми, які об'єдналися заради слави і здобичі. Це були професійні найманці, добре навчені і треновані люди, які знають свою справу.

Ці могутні воїни були одягнені, як мінімум, в обладунки з міцної шкіри. Деякі додатково носили і кольчуги. У всіх була майстерно виготовлена зброя.

Вони боролися, здійснюючи відточені рухи, щоб прорвати лінію оборони противника.

Але вони були захоплені зненацька і приголомшені раптовим нападом у темряві. Вони були переконані, що, тихо прокравшись у ворожий тил, вони благополучно сховалися.

У цей момент їх охопив липкий страх невідомого. Люди раптом почали вмирати, не розуміючи, чому і як це відбувається.

Річард скористався цим замішанням для того, щоб прорватися через їх ряди, як можна швидше. Бути затягнутим в рукопашну битву — сама остання річ, яку він хотів би допустити. Його метою було стрімко проскочити, не вступаючи в бій з ворогом.

Все, що він, Брюс і генерал Мейфферт могли зробити, маючи в якості ескорту Ніккі, Джилліан та Еді, було без зволікання прокласти собі шлях вперед. Усередині палацу можливість Еді допомогти їм була зведена до мінімуму. Це було серйозною проблемою.

Затаєні в темряві війська Ордену, піддавшись несподіваному нападу, швидко прийшли в себе і тепер перебували в своїй стихії — битві.

Це були люди, яких Орден зазвичай використовував, щоб очолити вторгнення, подавити супротивника потужною атакою і порубати всіх, хто опирався, на шматки.

На щастя, Річард, Брюс і генерал Мейфферт не були тепер змушені битися наодинці. Кара збивала будь-яку людину, яку могла дістати ейджем, і дерлася через них, щоб знизити число нападів на Річарда.

Цим людям був звичний тяжкоозброєний опір; вони практично нічого не знали про Морд-Сіт. Вони намагалися ухилитися від Кари тільки для того, щоб побачити виниклу поруч іншу Морд-Сіт, яка валила їх на землю.

Річард бачив Бердіну і Найду, вдаряющих своїми ейджами по потилиці найманців, або встромляють їх в оголену область грудей і провертають, щоб миттєво вбити. Всі, хто піддавався їх нападу скрикували в муках.

Неподалік Внутрішня Гвардія тіснила солдатів Імперського Ордена одночасно з двох сторін. Річард бачив генерала Трімака, ведучого своїх людей в гущу битви.

Внутрішня Гвардія була елітою еліт, більш ніж рівним супротивником для солдатів Ордена не тільки за силою і потужністю, але й по бойових навиках. Війська Д'хари складалися з загартованих у боях ветеранів, що відмінно знають бойову тактику і здобули собі репутацію лютих і умілих воїнів.

Кілька людей в темній шкіряній броні, з бличчями, перекривленими люттю і ненавистю, проривалися до Річарда.

Перш ніж він зміг підготуватися до захисту, двоє інших величезних чоловіків виникли праворуч від нього, блокуючи солдатам Ордена можливість дістатися до Річарда. Блискавичними випадами ліктів вони розірвали шиї нападників разом з сонними артеріями.

Примружившись, Річард зрозумів, що це були Докас і Іган, два величезних блондини-охоронці лорда Рала. Темні шкіряні наплечники, пластини та ремені їх уніформи щільно облягали рельєфні мускули, наче друга шкіра.

У центрі їх нагрудників розташовувалася витіювата літера «R» з двома схрещеними мечами під нею. Вони носили великі металеві обручі трохи вище ліктів, спеціально надітими для ближнього бою. З обручів стирчали гострі шипи.

Незабаром солдатам, які вторглися, стало ясно, що будь-хто, хто зіткнеться з Докасом і Іганом досить близько, не просто помре, але помре самим жахливим способом.

Інші загони, що хлинули з пролому в стіні, були вбиті заклинаннями, кинутими в них Натаном. Спалахи яскравого світла прорвалися крізь стрій людей в кольчугах, несучи з собою шматочки гарячої сталі, рикошетячи від стін, підлоги і стелі.

Це було нещадне, методичне знищення солдатів, які не мали шансу навіть підняти свої мечі проти худого пророка перед тим, як вони були розірвані на частини заклинанням.

Генерал Мейфферт пірнув під схрещеними сокирами, проносячи з собою крізь дим Джилліан, яка зіщулився під його прикриттям, і Еді, підтримувану ним іншою рукою.

Річард відмітив, що Еді була покрита кров'ю.

Кара застигла на місці.

— Бенджамін?

— Так! Тримай Еді!

— Я повинна захищати лорда Рала.

— Роби, що тобі кажуть! — Прокричав він через шум битви. — Допоможи їй!

Річард здивувався, що Кара тут же залишила суперечку, щоб забрати Еді з рук генерала Мейфферта. Той схопив Джилліан звільнилася рукою і відтягнув її геть від двох чоловіків, які виникли праворуч від нього. Він швидко нахилився, простромивши одного з них.

Брюс знаходився прямо за ним, але швидко пригнувся і тому не виявився на шляху генеральського клинка. З цієї низької позиції Брюс рубонув другого нападника під коліна.

Коли третій воїн добрався до генерала, Іган обвив мускулисту руку навколо його шиї і різко смикнув. Людина обм'якла. Іган відкинув його, як ганчір'яну ляльку і негайно кинувся на іншого солдата Ордена.

— Вернися! — Крикнув генерал Мейфферт Карі, коли вона повернулася, щоб спрямуватися в гущу битви.

— Я повинна…

— Рухайся! — Викрикнув він, підштовхнувши в спину. — Я сказав, рухайся!

— Натан! — Крикнув Річард через шум і рев, коли побачив шанс, який генерал Мейфферт тільки що надав пророку, змусивши Кару рушити за собою. Коли той обернувся на поклик, Річард вказав на темний коридор, який генерал тільки що розчистив.

— Давай!

Натан зрозумів і не став втрачати жодної миті. Він негайно звів руки. Світло розгорілося між його долонями. Вогонь Чарівника народився з зібраного світла, мерехтячи і тьмяно освітлюючи сцену жорстокої битви.

Без зволікання Натан направив Вогонь Чарівника в коридор.

Смертельна куля киплячого і булькаючого рідкого світла покотилася геть. Розжарене дочиста пекло розверзалося по мірі того, як куля з шипінням розтинала повітря.

Навіть через шум битви, посилений луною кам'яних залів, Річард зміг почути завивання, супроводжуючі кулю в польоті до темного коридору, повного солдат Імперського Ордена, які прагнули увірватися до палацу і приєднатися до битви.

Вогонь чарівника минув коридор, породжуючи оранжево-червоні відблиски на білому мармурі. Одного тільки видаваного ним звуку було достатньо, щоб повергнути людей в паніку.

Це було жахливе видовище. Вогняна смерть пропалювала живу плоть. Зростаюча куля рідкого вогню котилася по головах людей, виливаючи на них смерть до тих пір, поки, все ще перекидаючись, інферно не лопнуло, перетворившись на потік розпеченого світла і вогню, разом рвонувши між нажаханого натовпу людей.

Дикі крики агонії заглушили брязкіт зброї. Натан створив ще одну кулю. Через мить він відправив її слідом.

Вогненна куля мчала уздовж по темному коридору, стрясаючи стіни ревом і розкидаючи людей, розливаючи полум'я і змушуючи палати все навколо.

Рідкий вогонь був настільки чіпкий і в'язкий, настільки обпалюючий, що вільно прокладав собі шлях через міцну шкіряну броню і прямо через кольчуги, дістаючсь до тіле, яке одразу починало горіти.

Люди, охоплені вогнем, роздирали на собі одяг, намагаючись збити вогонь, але зазнавали невдачі. Вогонь чарівника пропалював до кісток, перш ніж згаснути.

Навіть коли людина починала гарячково скидати зайняте шкіряне обмундирування, в'язкий, рідкий вогонь вже чіплявся шкіру, і було занадто пізно. Скинувши одяг, люди починали розривати власну плоть.

Обличчя огорнулися вогнем. Приголомшені люди вдихали кружляючий всюди вогон своїми легенями. Сморід палаючої плоті стояв неймовірною, їхні крики жахали.

Люди, що знаходилися в залі, тепер знали, що більше ніхто не прийде їм на допомога з тилу. Солдати Внутрішньої Гвардії вже оточували їх, вражаючи тих, хто не міг поворухнутися в тисняві, що наступала з обох сторін.

У них не було іншого виходу, окрім, як битися за своє життя. У цій битві полонених не брали.

Генерал Мейфферт розрубав людину від плеча. Брюс схопив руків'я меча обома руками, щоб застромити його в солдата, який звалився на підлогу біля його ніг.

Коли інша людина з обличчям, спотвореним люттю й ненавистю, налетіла до Річарда, той ухилився і вдарив його мечем точно посередині його обличчя, трохи нижче очей. Річард висмикнув меч, і людина впала на коліна, волаючи від жаху.

Бердіна, одягнена, як і всі інші Морд-Сіт, в червону шкіру, надавила ейджем на потилицю людини, добиваючи його.

Натан запустив чергову кулю вогню, що обертаючись і переливаючись відблисками вогню полетіла вниз по коридору. Було страшно спостерігати, як безжалісне знаряддя смерті влітає в натовп людей, що намагаються уникнути його.

Люди робили шалені спроби врятуватися від летячого навсібіч полум'я. Але виходу не було. Вони попалися в пастку не тільки через вогонь, але й через власну велику кількість. У них не було іншого вибору, окрім, як кричати в муках і повному розпачі, згораючи живцем.

Вихори вогню вривалися в їх відкриті від крику горлянки. Річард був упевнений, що ті, хто залишаться в живих, змушені будуть припинити атаку і зробити спробу відступити в безпечні катакомби.

Запекла битва закінчилася в лічені хвилини. Тим, солдатам Імперського Ордена, хто вижив, не давали пощади. Люди Внутрішньої Гвардії прикінчили останніх з них.

Кара відпихнула тільки що вбиту нею людину. Він упав навзнак з глухим стуком. Генерал Мейфферт знаходився поблизу. Вона глянула на нього ще більше сердито, ніж на вбитого.

— Що ти маєш на увазі, коли кричиш на мене, змушуючи щось робити?

— Це моя робота. Ти перебувала на шляху заклинання лорда Рала. Я повинен був прибрати тебе звідти.

Кара заперечила:

— Відмінно, але мені плювати…

— У мене немає часу на дискусію. — Його злість була не меншою. — Поки я командую, ти будеш робити те, що тобі говорять. Ось як має бути.

Кара похмуро подивилася в коридор, де деякі люди продовжували битися в конвульсіях, охоплені вогнем. Обмундирування повільно догоряло.

Річард знав, що коридори були заповнені занадто великою кількістю людей, щоб побороти їх всіх. Він намагався прибрати генерала, Брюса, Джилліан і Еді зі шляху, щоб Натан зміг скористатися вогнем чарівника.

Генерал зрозумів задум Річарда. Кара виявилася на шляху. Будучи при виконанні, генерал не міг дозволити будь-кому оскаржувати його накази — особливо в гущі бою.

Як тільки Кара зрозуміла правдивість його слів, вона припинила суперечку і негайно приєдналася до Річарда, що пробирався по слизькій від крові підлозі до Ніккі, що лежала на спині біля стіни.

— Ніккі? — Річард м'яко підклав руку їй під шию. — Тримайся. Натан тут.

Її очі закотилися, а сама вона билася в судомах. Річард припустив, що Джеган намагався вбити її, і тільки магія палацу послаблювала його зусилля. Це прирікало її на повільну та болісну смерть.

Він покликав:

— Натан! Ти нам потрібен!

За поваленими тілами солдатів Імперського Ордена Річард помітив Натана, який стояв поруч з кимось на колінах. У Річарда зародилося жахливе передчуття, що він знає, хто це. Натан підвів очі й сумно, безпорадно подивився на нього.

— Ніккі, тримайся. Допомога вже близько. Я обіцяв, що зніму з тебе нашийник. Тримайся. — Він схопив руку Кари й привернув до себе. — Залишайся з нею. Я не хочу, щоб вона відчула, ніби поруч нікого немає. Я не хочу, щоб вона здалася.

Кара кивнула, її блакитні очі помутніли.

— Лорд Рал, я дуже рада зустрічі з Вами.

Він поклав руку їй на плече, коли вона встала.

— Я знаю. Хочу сказати, що теж щасливий бачити тебе.

Річард пробрався по тілах мертвих солдатів Ордена, не втрачаючи часу на те, щоб знайти вільну дорогу. Відчувалася якась нереальність того, що відбулося при погляді на таку кількість трупів, відірваних кінцівок і голів, крові, якою осквернили священні мармурові коридори палацу.

Поспішно пробравшись через сплетені тіла, Річард знайшов підтвердження своїм страхам в особі Натана, що стояв на колінах поряд з Еді. Стара чарівниця дихала з великими труднощами.

Річард опустився поруч з пророком.

— Натан, ти повинен допомогти їй.

Генерал Мейфферт і Джилліан схилили коліна з іншого боку старої. Джилліан підняла руку Еді і поклала їй на груди.

Натан пильно дивився втомленими вологими очима.

— Мені дуже шкода, Річард, але це може виявитися за межами моїх можливостей.

Річард проковтнув клубок у горлі і подивився на Еді. Вона підняла на нього свої повністю білі очі, спокійні, незважаючи на сильний біль.

— Еді, ми досягли мети. Твій план спрацював. Ми вижили тільки завдяки тобі.

— Я дуже рада, — вона злегка посміхнулася. Але тепер ти зобов'язаний допомогти Ніккі.

— Потурбуйся зараз про себе.

Вона стиснула його руку, залучаючи його ближче.

— Ти повинен допомогти їй. Моє завдання виконано. Вона зараз буде твій єдиний шанс, зберегти все, що нам дороге в цьому світі.

— Але…

— Помагай Ніккі. Зараз вона бути твоя єдина надія. Обіцяй мені, що ти допоможеш їй.

Річард кивнув і відчув сльозу, що стікає по щоці.

— Я обіцяю.

Вона посміхнулася трохи ширше, від чого зморшки покрили її щоки.

Річард не зміг стримати посмішку, зрозумівши, що вона тільки що зробила. Зедд одного разу розповів йому, що чаклунки ніколи не говорять все, що їм відомо, і різними способами переконують погодитися з речами, які інакше ти не схвалив би.

— Мені не потрібні хитрощі чарівниць, щоб стримати свою обіцянку допомогти Ніккі. Натан зніме з неї ошийник.

В той час, як вона посміхалася Річарду, він відчув, що її рука трохи стиснулася.

— Я б не була так впевнена, Річард. Їй потрібна допомога, яку можеш дати тільки ти.

Річард не знав, що він може зробити такого, на що не здатний Натан. Навіть якби він умів користуватися своїм даром, він вже давно втратив всякий зв'язок з ним. Коли очі Еді м'яко закрилися і Джилліан почала ридати від занадто сильних переживань, що звалилися на її розум, генерал Мейфферт обняв її за плечі.

— Лорд Рал! — Покликала Кара.

Річард з Натаном обернулися, дивлячись на Морд-Сіт, Яка згорбилась біля Ніккі.

— Поспішайте!

— Тримайся, — прошепотів Еді Натан.

Він доторкнувся пальцем до її лоба. Еді глибоко зітхнула, її м'язи розслабилися.

— Це підтримає її деякий час, — довірливо повідомив Натан Річарду. — Можливо, за допомогою Сестер я зможу зробити для неї трохи більше.

Річард кивнув, потім підхопив Натана під лікоть і допоміг йому піднятися на ноги. По дорозі до Ніккі вони просто розштовхували тіла мерців. Більшість убитих були солдатами Імперського Ордена, але траплялися й люди Внутрішньої Гвардії.

Ніккі виглядала ще гірше, якщо це взагалі було можливо. Невидима сила стрясала її в спробах вибити залишки життя.

— Ти повинен зняти з неї ошийник, — сказав Річард Натану. — Джеган використовує Рада-Хань, щоб управляти їй. Думаю, що зараз він намагається вбити її з його допомогою.

Натан, піднявши віко Ніккі, тут же оцінив її стан. Потім він простягнув обидві руки і наклав їх на гладкий металевий нашийник, облягаючий її шию. Закривши очі, він насупив брови в спробі закликати силу. Здавалося, що все повітря навколо задзижчав і м'яко завібрував. Через мить ці відчуття згасли.

— Мені шкода, Річард, — тихо сказав він, розпрямляючись.

— Що значить «тобі шкода»? Він все ще замкнений. Ти повинен зняти цю штуку, перш ніж вона вб'є її.

Натан окинув поглядом убитих, його блакитні очі помутніли. Нарешті його сумний погляд звернувся до Річарда.

— Мені шкода, мій хлопчику, але це не в моїх силах.

— Неправда, — сказала Кара. — Ти можеш це зробити!

— Я б зробив це, якби міг, — потряс він головою з пригнічений видом, — але я не можу. Нашийник утримується обома сторонами її дару. Я ж володію тільки магією Приросту.

Річард не міг погодитися з цим.

— Палац підсилює твої можливості. Ти — лорд Рал. Тут ти набагато сильніший. У тебе багато сили! Скористайся нею!

— Моя магія Приросту посилена тут. Але у мене немає магії збитку, щоб посилювати і її. Без магії збитку, спрямованої проти замка, я не можу нічого зробити.

— Ти повинен намагатися!

Натан поклав руку на плече Річарда.

— Я вже спробував. Моїх можливостей недостатньо. Мені дуже шкода. Боюся, що я нічим не зможу допомогти.

— Але якщо ти не зробиш цього, вона помре.

Подивившись в очі Річарду, Натан повільно кивнув:

— Я знаю.

Позаду Натана виник генерал Мейфферт.

— Лорд Рал!

Натан з Річардом обернулися на поклик удвох.

Мить він вагався, переводячи погляд з одного на другого:

— Нам необхідно що-небудь зробити перш, ніж вони зможуть послати ще людей в тунелі. Не варто говорити, як багато солдатів ще залишилися там внизу, в інших залах та кімнатах, вичікуючи зручний момент для відновлення нападу. Ми повинні діяти, і негайно.

— Очистити тунелі, — наказав Річард. Власний голос здався йому порожнім і неживим.

— Що? — Здивувався Натан.

— Спершу очистити коридори. Переконайтеся, що там більше немає солдатів Ордена. Потім скористайся вогнем чарівника. Відправ його вниз по катакомбах. Катакомби — місце для мертвих. Позбавте його від живих.

Натан кивнув:

— Зараз я гляну.

Річард, міцно стискаючи руку Ніккі, глянув на високого чарівника.

— Натан, там є робота для тебе.

— Я можу утримувати будь-яку їх кількість від спроб проникнути сюди.

— Я подбаю про Ніккі. Чим ми можемо допомогти їй?

Терзаючись власною внутрішньою мукою, Натан подивився на Річарда.

— Залишайся з нею, Річард, поки вона не відійде. Не залишай її одну в останню мить. Це все, що ти можеш зараз зробити.

Відсалютувавши, він повернувся і пішов за генералом Мейффертом.

Кара, що сиділа на корточках біля Річарда, співчутливо поклала руку йому на плече, коли він схилився над Ніккі.

Річард відчував себе померлим. Він дбайливо обійняв Ніккі, не в змозі запропонувати їй який-небудь реальний захист, якесь спасіння — нездатний запропонувати їй звільнення від домагань Джегана на її життя.

Весь ланцюжок подій, які привели його до цієї точки його життя, здавалося, навалився на нього. Незалежно від того, що він робив, прихильники Імперського Ордена непохитно просували свою справу вперед.

У своєму фанатизмі вони були налаштовані стерти всю радість з життя, видалити з неї всю цінність, перетворити саме існування в нестерпне страждання.

Переконані своєю безглуздою вірою в прекрасне вічне загробне життя, отримане через самопожертву цьому житті, послідовники Ордена жадали простежити, щоб кожен, хто смів хотіти існувати лише заради свого життя, був підданий непомірним стражданням виключно за їх нестерпні гріховні бажання.

Річард ненавидів їх. Він ненавидів їх несамовито за всю шкоду, яку вони заподіювали іншим. Йому хотілося просто стерти їх усіх зі світу життя.

Ніккі, незважаючи на те, що по більшій частині вже ні на що не реагувала, обхопила поміцніше рукою його шию, ніби намагаючись заспокоїти його в його горі, ніби наміряючись сказати йому, що все в порядку, що вона так само, як і ті багато інших, хто боровся і вмирав, щоб захистити їх бачення життя, право їх улюбленим жити в безпеці від насильства, яке обрушилося на них за просте бажання бути вільними, скоро буде в вічному світі, де біль вже не зможе наздогнати її.

Навіть притому, що він знав, що вона, нарешті, буде вільна від жахливого страждання, і буде поза досяжністю Джегана, Річард не міг перенести думку про те, що вона покине світ живих.

У той момент, Річарду все здавалося марним. Все хороше в житті було методично зруйноване людьми, які пристрасно вважали, що їх головна мета в житті полягала в тому, щоб вбивати тих, хто не бажає схиляти голову і підкорятися віруванню Ордена.

Світ був у владі надзвичайного безумства.

Так багато людей вже загинуло, і ще так багато загине. Річард відчував, як ніби він був підхоплений виром, що затягує його навічно в глибини розпачу. Здавалося, безглуздій різанині немає кінця, немає ніякого виходу з цього всього, крім смерті.

І тепер Ніккі прямувала в цю останню подорож.

Він просто хотів жити своїм життям з жінкою, яку він кохав, так само, як і багато інших. Замість цього пам'ять Келен була у неї вкрадена, залишивши її інструментом в руках тих, хто гостро бажав залучити в свої вірування кожного, або знищити їх усіх.

Хоча він, можливо, і допоміг Келен втекти на даний момент, солдати Джегана будуть полювати за нею. Ніхто з них ніколи не заспокоїться. Якщо їх ніхто не зупинить, Орден знову роздобуде Келен.

А зараз вони повільно віднімали життя у Ніккі.

Коли Річард занурився в себе, відсторонився від усього, він відчув раптовий сильний біль біль, поштовх всередині. На мить це ввергло його в дивний і безмовний світ мертвих перед черговим падінням у внутрішній шторм.

Він не знав джерело внутрішньої дезорієнтації, але раптово він відчув, немов загубився серед мільйона зірок. І потім вони всі вибухнули назовні звідкись із незбагненних глибин його єства.

Кара схопила його руку і потрясла його.

— Лорд Рал! Що трапилося? лорд Рал!

Він зрозумів, що кричав. Він не міг зупинити себе. Серед цього напруження, його охопило розуміння.

Раптово він все усвідомив і абсолютно не сумнівався в причині цього відчуття. Він прокидався.

Чудова потужність того відродження приголомшувала. Кожна нитка його істоти раптово була охоплена вогнем пожвавлення. У той же час, внутрішність кожної кісточки пйддалася такому грандіозному болю, що він майже втратив свідомість.

Він відчув, що невід'ємна частина його я, що була з ним з народження, знову запалала в ньому, даючи йому відчуття, що він знову знайшов свою цілісність вперше з того моменту, який, здавалося, стався з вічність тому.

Це було так, наче він забув, ким він був, чим він був, ніби він заблукав, і це все раптово повернулося в один сліпучий момент.

Його Дар повернувся. Він поняття не мав, чому або як, але він повернувся.

Єдине, що втримало його в свідомості, незважаючи ні на що, тримало його думки зосередженими, був його киплячий гнів на тих, хто через самовиправдання своїх власних перекручених вірувань шкодив іншим, переконання яких відрізнялися від їх власних.

У той момент, як його спопеляючий гнів на всіх тих, хто існував, щоб ненавидіти і заподіювати біль іншим, знову потік через всеосяжний зв'язок з його Даром, він почув металеве клацання.

Ніккі задихалася. Річард, майже не усвідомлюючи, що відбувалося, зрозумів, що вона обхопила його руками і ловила ротом повітря, намагаючись віддихатися.

— Лорд Рал, — сказала Кара, трясучи його, — Дивіться! Нашийник впав! І золоте кільце, яке було в її губі, пропало.

Річард відсунувся, щоб заглянути в блакитні очі Ніккі. Вона пильно дивилася на нього. Рада-Хань розвалився на частини і лежав на підлозі під її шиєю.

— Твій дар повернувся, — прошепотіла Ніккі, ледь прийшовши до тями. — Я відчуваю його.

У нього не було ні краплі сумніву, що це правда. Його дар з нез'ясовних причин повернувся.

Озирнувшись навколо, він побачив ліс ніг. Солдати Внутрішньої Гвардії з зброєю в руках оточили його. Докас і Іган стояли між ними і Річардом. Між Докасом і Іганом була стіна червоної шкіри.

Річард зрозумів, що, коли гострий біль вибухнув в ньому, він кричав. Вони ймовірно подумали, що щось сталося.

— Річард, — сказала Ніккі, привертаючи його увагу. Її голос звучав трохи сильніше, ніж слабкий шепіт. — Ти збожеволів?

Вона кілька разів була змушена змусити свої очі відкриватися. Її брови були покриті бісером крапельок поту. Річард знав, що вона була виснажена жахливим випробуванням, і їй необхідно відпочити, щоб остаточно поправитись. Але все ж, він був украй натхнений, знову побачивши життя в її очах.

— Що ти маєш на увазі?

— Навіщо, заради всього святого, ти весь розфарбувався цими червоними символами?

Кара оглянула його.

— А мені подобається, як він виглядає.

Бердіна кивнула зверху.

— І мені теж. Частково нагадує нашу червону шкіру, тільки без шкіри.

— Йому дуже йде, — погодилася Найда.

Навіть незважаючи на її нездужання, вираз обличчя Ніккі показав, що вона не була здивована.

— Де ти взагалі навчився це робити? Ти хоч віддаєш собі звіт в тому, яку небезпеку представляють ці символи?

Річард знизав плечима.

— Звичайно. Інакше, навіщо б я, по-твоєму, їх намалював?

Ніккі здалася, виглядаючи занадто слабкою, щоб сперечатися.

— Послухай мене, — сказала вона. — Якщо я не… якщо що-небудь… слухай — ти не можеш нічого говорити Келен про вас двох.

Річард насупився, нахилившись ближче, намагаючись чітко розчути її голос.

— Про що ти говориш?

— Необхідно стерильне поле. Якщо що-небудь зі мною станеться, якщо я не зможу тобі допомогти, ти повинен це знати. Ти не можеш говорити їй про вас. Якщо ти розповіси Келен про її минуле з тобою, вона не зможе спрацювати.

— Що не зможе спрацювати?

— Магія Одена. Якщо ти коли-небудь отримаєш шанс закликати міць Одена, то потрібне стерильне поле, щоб магія спрацювала. Це означає, що Келен не повинна мати попередніх знань про любов між вами, інакше спогади не зможуть бути відновлені. Якщо ти їй скажеш, вона буде назавжди для тебе втрачена.

Річард кивнув, не впевнений в тому, про що вона говорила, але, тим не менш, надзвичайно стурбований. Він боявся, що Ніккі могла збожеволіти через біль, заподіяний нашийником.

Вона дійсно говорила нісенітницю, але він знав, що це не відповідне місце і час, щоб вникати в суть цього. Перш за все, вона була потрібна йому повністю видужала і розсудлива.

— Ти слухаєш? — Запитала вона; її очі повільно закрилися, коли вона щосили спробувала залишитися у свідомості.

Річард не був упевнений, чи вийшло у нього зняти з неї ошийник вчасно. По крайней мере, він знав, що зараз вона ще була не в собі.

— Так, все добре. Я слухаю. Стерильне поле. Я зрозумів. Тепер просто розслабся, поки ми не доставимо тебе в таке місце, де ти змогла б відпочити. Тоді ти зможеш мені все це пояснити. Тепер ти в безпеці.

Річард встав, Кара і Бердіна допомогли Ніккі піднятися.

— Їй потрібно тихе місце, де вона зможе відпочити, — сказав він їм.

Бердіна обхопила Ніккі за талію.

— Я простежу за цим, лорд Рал.

Вже давно він не чув, щоб його називали «лорд Рал». Несподівано його вбила думка, що Натан міг трохи образитися через те, що так раптово був зміщений зі своєї посади. Це було не перший раз, коли він був змушений служити лордом Ралом, захисником уз, тільки для того, щоб Річард повернувся і відновив свій титул.

Перш, ніж він зміг гарненько про це подумати, він почув дивний шум. Це було схоже на якийсь тріск, можливо, на горіння, супроводжуване ударом. Як тільки чоловіки навколо розступилися, щоб пропустити Річарда і Ніккі, він побачив, що до них щось наближається.

Поглянувши вдруге, Річард не був упевнений, що він побачив. Це походило на солдата Внутрішньої Гвардії, але з іншого боку і не походило. Уніформа виглядала якось нечітко.

Генерал Трімак, зайнятий допомогою Річарду, витягнув руку, відсуваючи деяких з його людей назад з дороги, щоб дозволити Річарду пройти. Річард, тим не менш, зупинився. Він дивився на солдата, який неподалік пробирався крізь побоїще.

У цієї людини не було обличчя.

Перша думка, яка прийшла йому в голову, була, що можливо чоловік був жахливо обпаленим, тому його обличчя розплавилося.

Але його уніформа не була пошкоджена, і його шкіра зовсім не виглядала обпаленою або покритою пухирями. Замість цього вона була гладкою і виглядала цілком здоровою. По його ході не було схоже, що він був травмований.

Але обличчя у нього не було.

Там, де повинні були знаходитися очі, були тільки невеликі поглиблення в гладкій шкірі, і вище них натяк на надбрівні дуги. Там, де мав знаходитися ніс, був тільки невеличкий, вертикальний підйом, легкий натяк на ніс.

Рота не було взагалі. Він виглядав, ніби його обличчя зроблено з глини, але ще не особливо оформлено. Його руки теж були недороблені. Він не мав окремих пальців, крім великого. Руки більше були схожі на рукавиці з плоті.

Його вигляд був настільки страшним, що відразу ставало страшно дивитися.

Солдат Внутрішньої Гвардії, допомагаючи пораненому і бачачи тільки подібність гвардійської уніформи, що наближалася ззаду з боку, випростався. Він трохи повернувся, піднімаючи руку, ніби прохаючи, щоб людина, яку він спостерігав периферійним зором, зупинився. Безликий чоловік підійшов І торкнувся руки солдата.

Обличчя і руки солдата, почорніли і потріскалися, немов дуже висока температура миттєво зробила його плоть крихкою і покрилася чорною кіркою.

У нього навіть не було часу, щоб закричати перш, ніж він обвуглився до невпізнання. Він впав, вдарившись об землю — це і було тим шумом, який чув Річард за мить до цього.

Зовнішній вигляд безликої людини став більш чітким. Його ніс позначився виразніше. Він тепер мав натяк на проріз для рота. Здавалося, немов він витягнув обриси з життя, яке він тільки що забрав.

В ту ж мить інші солдати Внутрішньої Гвардії виступили перед несподіваною загрозою.

Безлика людина лише торкалася їх, проходячи через їх захисну лінію. Їхні обличчя також негайно зминалися у чорні, спалені складки, які більше навіть не виглядали людськими, і вони мляво обрушувалися на землю.

— Звір, — сказала Ніккі, що знаходилася біля Річарда. Він допомагав тримати її. Її рука була навколо його плеча.

— Звір, — знову прошепотіла вона, трохи голосніше, на випадок, якщо він не почув її в перший раз. — Твій дар повернувся. Звір зумів знайти тебе.

Генерал Трімак вже вів півдюжини солдатів до нової загрози. Ця загроза продовжувала насуватися на Річарда з абсолютною байдужістю до чоловіків, які мчали йому на зустріч.

Генерал Трімак заревів від напруги, потужно замахнувшись і зі свистом опускаючи свій меч на близьку загрозу. Людина не робив ніяких спроб ухилитися від удару.

Меч увійшов йому в плече на добрий фут, прямо біля шиї, майже відрубуючи плече від тіла. Така рана зупинила б будь-кого. Будь-якого живого.

Генерал, все ще не відпускає меч, миттєво перетворився в зморщену, обвуглену, потріскану криваву масу, яка почала обсипатися. Генерал Трімак обрушився на землю, не встигнувши навіть здригнутися або закричати. За винятком уніформи, його тіло стало невпізнанним.

Безлика людина, чиє тіло було все ще глибоко розколоте мечем генерала, навіть не спіткнулася. Його обличчя отримало ще більш чіткі обриси. Тепер були помітні зачатки очей, що дивляться з поглиблень. На щоці з'явився натяк шраму, подібний до того, що був у генерала Трімака.

Лезо меча, в тому місці, де воно увійшло в людину, почало диміти, розжарившись дочиста, як ніби його тільки що вийняли з ковальського горна; потім обидва його кінці повисли, розплавившись надвоє і випадаючи з його грудей. Вістря вдарилося об підлогу, за його спиною, а ефес меча впав і один раз підстрибнув, сичачи і димлячи на найближче тіло.

Солдати кинулися з усіх напрямків, щоб зупинити наближається загрозу.

— Назад! — Заволав Річард. — Всім назад! Всім відійти!

Одна з Морд-Сід обрушила свій ейдж на нижню частину шиї людини. Вона тут же перекинулася, задиміла і перетворилась на почорнілий, обвуглений труп.

Те, що було лише натяком на волосся звіра, перетворилося на біляві пасма, які були у неї мить назад.

Нарешті всі зупинилися і потім побігли в зворотному напрямку, намагаючись лише оточити загрозу, в той же час, залишаючись поза межами досяжності.

Річард схопив арбалет у сусіднього солдата Внутрішньої Гвардії. Зброя вже була заряджена однією з смертельних стріл з червоним оперенням, які Натан знайшов для них.

Як тільки людина з поступово проступаючим обличчям цілеспрямовано попрямувала до нього, Річард підняв арбалет і натиснув на спуск.

Червоно-оперений болт врізався в центр грудей. Людино-звір зупинилася. Його гладка шкіра почала чорніти і розсипатися точно так само, як у людей, до яких він торкався. Коліна підігнулися, і звір звалився димлячої купою, виглядаючи абсолютно так само, як ті люди, яких він убив.

Однак, на відміну від інших, він продовжував тліти. Вогню не було, але все, включаючи уніформу, яка, як Річард міг тепер бачити, не була фактично уніформою з тканини, шкіри, і броні, а була частиною самого звіра, тануло і зникало.

Розпавшись, маса почала згущатися в чорну матерію. У той час, як всі стояли приголомшені і спостерігали, — все згоріло без полум'я, висихаючи, тріскаючись і звиваючись, поки не залишився один попіл.

— Ти використав свій дар, — сказала Ніккі, її голова опустилася. — І він знайшов тебе.

Річард кивнув.

— Бердіна, будь ласка, відведи Ніккі кудись, де вона змогла б трохи відпочити.

Річард сподівався, що вона зможе одужати, що з нею все буде в порядку. Він не просто піклувався про неї, він мав потребу в ній. Еді сказала, що Ніккі була його єдиною надією.

— Ай-яй-яй-яй. Як це нерозумно з твого боку.

Рейчел підскочила і, не стримавши виску, розвернулася на колючий тонкий голос. Немигаючий пильний погляд вицвілих блідо-блакитних очей прилип до неї. Це була Сікс.

Інстинкт Рейчел вимагав бігти від неї подалі, але вона знала, що нічого доброго з цього не вийде — попереду був тупик печери, а Сікс перегородила вихід, і тому втекти було нікуди. У Рейчел був ніж, але навіть він несподівано здався їй сміховинно жалюгідною зброєю.

Те, що вона постала перед нею в повній самоті — один на один з цієї відьмою, напустило на неї страх ще більший, у порівнянні з усіма попередніми випадками, які приходили Рейчел на пам'ять. Її чорне волосся виглядало так, ніби його виткали тисячі павуків «чорна вдова».

Здавалося, що її туго натягнута шкіра повинна ось-ось розірватися на виступаючих вилицях. Її чорне плаття практично було невидимим в напівтемряві, змушуючи при цьому її бліде обличчя і руки виглядати так, ніби вони плавали самі по собі в мертвій тиші печери.

Вона скоріше воліла б зіткнутися з Примарами-кулдиками, ніж зустрітися з Сікс.

Рейчел було цікаво, як довго ця відьма спостерігала за нею з-під покрову темряви. Вона знала, що Сікс була здатна пересовуватися безшумно, як змія, тим більше, що їй не становило жодних труднощів рухатися в непроглядній темряві. Рейчел анітрохи не здивувалася б, якби побачила у неї роздвоєний язик.

Рейчел настільки глибоко занурилася в роботу, займаючись малюнком Річарда, що вона не просто втратила уявлення про час — вона, якоюсь мірою, забулася про те, де знаходилася.

Вона настільки захопилася тим, що повинна була зробити, що повністю забула про заходи обережності. Вона навіть і уявити не могла, що може так сильно захопитися чимось.

Вона відчула себе дурепою, що дозволила по недбалості допустити спімати себе через таку дурну помилку. Чейз похитав би головою від обурення з приводу такої ганьби і обов'язково запитав би її про те, чи слухала вона те, чому він її вчив.

Але вона так відчайдушно бажала знищити те, що було витворено над Річардом. Вона розуміла, що означало те, що було в центрі одного з цих заклинань. Вона знала, наскільки воно було жахливим. Вона абсолютно точно уявляла, наскільки безпорадним це могло його зробити.

Вона не бажала, щоб подібне панувало над Річардом, і щоб він був під владою цього заклинання довше, ніж їй потрібно часу, щоб опинитися поруч з цим заклинанням і змінити його. Її переповнювало бажання допомогти йому позбутися від влади цього зловісного малюнка.

Звичайно, вона розуміла, що піддає себе ризику, але Річард був її другом. Річард допомагав їй дуже багато разів, а тому вона хотіла відповісти йому хоча б цим.

Сікс глянула в пітьму в глибині печери, в тьму за масляною лампою, в темряву, де лежали кістки Віолетти.

— Так, дуже дотепно.

Рейчел сковтнула.

— Що?

— Я про спосіб, яким ти зрадила смерті стару королеву, — долинуло запобігливе шипіння Сікс.

Рейчел не змогла втриматися від того, щоб зніяковіло не подивитися через плече.

— Стара королева? — Вона озирнулася назад до відьми. — Віолетта не була старою.

Сікс посміхнулася тією посмішкою, від якої Рейчел мало не опісялась від страху.

— У той момент, коли смерть знайшла її, вона була стара настільки, наскільки взагалі було можливо, хіба ти іншої думки?

Рейчел і не намагалася розгадати загадку. Вона навіть боялася думати.

Сікс різко вийшла на світло.

— А ти можеш припустити щось про свій вік прямо в цей момент, малятко?

— Я не знаю напевно, — Рейчел вимовила щиро настільки, наскільки могла. Вона сковтнула від хвилі жаху. — Я сирота. Я не знаю, скільки мені років.

Рейчел подумала про візит її мами — якщо це дійсно була її мама. Згадуючи про це зараз, вона подумала, що в той момент це не мало абсолютно ніякого значення на відміну від поточного моменту.

Їй стало цікаво, чому мама залишила її сиротою? Якщо вона дійсно була її матір'ю, навіщо їй знадобилося залишати її абсолютно одну?

Для чого їй знадобилося знайти її посеред якогось місця в дорозі, і після цього знову залишити її? Коли вона прийшла до неї під час привалу, Рейчел здалося це абсолютно природним, але тепер Рейчел не знала, що й думати.

Сікс всього лише заусміхалася з її відповіді. Але цю посмішку не можна було віднести до веселої або радісної. Рейчел не вважала, що Сікс може осяятися щасливою усмішкою — тільки хитрою, тією, яка давала людям зрозуміти, що вона задумала якісь темні, чаклунські речі.

Відьма націлила довгий костистий палець на малюнок з Річардом.

— На це пішло дуже, дуже багато роботи, адже ти знаєш.

Рейчел кивнула.

— Я знаю. Я була тут, коли ти і Віолетта займалися цим.

— От-от, — Сікс розтягувала слова, поки вона спостерігала за Рейчел тим способом, яким павучиха спостерігає за мухою, дзижчить в її мережі. — Звичайно ти була тут, де ж ще тобі бути?

Жінка ближче підібралася до малюнка.

— Ось тут, — вона помахала пальцем біля одного з тих місць, які змінила Рейчел. — Як ти це зробила?

— Ну, взагалі я запам'ятала те, що ти говорила Віолеті щось про елементи, — Рейчел не сказала, що вона знала, який був «Завершальний елемент», але вона знала. — Я пам'ятаю, як ти говорила, як з'єднання замикати за допомогою кута азимута на людину, щоб дозволити заклинанню визначити його місцезнаходження і потім застосувати належне роздроблення. Я припустила, що це було основне призначення, головна частина всього цього. Я змінила відносність так, щоб змінилася позиція зв'язку з об'єктом.

Сікс, уважно слухаючи, злегка кивнула.

— Таким чином, перериваючи фундаментальну підтримку позиційної структури, — Сікс міркувала сама з собою. — Глянь-но, ну це ж треба! — Вона глибокодумно похитала головою, ще пильніше подивившись на малюнок. Вона повернулася до Рейчел, дивлячись на неї похмурим поглядом. — Ти не просто надзвичайно талановита, малятко, але і дуже винахідлива.

Рейчел не думала, що їй потрібно сказати спасибі. Сікс, незважаючи на посмішку на її тонких губах, навряд чи була рада виявити всі пошкодження, що Рейчел заподіяла цьому малюнку — а Рейчел чудово розуміла, наскільки дійсно сильними були ці ушкодження їх малюнку.

Сікс тицьнула костистих пальцем.

— Ось тут. Чому ти додала цю лінію? Чому ти просто не стерла з'єднання?

— Оскільки я прийшла до висновку, що це всього лише б послабило дію заклинання, зроби я це, — Рейчел вказала на кілька інших елементів, — Ось тут вони також підтримують головні елементи, тому якби я їх просто стерла, то з'єднання все ще утримувало б зв'язок. Наскільки я могла уявити, якщо б я внесла цю поправку, то вона як раз і переадресувала б і зміцнила нижній зв'язок, при цьому руйнуючи це заклинання, замість того, щоб просто послабити.

Сікс похитала головою, погоджуючись в чомусь сама з собою.

— Який хороший слух у тебе. Ніколи не думала, що дитина зможе перейнятися такими речами так швидко.

— І зовсім це не було швидко, — відповіла Рейчел. — Ти наполегливо продовжувала твердити і повторювати ці речі Віолетті незліченну кількість разів. Було б досить важко не засвоїти це через якийсь час.

Сікс хихикнула про себе.

— Так, вона була повною дурепою, чи не так?

Рейчел не відповіла. Вона не відчувала себе надто розумною зараз, оскільки дала себе застигнути зненацька, та й взагалі не вважала.

Сікс, склавши руки, крокувала перед величезним малюнком, оглядаючи творіння рук Рейчел. Вона видавала якісь неприємні звуки про себе, поки з усією ретельністю оглядала все це. Рейчел прийшла в смуток, спостерігаючи за тим, як та точно слідувала за тими корективами, що внесла Рейчел. Відьма не пропустила жодного.

— Вельми вражаюче, — промовила вона, не озираючись назад. Вона клацнула пальцями. — Ти повністю і безповоротно знищила це, — Сікс обернулася до Рейчел. — Ти зруйнувала заклинання повністю.

— Абсолютно не шкодую, що зробила це.

— Я й не сподівалася, що ти будеш шкодувати, — зітхнула вона. — Ну, нічого страшного не відбулося. Це послужило своєму призначенню. Вважаю, що ніякої необхідності в цьому заклинанні більше немає.

Рейчел була розчарована, почувши це.

— Ніякий це не повний крах. — Сікс, залишаючись зі складеними руками, звернула свій хитрий погляд на Рейчел. — Я забезпечила себе новим художником. Причому, таким, що вчиться набагато швидше попереднього. Ти дуже здорово можеш стати в нагоді. Думаю, що я залишу тебе в живих, поки, в усякому разі. Що ти скажеш на це?

Рейчел набралася хоробрості.

— Я не стану малювати речі, які заподіюють шкоду людям.

Посмішка знову повернулася на її обличчя, тільки ще ширше.

— О, ну на це ми ще подивимося.

* * *

Виснажена, Келен готова була впасти зі спини коня. По нерівній ході змиленого коня вона могла сказати, що ой теж був готовий впасти. Тим не менш, її рятівник був готовий загнати коня до смерті.

— Кінь не зможе більше витримати такий темп. Ти не думаєш, що нам треба зупинитися?

— Ні, — кинув він через плече.

У слабкому світлі досвітньої години Келен змогла, нарешті, розгледіти темні обриси смутно проступаючих дерев. Для неї було полегшенням розуміти, що скоро вони покинуть відкриті простори рівнини Азеріта.

На рівнині, як тільки зійшло сонце, вони були б видні на милі навколо в будь-якому напрямку. Вона не знала чи переслідували їх, але навіть якщо і ні, то тут легко могли опинитися патрулі, здатні їх засікти.

Однак вона навіть і не намагалася думати, що Джеган дозволить їм ось так просто взяти й поскакати і не пошле нікого навздогін, щоб вистежити її. У нього був якийсь великий план, що включав у себе помсту, і він не збирався просто так від нього відмовитися.

Як тільки Сестри зцілять його, він буде в жахливому настрої і переповнений рішучістю в щоб те не стало повернути її. Джеган не був людиною, готовою терпіти відмови в тому, чого він хоче.

Та й Сестри, без сумніву, будуть переслідувати її. Все, що знала Келен, говорило їй про те, що вони вже можуть йти за нею по п'ятах. Навіть не маючи можливості виявити її і Самюеля, Сестри могли використовувати свою силу, щоб вистежити їх.

Можливо, Самуель поступав мудро, що не зупинявся. Однак, загнавши коня, вони тільки піддадуть себе більшій небезпеці.

Вона хотіла, щоб у них був ще один кінь. Келен була переконана, що тоді все було б простіше. Зрештою, вона була невидима для більшості людей в таборі. Вона могла б тихо сповзти з коня, коли вони проїжджали повз інших, і забрати ще одного.

Самуель був одягнений так само, як і солдати — саме так він і проник в табір. Якби він зупинився, ніхто б і бровою не повів, а Келен вони не бачили. Вона могла б забрати ще одного коня. Легко забравши декількох, вони отримали б можливість міняти коней і рухатися швидше, підтримуючи їх свіжими.

Однак, Самуель був непохитний і вона навіть не стала намагатися. Він думав, що ризик і так занадто великий, і вони втрачають найкращий шанс, щоб втекти.

Враховуючи, чим вони ризикували, вона вважала, що не може звинувачувати його в тому, що він хоче забратися подалі як можна швидше.

Їй було цікаво, чому вона не була невидимою для Самюеля. Схоже, що він, так само, як і Річард, прийшов у табір саме для того, щоб допомогти їй втекти.

Келен було боляче від того, що Річард не зміг втекти. Спогади про нього, лежачого там, на землі, невідступно переслідували її і розбивали їй серце. Їй було соромно через те, що вона не залишилася допомогти йому. Навіть зараз, сильно налякана, вона відчувала сильне бажання повернутися. Невидима, вона могла би щось зробити. Їй відчайдушно хотілося спробувати.

Але причиною її болю був не тільки залишений нею Річард, але і Ніккі з Джилліан. Нікі вже пережила багато, і зараз її справи могли стати ще гіршими, якщо тільки це було можливо. Джеган так само погрожував покарати Джилліан, якщо Келен ще хоч раз доставить йому неприємності або послухається його наказів.

Вона тільки сподівалася, що, не маючи можливості впливати безпосередньо на неї, Джилліан не будуть безглуздо мучити. Але як би вона не хотіла залишитися і допомогти їм, було щось у наказі Річарда Келен іти, що змусило її зробити так, як він сказав.

Це виглядало так, як ніби він віддав все, тільки б побачити, як вона втекла, і якби вона відкинула шанс, куплений ним ціною свого життя, то все, зроблене ним, звернулося б у ніщо. Це зробило б безглуздим все його жертвування собою.

Вона не могла пригадати, щоб вона хоч раз так переживала через чого-небудь. Келен знала, що ставлення Сестер до Річарда далеке від хорошого. Та й солдати жадали його крові. Вона думала — він вже мертвий, чи його ще катують.

Сльози бігли по її щоках. Вона не могла позбутися думок про нього, і, думаючи про нього, вона не могла зупинити сльози. Вона просто не могла викинути з голови Річарда, лежачого там, на землі, безпорадним.

Що ще гірше, вона була так близько до того, щоб отримати відповіді. Вона знала, що Річард міг заповнити багато прогалин в її пам'яті. Здавалося, що він повинен був знати про неї дуже багато. Здавалося, що він навіть знає щось про Самуеля і про цей дивовижний меч, який той носив.

Вона згадала, як Річард кричав на Самюеля: «Самуель! Ти ідіот! Скористайся мечем і розколи нашийник на її шиї!»

Ці слова досі дзвеніли у вухах Келен. Жоден меч не може розрізати метал. Але Річард знав, що меч Самюеля міг.

Більш того, це підказало Келен, що Річард знав Самуеля. Це також підказало їй, що як би погано Річард не думав про цю людину, він настільки хотів бачити її в безпеці, що був згоден на те, щоб Самуель допоміг їй втекти.

— Що ти знаєш про Річарда? — Запитала вона.

Деякий час Самуель скакав мовчки. Нарешті він відповів.

— Річард злодій. Той, кому ні за що не можна довіряти. Він шкодить людям.

— Звідки ти знаєш його? — Запитала вона людину, навколо якого були обплетені її руки.

Він впівоберта озирнувся на неї через плече.

— Зараз не час обговорювати це, прекрасна леді.

* * *

Річард, що прикривався загоном Морд-Сіт, Докас з Іганом і людьми з Першої Когорти, поспішали до усипальниці, що стала проломом у палац з катакомб, розташованих під плато.

З ним була Ніккі. Незважаючи на те, що вона до цих пір не до кінця поправилася, вона наполягла на тому, що буде поряд з ним. Річард знав, що вона турбується через те, що може повернутися звір, і він не зможе зупинити його без її допомоги.

Вона хотіла бути поруч, щоб допомогти йому, якщо знадобиться. Кара, хоч і турбувалася про Ніккі, погодилася з її аргументами про безпеку Річарда. Ніккі пообіцяла, що відпочине, як тільки Річард все огляне. Річард думав, що її обіцянка відпочити залишиться нездійсненною, оскільки припускав, що вона може просто звалитися на ходу.

У міру того, як вони йшли по широких коридорах, вони минули незліченну кількість спалених останків, застиглих в гротескних позах. Білі мармурові стіни несли обпалені відмітини в місцях, в яких засліплені палаючі люди стикалися з ними і залишали свої відбитки.

Ці закопчені силуети виглядали, як парад примар, за винятком плям крові, служачих мовчазним свідченням того, що ці сліди залишені людьми, а не примарами.

У кімнатах і бічних проходах Річард бачив мертвих солдатів Імперського Ордена. Вони використовували заблоковані коридори, як приховані плацдарми.

— Ти стримав свою обіцянку, — Нікі сказала втомленим голосом не просто з вдячністю, але замилуванням.

— Мою обіцянку?

Нікі через силу всміхнулася.

— Ти обіцяв, що знімеш це з моєї шиї. Коли ти це сказав, я тобі не повірила. Я не могла відповісти, але я не вірила, що ти зможеш.

— Лорд Рал завжди виконує свої обіцянки, — сказала Бердіна.

Нікі посміхнулася, як могла.

— Я здогадалася.

Натан, помітивши їх, коли вони спускалися по коридору, зупинився на перехресті і почекав, поки вони його наздоженуть. Він вийшов з коридору праворуч.

І був дуже здивований.

— Ніккі! Що сталося?

— До Річарда повернувся Дар. Він зумів зняти нашийник з моєї шиї.

— А потім з'явився звір, — додала Кара.

Брови Натана витягувалися в міру того, як він вдивлявся в Річарда.

— Звір, що йде за тобою? І що з ним трапилося?

— Лорд Рал вистрілив у нього, — відповіла Бердіна, — Ці спеціальні болти для арбалетів, які ви знайшли, спрацювали.

— Цього разу, — прошепотіла Ніккі.

— Мені легше від того, що перш ніж зникнути, стріли послужили службу, — сказав Натан, притуливши руку до голови Ніккі, — Я подумував про подібне, — пробурмотів він розсіяно, піднявши пальцями повіки Ніккі. У міру того, як він вдивлявся в її очі, з його горла пролунав звук, який сказав що він не задоволений побаченим. — Тобі треба відпочити, — вимовив він, нарешті.

— Я знаю. Це скоро.

— Що там з коридорами нижче? — Річард запитав Натана.

— Ми якраз закінчили їх зачистку. Знайшли кілька солдатів Ордена, які намагалися сховатися. На щастя, у зони, яку вони перекрили кам'яною плитою, не було іншого проходу в палац. Це був тупик.

— Тим краще, — сказав Річард.

Один з офіцерів Першої Когорти висунувся із Натана.

— Ми знищили їх усіх. На щастя, у палац їх проникло не так багато. Ми зачистили все на шляху до похоронної кімнати. Люди стоять тут в очікуванні нас.

— Я якраз хотів зробити так, як ти запропонував, — додав Натан. — І очистити від них катакомби.

— Тоді нам треба обрушити декілька тунелів, щоб переконатися, що ніхто більше не зможе пробратися, — Річард знав, що ворожі солдати були далеко не головною проблемою. Сестри Тьми, котрі пробралися в палац, представляли б набагато гіршу загрозу.

— Не впевнена, що це можливо, — сказала Ніки.

Річард глянув на неї.

— Чому ні?

— Тому, що ми не знаємо справжньої протяжності цих катакомб. Ми можемо відрізати ту ділянку, через який вони проникли, але вони можуть пробратися через інший прохід в якомусь абсолютно невідомому нам місці. Ці тунелі під нами можуть тягнутися на милі і милі. Ми зовсім не знаємо цю мережу.

Річард зітхнув.

— Є над чим помізкувати.

Ніхто не став сперечатися.

Коли вони йшли по коридору, облицьованому білим мармуром, Нікі кинула на Річарда погляд, який він знав. Це був осудливий погляд учителя.

— Нам треба поговорити про ці намальовані на тобі червоні символи.

— Так, — несхвально зауважив Натан, — Я б теж хотів взяти участь в цій розмові.

Річард кинув погляд на Ніккі.

— Добре. Раз вже ми хочемо поговорити, то я хочу почути все про те, як ти ввела в гру від мого імені шкатулку Одена.

Нікі злегка здригнулася.

— Ах, про це.

Річард нахилився до неї.

— Ага, про це.

— Ну, як ти вже сказав, нам треба про це поговорити. Фактично, деякі з символів, намальованих на тобі, мають пряме відношення до скриньок Одена.

Річард зовсім не був здивований. Він знав, що деякі з символів мали відношення до сили Одена. Він навіть знав, що вони означали. Зрештою, саме тому він зобразив їх на собі і своїх людях.

Нікі вказала.

— Ось. Тут вони проникли в палац.

Увійшовши в простеньку кімнату, Річард озирнувся. Стіни були списані символами древнєд'харіанської мови про похованих давним-давно людей Труна була відкинута в сторону, відкриваючи вид на йдучу вниз драбину.

Коли вони поспішали, повертаючись у палац через катакомби, навколо була непроглядна темрява і Річард не зміг нічого розгледіти. Едді вела їх крізь темряву. Річард навіть не знав де вони були, коли пробиралися до палацу.

Нікі вказала вниз, у пітьму.

— Ось тут Сестри пробралися в перший раз.

— І вони все ще утримують Енн, — додав Натан, так само глянувши вниз.

Нікі завагалася.

— Мені шкода, Натан. Я думала, ти вже знаєш.

Його погляд потемнів.

— Знаю що?

Впустивши погляд, вона зціпила руки перед собою.

— Енн була убита.

На мить Натан застиг. Річард теж не знав про смерть Енн. Йому було страшно за Натана, враженого цією новиною. Річард знав, наскільки близькі були Пророк і аббатиса. Те, що Енн загинула, здавалося неймовірним.

— Як? — Натан зміг вимовити лише одне слово.

— Це сталося в той останній раз, коли я і Енн спустилися сюди. Ми були здивовані появою трьох Сестер. Вони об'єднали свій дар і змогли використати тут свою силу. Енн була вбита перш, ніж ми усвідомили, що вони вже тут. Джеган хотів захопити мене живою, інакше, я впевнена, вони з радістю вбили б і мене.

Нікі м'яко поклала свою руку на руку пророка.

— Вона зовсім не встигла відчути болю, Натан. Я думаю, вона навіть не усвідомила, як це сталося. Вона померла миттєво. І не мучилася.

Занурившись у спогади, Натан розсіяно кивнув головою. Річард поклав руку на плече пророка.

— Мені дуже шкода.

Занурений в похмурі роздуми, Натан опустив брови. По залізному відблиску в його погляді Річард легко здогадався, про що розмірковував пророк. Річард подумав, що і він частенько розмірковував про те ж саме.

У ніяковій тиші Річард вказав на відкритий прохід униз.

— Думаю, нам треба переконатися, що там внизу більше ніхто не ховається.

— З радістю, — відповів Натан.

Між його звернених всередину долонь загорівся Вогонь Чарівника. Розлючений куля рідкого вогню почала обертатися, відкидаючи по кімнаті яскраве світло, чекаючи виконання свого призначення.

Натан схилився у пітьму і звільнив смертоносне полум'я. Воно впало в темряву, люто виючи і висвітлюючи по ходу свого стрімкого польоту різьблені кам'яні стіни.

— Після того, як це спрацює, — сказав Натан, — Я спущуся вниз і обрушу тунель, по якому вони пройшли, щоб переконатися, що, по крайней мірі, тут вони не зможуть знову пройти.

— Я встановлю кілька щитів магії Збитку, щоб переконатися, що вони не зможуть знову просто підкопатися, — запропонувала Ніккі.

Натан неуважно кивнув головою, поринувши в свої думки.

— Лорд Рал, — тихо запитала Кара, — А що тут робить Бенджамін?

Річард глянув у коридор, в якому, терпляче очікуючи, стояв генерал.

— Не знаю. У нього ще не було часу розповісти мені.

Залишивши пильно вдивлятися в темряву Натана наодинці з його думками, Річард з Нікі та Карою зайшли в кімнату до чекаючого його генерала Мейфферта.

— Що ти тут робиш, Бенджамін? — Запитала Кара, не давши Річарду шансу запитати першим. — Ти ж повинен зараз бути в Старому Світі, і нести спустошення Ордену.

— Саме так, — додав Річард, — Не те, щоб я не ціную твою допомогу, але чому ти тут? Ти сказав, що хочеш доповісти мені про якусь проблему, з якою ви зіткнулися.

На мить генерал міцно стиснув губи.

— Так точно, лорд Рал. Ми зіткнулися з великою проблемою.

— Великою проблемою? І що ж це за велика проблема?

— Червона. З крилами. З відьмою-наїзницею.

Річард, спершись об край столу, ковзаючим рухом провів пальцями по волоссю, пригладжуючи їх від чола до потилиці. Він втомився до такого ступеня, що книга, яка лежала перед ним, почала плисти перед очима.

За останні години йому довелося простудіювати таку кількість книг, що він давно втратив лік часу, який він провів тут з тих пір, як повернувся в Народний Палац.

Змагання в Джа-Ла, постійні заколоти, Келен, що зникла з Самюелем, повернення до Палацу, і, як результат, наступний бій — все це, здавалося, відбулося ще в минулому житті.

За допомогою Верни і декількох інших Сестер, Натану вдалося зцілити Еді. Після того, як сили її відновилися, чаклунка продовжувала наполягати на тому, щоб їй дозволили знову відправитися в її самостійну подорож.

Оскільки Еді, перебуваючи на території Народного Палацу, була позбавлена можливості використовувати свою магічну силу, то вона в буквальному сенсі була сліпа, перебуваючи тут.

Річард розумів, чому Еді хоче покинути палац, і він сумнівався в тому, що вона, будучи досвідченою чаклункою, бачила хоча б одну вагому причину, щоб залишатися далі тут в палаці.

Річард сам вже не був упевнений, що взагалі існують причини, з яких варто хвилюватися про майбутнє, яке б воно не було.

Після того, як генерал Мейфферт розповів Річарду про жінку-відьму на величезному червоному драконі, яка полює за д'харіанськими військами в Старому Світі, все для нього відразу ж розвернулося в дуже похмуру перспективу подій.

Військо д'харіанських солдатів, відправлених в Старий Світ для того, щоб виключити можливість поповнення армії Імперського Ордена в Новому Світі, зараз лише безпосередньо стримувало спопеляючі атаки імперців.

Річард не знав, скільки часу ще пройде, перш, ніж Орден нарешті буде в змозі придушити опір проти доктрин нового бачення праведного людства.

Генерал Мейфферт був упевнений в успішності свого плану, основним завданням якого було знищити доступ до джерела поповнення сил Ордена, тим самим придушивши міць імперців. І якийсь час це працювало, і було достатньо ефективним.

Д'харіанці вистежували і знищували каравани з поповненням перш, ніж вони могли навіть виїхати з Старого світу. Д'харіанці перетворили області вербування та тренувальні майданчики імперців у голі пустки з частоколом з голів убитих солдатів.

На своєму шляху вони руйнували комори з продовольством, знищували зернові поля. Д'харіанці вистежували і вбивали людей, які проповідували мерзенні вірування і переконання Ордена.

І люди Старого Світу поступово почали усвідомлювати гірку дійсність жорстокої війни, яку вони прагнули нав'язати всім в ім'я великого звільнення віровідступників від колишніх устоїв.

Їх самовдоволена зловтіха над тими способами, якими Імперські війська приносили свій «дар» язичникам на півночі, схиляючи тих до покори, тепер обернулося в постійні побоювання і страх перед тим, що ці самі язичники будуть платити їм тією ж монетою, обрушуючи на Старий Світ свою помсту.

Натовпи людей, що підтримували активістів Ордена, тепер постійно зменшувалися. Були навіть місця, де спалахували масові повстання проти доктрин Ордена.

Джеган, однак, прийняв деякі заходи, щоб протистояти подібним спалахам. По-перше, він віддав розпорядження владі на місцях негайно пригнічувати навіть перші передумови заколоту.

По-друге, міста, які підозрювалися в доброзичливому ставленні до питань набуття людьми свободи, були спалені.

По-третє, всі жителі подібних міст піддалися жорстоким тортурам, з них вибивали покаяння, і тисячі так званих заколотників були відправлені на ешафоти.

Подібні допити членами правління Ордена тягли за собою жахливі наслідки. Фактична вина була для них лише незначним приводом для проведення цих допитів.

Покарання та використання авторитету влади — ось, що було справжньою метою, саме цього прагнув домогтися Орден. Таким чином, однієї лише підозри в зраді Ордену було достатньо, щоб починати здійснювати звірячу зачистку так званих зрадників.

Налякані подібною жорстокістю люди швидко втихомирилися і знову поступилися. Вони знову стали покірними рабами, які виконували накази ненаситного Ордена, забезпечуючи його солдатів продовольством і їжею.

І це почуття страху швидко поширювалося серед людей, всі вони побоювалися опинитися під підозрою в зраді Ордену і негайно підкорялися. В результаті обсяги виробленого продовольства значно зросли, тим самим забезпечуючи можливість постачання армії Джегана далеко на півночі.

Тепер для Ордена не становило труднощів відправити додаткові каравани з необхідними запасами їжі. З огляду на те, що територія Старого Світу була досить обширною, ці масові зусилля забезпечували постійне і стабільне виробництво продовольства.

Чого, аж ніяк, не можна було сказати щодо зусиль військ д'харіанців по затриманню цих самих караванів із Старого Світу, досить багатьом з них вдавалося проходити крізь їх заслін.

Річард згадав про прибуття несподіваних караванів з шинкою, що дало йому знати про те, що тактика генерала Мейфферта дає збої, хоч все ще продовжує працювати, принаймні, до цього часу.

Всі ці виникаючі проблеми були перешкодами, про які війська д'харіанців повідомляли на північ, там їх узагальнювали, вивчали і приймали заходи по їх рішенню. Маючи достатню кількістю часу, д'харіанці могли скорегувати методи вирішення виникаючих проблем.

І ось яке рішення було прийнято д'харіанським командуванням: вони стали підганяти свої плани під рамки виникаючих обставин. Ворог вносив зміни — вони повинні були нанести зустрічний удар.

Останнє і найважливіше, що зробив Джеган, однак, було зовсім несподіваним. Він послав дракона і жінку-відьму, яка по описах була схожа на Сікс, вона полювала за загонами д'харіанців, які слідували за караванами з продовольством і обозами з поповненням.

Річард з особистого досвіду знав, що перебуваючи високо в повітрі, було досить легко визначити місцезнаходження військ і загонів. Подібна тактика вистежування була достатньо ефективною. А підкріплена вдобавок талантом відьми, така техніка полювання несла з собою неминучу смерть.

Ця оригінальна тактика Джегана не просто зменшила ефективність нападів у Старому Світі, але вона знищила велику кількість загонів д'харіанців, які навіть не встигали нічого зробити.

Таким чином, досягнення поставленої мети ставало неймовірно важким для тих, хто ще залишився в живих і продовжував боротьбу з Орденом.

Забезпечивши постійне поповнення запасів продовольства і організувавши повітряні атаки відьми на драконі, Джеган, забезпечивши отримання продовольства, повернувся до того, щоб робити те, що робив: продовжив облогу Народного Палацу. І це було єдиним, що мало значення для нього зараз.

Тепер здавалося, що ті, хто перебуває зараз у палаці, будуть, можливо, не в змозі витримати облогу.

Як тільки будівництво насипу завершиться, і якщо ворогові вдасться виявити ще які-небудь підземні ходи, щоб знову пробратися всередину палацу, то легіони імперців відразу ж зможуть атакувати палац і з насипу, і знизу.

Навіть наявність насипу, як такого, була б достатньою для досягнення мети Джегана. Однак, подібна облога все одно обійшлася б досить дорогою ціною Імперському Ордену, але Джеган особливо не дбав про те, скількома життями солдатів доведеться пожертвувати. Він знав, що рано чи пізно, але він свого доб'ється.

І коли це станеться, а Річард знав, що воно неминуче відбудеться, сенс боротьби за свободу буде втрачено. І всім їм прийде кінець.

Єдина надія Річарда зараз полягала в тому, щоб відшукати спосіб якимось чином використати шкатулки Одена. Звичайно, у нього не було жодної з шкатулок, але навіть якщо б він і володів всіма трьома, він все одно не уявляв собі, як їх можна використати.

Спочатку, йому все ж необхідно дізнатися, що з ними робити. І саме подібне знання тепер стало б його кращою зброєю. А Річард був налаштований серйозно і хотів постати перед ворогом у всеозброєнні.

Кімната, в якій розташувався Річард з Ніккі, була його особистою бібліотекою, в якій, за словами Бердіни, знаходилися заборонені книги, призначені для читання тільки самим лордом Ралом.

Даркен Рал іноді просив Бердіну допомогти йому з перекладом текстів з древнєд'харіанської мови, але вона сказала Річарду, що це відбувалося досить рідко, і вона не часто відвідувала цю кімнату.

Даркен Рал зазвичай відвідував її один. Річард і Ніккі вирішили, що особиста бібліотека Дому Ралів — відмінне місце для початку пошуків.

Бердіна шукала в палаці ще бібліотеки, разом з Верною і майже всіма її Сестрами. Будь-яка інформація, яка можливо могла б допомогти, негайно долинала до вух Бердіни, а потім Ніккі.

Вона особисто перевіряла все, що приносилося, щоб визначити те, на що Річарду варто було б поглянути, і що б його могло зацікавити. Багато з найбільш досвідчених Сестер виявилися дуже корисними в пошуках важливих і цінних джерел інформації.

Ніккі тримала людей на відстані, не підпускаючи їх до Річарда, щоб він міг сконцентруватися на читанні, і на величезній безлічі речей, яким вона його зараз навчала. В деякій мірі Річард відчував себе зараз відлюдником.

Але, проте, це перебування в тихому умиротвореному самоті дозволяло йому по максимуму сконцентруватися на предметі вивчення і перепочити, і це було єдиним, чого зараз потребував Річард.

Низькі книжкові стелажі в особистому сховищі були розміщені уздовж багато облицьованих панелями стін, залишаючи центр відкритим і вільним для розміщення кушеток і стільців.

Все це робило кімнату більш схожою на відокремлений робочий кабінет, ніж на бібліотеку. Маленькі статуї прикрашали деякі з верхніх стелажів, роблячи їх більш схожими на вітрини, ніж на книжкові полиці.

Річард поки ще не ризикував, підніматися вгору по вузьких залізних спіральних сходах, ведучих до маленького балкону на протилежній стіні, на відміну від Ніккі. Поки він читав, вона спускала книги, які, на її думку, були важливі, і клала їх до купок томів, які лежали в очікуванні уваги Річарда.

Хоча кімната і не була схожа на одну з типових бібліотек, заповнених нескінченними рядами книг, але на акуратних стелажах сховища розташовувалися тисячі томів. Деякі книги, якими вони цікавилися в першу чергу, тим не менш, було важко відшукати, вони виявилися рідкістю, навіть для цього місця.

Однак, важкий стіл з червоного дерева, за яким сидів Річард, був викладений високими стосами книг, принесеними Ніккі. Перебуваючи тут усередині бібліотеки, було важко визначити час доби: чи був ще день чи вже ніч. Важкі, темно-сині оксамитові драпіровані штори були запнуті.

Але навіть якщо б він їх розсунув, це не допомогло б, оскільки за ними була лише дерев'яна обшивка. Штори були призначені тільки для того, щоб створити ілюзію наявності вікон, для додання затишку і комфорту приміщенню.

Тим не менш, тут було цілком достатня кількість ламп, поряд з каміном. Вони огортали кімнату теплим освітленням, наповнюючи її приємною притягуючою атмосферою, що розташовувала до тривалого читання. Однак Річарду так зовсім не здавалося.

Вони працювали без зупинки так довго, як це було можливо. Їжа подавалася в такому режимі, що їм не доводилося відриватися для трапези. А коли у них вже не було сил продовжувати читання, і очі мимоволі змикалися від втоми, їм доводилося деякий час спати на кушетках.

Ніккі знаходилася завжди поруч з Річардом, вона снувала туди-сюди, перетинаючи тіні і промені світла, що відкидалися відбивними лампами, які розміщувалися на полірованих, темно-коричневих і поцяткованих білястими прожилками мармурових колонах, рівновіддалених одна від одної по всьому периметру бібліотеки.

Вона знову і знову штудіювала книги, вишукуючи на їх сторінках що небудь корисне, але, як правило, лише ставила їх назад на стелажі.

Річарда охоплювало невблаганне прагнення вирватися назовні і почати діяти. Він відчайдушно хотів відправитися на пошуки Келен. Але Річард прекрасно знав, що не все для нього було так просто.

Щоб мати реальний шанс наздогнати її, потрібно якнайшвидше розкрити таємницю шкатулок Одена, щоб за допомогою вивільненої магії спробувати повернути Келен пам'ять, якщо не буде вже занадто пізно це робити.

Річард прекрасно усвідомлював, що самому йому з цим не впоратися. Ніккі одразу і беззаперечно погодилася стати його наставницею.

І першим, з чого вона почала своє навчання, було осягнення складної теорії підходу до невідомого. Вона хотіла, щоб Річард мав якомога більше повне уявлення про сенс магічного дару.

Річард, аж ніяк не був знавцем в питаннях, що торкалися магії, він навіть сам не розумів, як йому вдавалося використовувати свій дар. Ніккі намагалася пояснити йому закони і принципи магії, в найбільш доступній для їх розуміння формі.

Спочатку, йому було важкувато вловити суть. Він не міг зрозуміти, якого виду перевагу може в реальності принести передбачливість в відношенні до чогось невідомого.

Ніккі ж наполягала, що чарівники, які створили магію Одена на противагу заклинанню Вогняного Ланцюга, були переконані, що передбачення, маючи емоційну основу, псують те, що створено за допомогою магії, і шкодять дії любої магії, включаючи навіть саму магію Одена. Річарда ж терзали глибокі сумніви щодо цього.

Вона розповіла йому, що Зедд був тією людиною, якій вдалося пояснити їй те, що передбачливість щодо ще неіснуючого аж ніяк не є голою теорією, а по-справжньому шкодить магії.

Він сказав їй, що сам Річард довів це: адже полюбивши Келен, він отримав імунітет від її магії сповідниці. Будь-яке передбачення того, що могло б статися, забрали б у Річарда можливість подолання виниклої перед ним проблеми з магією сповідниць тоді, коли вона вперше його торкнулася, хоч і ненавмисно, але все ж, могла б підпорядкувати його волю собі.

Хоча сам Річард ніколи не відкривав Ніккі своєї таємниці про те, як йому вдається знаходити рішення проблеми, Зедд все ж повідав їй, що Річард майже ніколи точно не знав про правильність свого вибору. Ведений інстинктами, він не знав, до чого вони його приведуть, тому Ніккі присягнулася Зедду не говорити про це з Річардом.

Зедд також сказав Ніккі, що Річард сам давно знайшов відповідь на головне питання в теорії магії Одена — він чудово розумів, що передбачення можуть спотворити вплив магії. І він довів це, покохавши Келен незважаючи ні на що.

Річард занадто добре був обізнаний в питаннях, які обговорювала з ним Ніккі. На все у нього була відповідь, навіть у випадках, коли сама вона не знала детального пояснення предмета.

А так як він був першим, кому довелося зіткнутися з подібного роду речами, він визнавав всю складність ситуації, що виникла. Він знав, що навіть дещиця сумніву в правильності своїх дій щодо сповідники, могла б провалити його план дій.

Келен же, у свою чергу, май вона упередження щодо його глибокого і сильного почуття до неї, могла б запросто перешкодити впливу на неї магії Одена.

І це зараз була не просто суха теорія, яку розробили чарівники, які створили магію Одена. Це була реальність: передбачливість могла спотворити те, що ще не відбулося. А Річард, став єдиним, хто вловив піщинку самої суті, просіявши її зміст через своє серце.

Впевнений у своїх почуттях, і повністю усвідомлюючи те, що він не може допустити, щоб Келен наперед дізналася про його любов, він був зв'язаний по руках і ногах. Однак ця проблема не мала особливого для нього значення. І він щиро сподівався, що вона незабаром повинна все ж вирішитися. І йому було над чим серйозно поміркувати, перш ніж це відбудеться.

Отже, перечитавши деякі томи з бібліотеки і деякі книги, знайдені Сестрами, що відносилися до далеких часів Великої війни, Ніккі могла тепер скласти цілу теорію про дар Річарда і про способи його використання.

На її думку, те, що Річард виріс, не маючи ні найменшого уявлення про магії, і що нібито, через це у нього виникли труднощі в управлінні своїм даром, не мало особливого значення.

І, тим не менше, було очевидно те, що здібності бойового мага по-справжньому мали кардинальні відмінності від здібностей чаклунки або звичайного чарівника.

Сила Річарда раптово спрацьовувала аж ніяк не сама по собі, пояснювала Ніккі, а призивалася внутрішніми інстинктами самозбереження, подібно дії магії Меча Істини.

У цьому випадку Меч Істини міг виступати в якомусь роді прикладом того, як працює здатність Річарда, як мага. Меч діяв згідно з почуттями свого господаря. Він діяв, коли його господар визнавав перед собою друга, але якщо господар бачив ворога — меч безжально розрубував його.

Меч спрацьовував за принципом вибору: тут і зараз. Якщо його господар був сповнений почуттям впевненості у правильності своїх дій, то, моментально наливаючись магією, меч відповідав йому. І це було критичним моментом в принципі призову, як магії меча, так і дару бойового мага.

Почуття, емоції — були головним центром того, що відчувала людина, пам'яттю того, який досвід він отримав, спостерігаючи за дійсністю життя. І, зібравши все це воєдино, він, керуючись власним світоглядом, інстинктивно вихлюпував їх, через внутрішню емоційну сутність.

Однак це не означало, що ті, хто вершать правосуддя, завжди мали рацію. Так само, як і меч, його дар працював у відповідності з цінностями свого володаря. Все залежало від того, які цінності переважать. Річард, сформувавши в умі добре аргументоване виправдання своїх дій, передавав своєму емоційному сприйняттю високоморальні цінності.

І саме тому було особливо важливо вибрати правильну людину, назвавши його Шукачем істини, і вручити йому таку могутню зброю. Адже ця людина повинна була стати тим, хто отримає право вершити правосуддя, грунтуючись на відомих тільки йому одному причини.

Дар Річарда, в такій же мірі, як і меч, викликався почуттям гніву. Гнів був фактично рефлексом і захищав його життєві цінності, якщо, на його думку, на них зазіхали. Тому унікальний дар Річарда, як короткий гніт, займався від іскри гніву, ніби підпалений загрозою існуючим життєвим цінностям: наприклад, у випадках, коли небезпека загрожувала тим, кого він любив, або ж коли вона нависала над моральними засадами життя взагалі.

Ніккі сказала йому, що можливо він ніколи не зможе навчитися управляти своїми здібностями безпосередньо, як це робили інші чарівники, що володіли даром. Вона припускала, що причиною тому було те, що дар бойового мага істотно відрізнявся від інших, і служив зовсім іншим цілям.

Це була здатність, подібна дару цілителя або пророка. Весь сенс був в тому, що гнів Річарда був запускаючим елементом у здібностях військового чарівника. Зрештою, це не було важливо, війна не починалася лише через насолоду або спрагу до завоювання, а у відповідь на загрозу цінностям.

Однак найголовнішим для Річарда зараз було якомога швидше навчитися використовувати магію Одена, щоб знищити заклинання Вогняного Ланцюга.

Ніккі була приголомшена, побачивши анаграми і символи, якими Річард розмалював себе і своїх людей. Вона зрозуміла, що він об'єднав традиційні елементи в абсолютно нові форми. Але вона також хотіла дізнатися, як йому вдалося об'єднати всі ці елементи, що відносяться виключно до магії Одена.

Річард пояснив, що він прибув сюди, щоб вивчити в подробицях певні складові заклинання, які колись вималював Даркен Рал, щоб відкрити шкатулки Одена. Адже частина тих символів супроводжували його танець зі смертю, а вже вони були знайомі йому досить добре.

Так чи інакше, всі ці збіги мали смисл. Зедд колись сказав Річарду, що сила Одена — це сила самої сутності життя. Танець зі смертю, який підживлювався магією Меча Істини був нічим іншим, як здатністю, яка охороняла життя лорда Рала. Магія Одена була створена з потоків життєвої сили, що сплітаються в захисну канву, захищаючись від буйства енергії Вогняного Ланцюга.

Таким чином, Меч Істини, дар бойового мага, укупі з силою Одена були нерозривно пов'язані між собою.

Розмірковуючи про ці три складові, Річард згадав про Першого Чарівника Бараха, людину, яка тисячі років тому написав для Річарда книгу «Секрети Сили Бойового Мага».

Ця книга повинна була допомогти йому, в пошуках, що стосувалися його дару мага. Але вона досі перебувала в Тамаранзі. Хоча Річарду вдалося її приховати, коли він якийсь час був бранцем Сікс.

Річард знав, що Зедд вирушив туди, щоб спробувати забрати сховану там книгу, яку Річард взяв з собою зі священного сховища. Річард думав, що його дід досяг успіху у своєму плані, так як він знову відчув присутність свого дару.

Тепер, коли до Річарда знову повернулися його здібності, він в одну мить, від першого і до останнього слова, згадав зміст «Книги Зниклих Тіней».

Ніккі була переконана сама, і також переконала Річарда, що та копія книги, яка була завчити їм напам'ять, можливо, була всього лише підробкою, і з її допомогою відкрити правильну шкатулку Одена було неможливо.

Однак, у Ніккі не було сумніву в тому, що навіть помилкова копія книги по більшій частини містила достатньо інформації для того, щоб зробити правильний вибір і, відкривши скриньку, заволодіти магією Одена.

Річард же висунув іншу версію, припустивши, що підробка, швидше за все, торкалася тільки самої умови для сполучення необхідних елементів, які хаотично згадувалисяся в ній. Але це аж ніяк не означало, що в книзі перераховувалися невірні елементи, і її зміст, так чи інакше, уявлявся йому важливим і значущим.

Виходячи з цих міркувань, Річард прочитав Ніккі всю книгу цілком. І вони відзначали для себе кожен важливий елемент, описаний у книзі. Якщо Річард навчиться відтворювати кожен із необхідних елементів, то, коли оригінал «Книги Зниклих Тіней» виявиться у нього на руках, Річарду буде легко почати використовувати ці складові компоненти, і йому залишиться лише вибудувати їх у правильному порядку, скласти вірний ланцюжок, слідуючи порядку використання елементів з оригінальної копії.

Резюмувавши все це, Ніккі зрозуміла, що потрібно вивчати Річарду. Так як він сам, на її думку, вже досить далеко просунувся у вивченні символів, він тепер був здатний зрозуміти багато ключових складових. Йому вдалося запам'ятати величезний масив з основоположних частин, діючих у формі заклинання. У підсумку, він розмалював ними всю свою команду, не забувши і про себе. Танець зі смертю вже давно навчив його створювати основні фігури, він вимальовував їх інтуїтивно.

Річард прояснив для себе, що, по суті, створення малюнків-заклинань по-справжньому розширювало не тільки значення самих символів, які він використовував, зображуючи і танець зі смертю, і танець клинка, і статую Сильної Духом. Всі вони були настільки різні і наскільки ж і схожі, і вселяли необхідність у дії в ім'я збереження життя.

Для Річарда було вражаючим те, як всі вони разом, будучи окремими шматочками однієї мозаїки, складалися в єдину перспективу, формуючи закінчену картинку. Поки він займався вивченням малювання різних заклинань, Ніккі навчала його, і він не бачив у цьому нічого дивного чи складного.

Для нього це було природним. Адже Річард і так вже знав символи. І він тепер явно впізнавав в них вже не тільки танець зі смертю, але також і рух клинка, як в лютій битві, так і в створенні статуї Сильної духом.

Ніккі ж була унікальною наставницею, так як розуміла не тільки те, наскільки добре Річард знає про свої здібності, але як він їх використовує. Вона вловила і відчула його бачення магії, як такої. Вона зрозуміла, наскільки концепція Річарда відрізнялася від вікової мудрості інших, і виступала їм на противагу. Яким би неординарним не був світогляд Річарда, але він був генератором її активності.

Ніккі теж розуміла його концепцію про творчий аспект магії, як такої, і тому не втручалася в його дії, а навпаки — направляла його на правильний шлях до вирішення поставленої мети. Вона не просто об'єднувала всі відомі їй аспекти для кращого розуміння, а намагалася спертися на те, що вже було знайоме йому, що відповідало його баченню магії в житті.

Вона інтуїтивно вловлювала ті моменти, які він уже усвідомив самостійно, Ніккі не витрачала часу дарма, не акцентувала увагу на тому, в чому він вже розібрався, і лише тільки направляла його думки в потрібне русло, коли він дійсно цього потребував.

Ніккі повільно підійшла до столу.

— Як просуваються твої справи? — Запитала вона.

Річард, глибоко позіхнувши, відповів.

— Я більше не можу. Все перемішалося в моїй голові, як каша.

Ніккі неуважно кивнула, читаючи якусь книгу.

— Як ти думаєш, — запитала вона, — Що це може означати, коли твій власний розум починає працювати сам по собі, складаючи асоціації та зв'язки, між тим, що ти вже знаєш і новими знаннями.

— Так, таке трапляється, — кивнув Річард.

Ніккі закрила книгу і кинула її на край столу.

— Я помітила деякі важливі речі в ній. Тобі варто глянути.

— Я думаю, що вже не зможу вивудити нічого путнього з цієї книги, — стомлено відповів Річард.

— Чудово, — сказала вона, і, вказавши на закріплену в тримачі ручку, продекламувала, — Тоді малюй. Ти повинен зуміти намалювати ці елементи з тільки що прочитаної тобою книги. Якщо справжня «Книга Зниклих Тіней» містить подібні зображення, тобі буде легше відтворити їх, лише поглянувши на сторінку оригіналу.

Річард хотів було посперечатися з нею, сказати про те, як він втомився, але тут же у його голові виникла думка про Келен. Його втома миттєво випарувалася. Крім того, він був абсолютно солідарний з Ніккі в тому, що її завдання — бути його наставником, — і він повинен слухатися її порад.

Ніккі була чаклункою з унікальними здібностями і величезним досвідом за плечима, Зедд нею просто захоплювався. Навіть Верна утримувала його від коментарів на адресу Ніккі, змушуючи його уважно слухати її, оскільки Ніккі володіла великим досвідом у багатьох сферах, на відміну від них. Річард прекрасно знав, що вона була його єдиним шансом, знайти те, що він шукає. І він ні за що не хотів її втратити.

Річард підсунув до себе аркуш паперу і вмочив перо в чорнило. Він схилився ближче і почав креслити фігури з розкритої перед ним книги.

Зараз залишалася одна велика проблема, вирішення якої вони ще не знайшли, — дія чарівного піску. Згідно з описами у «Книзі Зниклих тіней», форми-заклинання були потрібні для того, щоб відкрити потрібну скриньку Одена, однак їх треба було намалювати, використовуючи чарівний пісок. Ніккі сказала йому, що навіть у вивченій ним фальшивій копії книги був згаданий чарівний пісок, як засіб для накреслення заклинання. Без нього всі створені заклинання не спрацювали б.

Річард сказав Ніккі, що, як тільки Даркен Рал відкрив шкатулку Одена, темнота прийшла й поглинула його. Вона засмоктала за собою весь чарівний пісок, використаний ним для накреслення заклинань. Після цього в Саду Життя не залишилося нічого від колишнього химерного оздоблення. На тому місці, де був насипаний чарівний пісок тепер зяяла величезна брудна пляма.

Ніккі відірвалася від чергового тому, який вона наспіх переглядала.

— Тут є деяка інформація про Храм Вітрів.

— Невже? — Сказав Річард, перервавши читання.

Вона кивнула.

— Знаєш, що ставить мене в глухий кут? Як все-таки тобі вдалося перетнути кордон між світами і дістатися до світу мертвих?

Це сталося під час спалаху блискавки, і Річард перейшов кордон, ступивши на дорогу, що веде до Храму Вітрів, а блискавка все продовжувала сяяти.

— Мені дуже шкода, Ніккі, але я розповів тобі все, що знаю.

— Звичайно, згідно твоєї історії, і того, що ти мені розповів, грунтуючись на вивчених тобою стародавніх книгах, Храм Вітрів був відправлений в підземний світ. А так як він був «вигнаний» з метою ізоляції, то він повинен був знаходитися де-небудь далеко-далеко в тій безкрайній вічній порожнечі. Адже мета полягала в тому, що б Храм опинився поза межами досяжності, щоб дістатися до нього ніхто не міг.

Річард заперечив.

— Але він же знаходився прямо переді мною, мені необхідно було лише створити потрібні умови, щоб його побачити. І я точно знаю, що я зробив це і увійшов всередину Храму.

Ніккі байдуже кивнула, і, не відриваючись від читання, далі ходила туди-сюди. Нарешті вона зупинилася, щось її стурбувало.

— І все-таки я не можу вловити сенсу. Неможливо таким чином перейти кордон між світами і потрапити до мертвих. Перетнути пустки підземного світу, це те ж, що і перетнути океан. Це можна порівняти з прогулянкою уздовж його берегової лінії, коли ти, зробивши лише один крок, відразу потрапляєш на острів, розташований на іншому кінці світу, не обтяжуючи себе тривалою подорожжю через водний простір величезних розмірів.

— А може Храм Вітрів насправді розташований не так вже і далеко в підземному світі. Може бути, цей острів знаходиться не десь за океаном, а точнісінько поруч з берегом?

Ніккі похитала головою.

— Але це безглуздо, думати так, грунтуючись лише на твоїх оповіданнях. Кожне джерело твердить про те, що Храм Вітрів був переміщений в безпечне місце, і він був відправлений на край підземного світу, що було рівнозначно тому, якби він опинився на іншому кінці всесвіту.

— Лорд Рал, — в дверному отворі виникла Кара.

— Що трапилося, Кара, — в черговий раз, позіхаючи, сказав Річард.

— У мене тут є деякі люди, які бажають зустрітися з Вами.

Незважаючи на те, як сильно Річард хотів трохи перепочити, він все ж ні за що не хотів зупинятися. Йому було необхідно вивчити всі книги, і знайти можливість врятувати і повернути Келен назад.

— Добре, давай їх сюди.

Слідом за Карою в кімнату увійшла група з шести осіб, одягнених у стародавній білий одяг. Тьмяне освітлення в бібліотеці робило пливучі білосніжні фігури схожими на добрих духів.

Всі вони зупинилися навпроти масивного столу з червоного дерева. Вони з побоюванням дивилися на Річарда, як ніби він їх збирався стратити, а не поговорити з ними.

Річард розглянув кожного з шести чоловік: п'ять чоловіків і одна жінка, поряд з Карою, вони постали перед ним.

— Ці люди з персоналу з обслуговування склепу, — сказала Кара.

— З персоналу з обслуговування склепу? — Здивувався Річард.

— Так, лорд Рал. Вони наглядають за гробницями і все таке інше.

Річард знову подивився на їхні обличчя. Кожен з них уникав його погляду і, мовчки, дивився в підлогу.

— Так, я пригадую деяких з вас, коли я повернувся, — сказав Річард. — Це було, коли під стінами Палацу вибухнула битва з Імперським Орденом.

Він навіть не міг уявити собі знову той жахливий безлад, який їм довелося прибирати. Річард розпорядився викинути всі тіла вбитих імперських солдатів за межі плато. У нього були тоді більш важливі завдання, про які треба було турбуватися, і вони аж ніяк не стосувалися турботи про вбитих.

Люди кивнули.

— Отже, що ви бажаєте мені розповісти?

Кара підняла руку вгору, перериваючи його.

— Лорд Рал, вони всі німі.

Річард, жестикулюючи з пером у руці, відкинувся на спинку крісла і вимовив.

— Всі?

Всі шість чоловік кивнули.

— Даркен Рал відрізав язики всьому обслуговуючому персоналу склепу, щоб у них не було можливості висловити непристойності про його покійного батька.

Річард важко зітхнув, почувши настільки приголомшливу новину.

— Вибачте мене, я не знав цього. Якщо вам стане від цього легше, то я поділяю з вами всі ваші почуття по відношенню до цієї людини.

Кара хихикнула, оглядаючи цих шістьох.

— Я розповіла їм, яку роль тобі довелося зіграти в його смерті.

Шестеро службовців зніяковіло посміхнулися і закивали.

— Тоді, що ж ми будемо робити? Як я повинен дізнатися те, про що ви прийшли мене сповістити? — Запитав їх Річард.

Один з людей висунувся вперед і обережно поклав обгорнутий в білосніжну матерію згорток на стіл. Людина підсунула його до Річарда.

Коли Річард потягнувся за згортком, крапля чорнила впала з пера прямо на матерію.

— Вибачте, — пробурмотів він і відклав перо подалі.

Він підсунув згорнуту матерію ближче. І подивився на шістьох людей.

— Отже, що ж це?

Але жоден з них не зробив ані найменшого руху, щоб дати пояснення. Річард втупився на Кару.

— А вони були наполегливі, чи не правда?

Один із шістки почав вказувати на руки, зображуючи ними площину, як ніби це сторінки відкривається книги. Він повторив так кілька разів і вказав на Річарда.

— Ви хочете, щоб я це відкрив?

Всі шестеро кивнули.

Згорток був настільки легким, що, здавалося, він був порожнім, але Річард дбайливо почав його розкривати на столі, обережно розгортаючи білосніжну тканину.

Коли Річард, нарешті, закінчив цей процес, то виявив, що в центрі матерії лежить одна єдина піщинка білого піску.

Він різко підняв голову і запитав.

— Де ви це взяли?

Всі шестеро вказали вниз.

— О, добрі духи, — прошепотіла Ніккі.

— Що? — Вигукнула Кара, підійшовши ближче, щоб розглянути піщинку білого піску, що лежала в центрі матерії, — Що це таке?

Річард пильно втупився на Морд-Сіт.

— Це чарівний пісок.

Службовець персоналу гробниць, продовжуючи вказувати вниз, хотів тим самим сказати, що вони виявили знахідку десь в склепі. Магічний пісок мав особливе призматичне світіння, але Річард все ж був трохи здивований тим, що ці люди знайшли лише одну єдину піщинку.

— Чи можете ви мені показати те місце, де ви виявили це?

Всі шестеро рішуче закивали.

Річард дбайливо обгорнув матерію навколо піщинки чарівного піску. Він помітив, що на тканині було дві плями від чорнила, так як коли він капнув ними на матерію, вона була загорнута навколо в два ряди.

Ці дві плями знову об'єдналися в одну, коли Річард надав згортку первинний вигляд. А коли він розкривав матерію, плями знову виявлялися на протилежних сторонах.

Вони його заворожили, він пильно дивився на них і думав.

— Ходімо, — нарешті отямився Річард, і, поклавши згорток в кишеню, скомандував. — Відведіть мене туди.

Річард переступив через розплавлену білу кам'яну плиту і увійшов в гробницю Паніза Рала. Персонал по обслуговуванню гробниці чекав зовні в коридорі. Вони переконали Річарда ввійти до гробниці першим. Так як він був нащадком роду Ралов, вони не сміли увійти попереду нього.

Адже в цій гробниці, в кінці кінців, спочивав його дід. Персоналом по обслуговуванню гробниці протягом багатьох років були люди, які завжди жили і вмирали, слідуючи незбагненним правилам кожного лорда Рала, незмінно віддаючим данину поваги своїм предкам.

Річард, тим не менш, завжди надавав свою повагу лише тим, хто того заслуговував. Паніз Рал же був тираном з немислимими амбіціями завоювання світу, чим не особливо відрізнявся від свого сина — Даркена Рала.

Панізу Ралу, можливо, і не вдалося провернути такої великої кількості злодіянь, які скоїв його син. Але не можна було сказати, що він не намагався.

У війні, яку Паніз Рал розв'язав проти сусідніх земель, Зедд, будучи ще молодим, був тим, хто очолив вільний народ Серединних земель проти агресії Д'харіанської імперії.

У підсумку, Зедд, будучи Першим Чарівником, знищив Паніза Рала і спорудив ті самі межі, що відгородили Д'харіанську Імперію від Річарда протягом більшої частини його життя.

Навіть враховуючи те, що багато хто із задоволенням підтримували жагу Паніза Рала до завоювань, Зедд аж ніяк не хотів знищувати весь народ Д'хари.

Адже багато д'харіанців, незважаючи ні на що, виявилися всього лише жертвами пануючої тиранії; вони ж не могли вибирати час і місце для появи на світ, народившись в далеко неблагополучний час при пануванні тиранії.

І винити їх через це було б невірним. Тому, замість того, щоб знищити всю Д'хару, Зедд спорудив кордони між землями.

Він вважав, що залишити д'харіанцев пожинати наслідки власних діянь, було найгіршим покаранням, яке він міг би тільки обрушити на них.

Сформована ситуація також ще й надавала їм шанс, щоб зважитися, і зробивши вибір, спробувати змінити їхній життєвий уклад. Адже з піднятими кордонами, для Д'хари тепер не представлялося можливим продовжувати поширювати свою агресію проти інших народів.

І це було б так, і Річард все ще жив би в далекому Вестланді, якби кордони не впали.

Даркен Рал посприяв їх руйнуванню, подорожуючи через підземний світ, уникаючи тим самим непереборної перешкоди. Але, якщо б це не відбулося, то Річард ніколи не зустрівся б з Келен, яка привнесла в його життя значущість і важливість буття, стала сенсом його існування.

Річард пам'ятав, як незабаром після того як Даркен Рал відкрив шкатулки Одена, і вивільнена ним сила Одена поглинула його, один із службовців палацу підійшов до Зедда і сказав, що гробниця Паніза Рала раптом почала плавитися.

Зедд негайно велів службовцеві взяти певного сорту камінь, і запечатати ним вхід в гробницю, поки загроза подібного руйнування ще не встигла поширитися на всю територію палацу.

Ця тимчасова заплата з білого каменю, що закривала вхід в гробницю, з тих пір здебільшого розплавилася, і це дивне руйнування тепер прийнялося роз'їдати ще незаймані плити біля входу.

Стіни вже були деформовані. Будучи раніше рівними, зараз з них стирчали, видаючись вперед, зміщені шматки рожевого граніту. У коридорі зовні, шви між стелею і стінами також почали розходитися під впливом деформації у внутрішньому приміщенні.

Якщо це руйнування не зупинити негайно, то вже несучі стіни почнуть викривлятися, і до такої міри, поки вся конструкція палацу не почне плавитися зсередини, пожираючи сама себе.

Річард оглядав усе довкола, оцінюючи обстановку в гробниці. Світло від п'ятдесяти семи факелів, відбивалося від позолоченої труни, що стояла на узвишші. Поміщена на п'єдестал рівно по центру кімнати, труна не тільки світився, але ніби ширяла над мармуровою підлогою.

Написи були написані не тільки на труні, але і вигравірувані на гранітних стінах по всьому периметру кімнати.

— Ненавиджу рожевий, — бурмотіла собі під ніс Ніккі, оглядаючи поглядом оточуючі їх поліровані стіни з рожевого граніту і склепінчасту стелю.

— Є якісь ідеї, чому стіни могли б руйнуватися? — Запитав Річард у Ніккі, коли вона повільно обходила кімнату, ретельно оглядаючи все навколо.

— Саме це справді лякає мене, — відповіла Ніккі.

— Що ти маєш на увазі? — Запитав Річард, почавши прочитувати вигравірувані на гранітних панелях слова, написані древнєд'харіанською мовою.

Ніккі продовжила.

— Верна сказала мені, що коли я прибула в палац, саме перед тим, як мене з Енн схопили, що я розповіла їй, що я знаю причину, по якій стіни тут плавляться.

Річард подивився на Ніккі, озирнувшись через плече.

— Отже, чому ж вони плавляться?

Ніккі виглядала дивно збентеженою і схвильованою.

— Я не знаю. Я не пам'ятаю.

— Не пам'ятаєш… як таке може бути? — Заперечив Річард.

— Річард, я дійсно не знаю, з якою метою я спускалася сюди, або чому стіни тут піддалися настільки дивним руйнуванню. Я запитала Верну, можливо, вона пам'ятає небудь з того, про що я їй говорила. Але вона відповіла, що нічого подібного їй в голову не приходить.

Річард злегка провів пальцем по стінці труни, в якій спочивав його предок.

— Вогняний Ланцюг.

Ніккі підняла погляд, вона виглядала тепер ще більш стурбованою тим, що відбувається.

— Ти насправді думаєш, що причина в цьому?

— Ти нічого не пам'ятаєш про те, що саме тут сталося, адже так? — запитав її Річард.

Ніккі похитала головою.

— Ні. Я не пам'ятаю, що взагалі коли-небудь говорила Верні про те, що мені відома причина цих руйнувань. Але, що ще гірше — я не пам'ятаю, що насправді щось про це знала. Як я могла б забути таке?

Річард пильно вдивлявся в стурбовані блакитні очі Ніккі.

— Я не думаю, що ти змогла б забути, якби все йшло своєю чергою.

Ніккі зітхнула.

— Адже це може означати тільки те, що сфера дії заклинання Вогняного Ланцюга збільшилася: тепер воно поширилося і на все навколишнє.

— Всеосяжне зараження, — ледь чутно вимовив Річард.

— Якщо це дійсно так, — уклала Ніккі, — То виходить, що, незалежно від того, з чим пов'язані метаморфози, які відбуваються тут в гробниці, наше першочергове завдання полягає в тому, щоб повністю відкотити назад дію заклинання Вогняного Ланцюга. Викликане шимами зараження оселилося в магії, і почало тепер поїдати нашу пам'ять, щоб не дозволити нам його знищити.

Такий лякаючий висновок ввів Річарда в деяке замішання. Тим не менше, він знав, що воно не позбавлене сенсу.

Тепер він повинен був турбуватися не тільки про Джегана, який ось-ось увірветься в палац, але і про те, наскільки глибокий пролом в заклинанні Вогняного Ланцюга це зараження може прогризти, намагаючись уникнути свого знищення.

Адже магія неусвідомлено реагувала, захищаючись від руйнуючих її факторів, щоб зберегти свою сутність. Що ж стосується шимів, то знищення магії якраз і було їх метою, і те зараження, яке вони залишили після свого пришестя, було їх зброєю для досягнення найкращого результату.

Ймовірно, для магії подібні оборонні заходи були відповіддю на втручання шимів. Подібно гострим шипам чагарнику, які захищали рослину, і були її засобом самооборони, це був пасивний вид оборони самої магії, адже шипи — просто безумовні рефлекси, її спосіб виживання.

— Нам потрібно повністю повернути назад дію заклинання Вогняного Ланцюга, поки не стало надто пізно, — нарешті вимовив Річард, звертаючись до Ніккі. — І ми повинні зробити це перш ніж забудемо, чому ми так вирішили. Я повинен закликати силу магії Одена, щоб зуміти повернути закляття у зворотний бік.

— Річард, але нам для цього потрібні шкатулки Одена, — нагадала йому Ніккі.

— Дійсно! Я навіть знаю, де їх можна дістати: дві знаходяться в лапах Джегана, а третьою заволоділа Відьма. І нам всього-навсього, якихось чином, потрібно просто зібрати їх всі разом.

— З тих пір, як Сікс стала виконувати розпорядження Джегана, нападаючи на наші війська в Старому Світі, — промовила Ніккі, — Я думаю, що вона все ж люб'язно поділиться з ним останньою з шкатулок.

Річард знову провів пальцем по напису на труні Паніза Рала.

— Я вважаю, ти права. Це — лише питання часу, коли Джеган роздобуде всі три шкатулки, якщо, звичайно, він вже це не зробив.

— Тим не менш, у нас є дещо, чого вони потребують, — сказала Ніккі.

— І що ж це?

— Сад Життя. Після того, як я переклала «Книгу Життя», я прийшла сюди, щоб подивитися на нього з абсолютно іншого боку. Книга підтвердила деякі з висновків, до яких я прийшла раніше, коли в останній раз тут була.

Зараз я сприймаю Сад Життя через призму магії Одена. Я вивчила і розташування самого приміщення, і кількість освітлення в ньому, і розміщення кутків кімнати по відношенню до зірок, використовуючи карти зоряного неба, і те, яким чином сонце і місяць перетинають його.

Я також проаналізувала області в межах кімнати, де магія Одена, могла б бути покликана — виявилося, що вони розташовуються в певному порядку, утворюючи в сукупності цілий комплекс з безлічі складових елементів.

Річард був заінтригований.

— Ніккі, ти хочеш сказати, що Сад Життя насправді є основним елементом, щоб відкрити скриньки?

— Так. Сад Життя був побудований певним чином, для забезпечення всіх необхідних умов, контрольованих самим садом, щоб вивільнити магію Одена.

Річард повинен був ще раз подумати над усім цим, перш ніж бути впевненим у тому, що висновки Ніккі були вірними.

— Ти хочеш сказати, що Джеган повинен обов'язково увійти в цю кімнату, щоб відкрити правильну шкатулку?

Ніккі знизала плечима.

— Якщо, звичайно, він не захоче звести свій власний сад, подібний цьому. Цей варіант я не виключаю, але, проте, всі необхідні складові елементи зібрані саме тут — в Саду Життя. Без них, швидше за все, нічого не вийде. Відтворення подібної конструкції, стане досить таки складним завданням для реалізації.

— Але це все-таки можливо, адже так?

— Річард, Джегану, по-перше, будуть потрібні оригінальні джерела, по плану яких споруджувався Сад Життя. По-друге, йому знадобиться допомога не тільки чаклунок, але і чарівників. А відчуваючи брак в необхідної інформації, для самостійного вирішення такого складного завдання, він повинен буде вивчити Сад Життя зсередини. Єдине практичне рішення для Джегана складалося б у тому, щоб продублювати те, що вже побудовано, де всі необхідні умови вже виконані.

— Добре, Ніккі, якщо йому вдасться, проникнути сюди, щоб все самостійно вивчити, так чому ж йому тоді просто не скористатися Садом життя.

Ніккі порівнялася поглядом з Шукачем.

— Точно в яблучко, Річард.

Річард важко зітхнув, усвідомлюючи, наскільки вони з Ніккі були далекі від істинних намірів Джегана.

— Тепер я розумію, що як це не дивно, він ще досі не спробував відкрити шкатулки. Адже спочатку, йому потрібно добратися сюди. Взяття Народного Палацу завжди було для нього найважливішою складовою його плану. І протягом усього цього часу Джеган прекрасно знав, що йому потрібно робити.

— Здається, так і є, — визнала Ніккі.

Трохи несподівано на вході виникла Бердіна, вона переступила через розплавлену арку і увійшла в гробницю.

— Лорд Рал, ось ви де.

Річард обернувся.

— У чому справа?

— Я знайшла цю книгу, — сказала вона, тримаючи її перед собою. Крокуючи через кімнату, вона розмахувала томом, як ніби це могло роз'яснити її появу, — лорд Рал, книга написана древнєд'харіанською мовою. Коли я перевела дещо і розповіла Верні про що в ній йдеться, то вона сказала мені негайно принести цю книгу Вам.

Ніккі вихопила книгу у Бердіни відразу, як тільки Морд-Сіт витягнула руку вперед. Сестра відкинула обкладинку і почала вивчати текст.

— Так, про що ж ця книга? — Запитав Річард у Бердіна.

— Вона про народ Джилліан. Принаймні, про її предків з Каска.

— Сонотворці… — Ніккі шепотіла собі під ніс, перегортаючи сторінки.

Річард насупився.

— Що ти сказала?

— Ніккі права, — сказала Бердіна. — Ця книга розповідає про те, що люди Каска мали здатність творити і насилати сновидіння. Верна веліла, щоб я обов'язково сказала Вам про це.

— Добре, спасибі, — подякував Річард.

— Тепер мені потрібно повернутися назад, лорд Рал. Є деякі інші книги, які Верні потрібно допомогти перевести. І не забувайте, — сказала Бердіна, озирнувшись, перед тим, як піти, — Мені потрібно ще трохи часу, щоб точно розповісти вам про речі, які я виявила, — це стосується Бараха.

Річард схвально закивав, усміхаючись Морд-Сіт.

Ніккі заткнула книгу під пахву.

— Спасибі, Бердіна. Як тільки ми закінчимо з цією книгою, ми приступимо до вивчення наступної.

Річард мить спостерігав за виходячою з гробниці Бердіною. А потім почав водити пальцями по написах, вигравіруваним на гранітних плитах.

— Це все виглядає досить тривожно, Ніккі. Чи відома тобі справжня природа виведених тут заклинань? Безліч з елементів виглядають начебто б знайомими для мене.

— Вони й повинні, — відповіла Ніккі. Вона вказала на один з написів на далекій стіні. — Подивися туди. Це послання від батька, що описують його синові процедуру проходження в підземний світ і назад.

— Ти думаєш, що Паніз Рал хотів передати Даркену Ралу своє знання, яке стосується цих заклинань, і тому він висік їх на стінах цього склепу?

— Ні, — заперечила Ніккі, негативно киваючи головою, — Я думаю, що ці заклинання передавалися в династії Ралів з покоління в покоління на протязі багатьох століть. Від батька до його нащадка, що володіє даром — тому, хто стане наступним лордом Ралом по праву спадщини.

Річард відчував себе обеззброєним.

— І як ти думаєш, скільки ж років цим написам? І навіщо це потрібно — передавати знання про те, як подорожувати між світами?

— По складових конструкціях цих заклинань і використаних у них словоформах я можу припустити що вони з'явилися на цих стінах з того самого часу, коли була створена сама магія Одена. Я думаю, вони також є одними з необхідних складових для вивільнення сили Одена.

Очі Річарда округлилися.

— Що? — Вирячився він на Ніккі.

Ніккі продовжила.

— Ну, по-перше, враховуючи те, про що оповідають книги, що описують магію Одена, такі, як «Книга Життя» і деякі з них про теорії сили Одена, можна зробити висновок, що це одна з умов для призову магії Збитку, яка лежить в основі спопеляючого заклинання Вогняного Ланцюга.

— Ти маєш на увазі позбавлення від проблем зі спогадами?

Ніккі кивнула.

— Річард, чому всі, крім тебе не пам'ятають про існування Келен? Чому вона сама не знає, хто вона є? Чому ми не можемо, використовуючи наш з тобою дар, зняти пелену омани з людей, які забули про Матір-сповідницю? Чому за допомогою наших здібностей ми не можемо повернути їм пам'ять про неї?

Тепер Річард знову впізнавав в ній колишню Ніккі — наставницю, яка змушує свого учня самому знайти відповідь на поставлене питання. Річарду така техніка підходу до вирішення проблеми була більш ніж знайома. Зедд застосовував її у відношенні до онука всю його свідоме життя.

— Зважаючи на те, що всі спогади пропали, нам нічого відновлювати.

— І яким же чином і куди вони випарувалися? — Запитала Ніккі, запитально зігнувши брову.

Річард вважав, що це очевидно.

— Була застосована магія Збитку.

Ніккі продовжувала запитливо дивитися на нього, в очікуванні продовження. Нарешті хвиля розуміння накотилася на нього.

— Добрі духи, — прошепотів Річард, — Адже магія Збитку виходить з підземного світу, — він підійшов ближче до Ніккі, — Чи не хочеш ти сказати мені, що після заклику сили Одена, необхідно спуститися в пекло, тому що те, що було відібране магією Збитку, можна повернути назад тільки звідти.

Ніккі продовжила думку.

— Якщо спогади можна відновити, то повинно залишитися центральне ядро суті, з якого можна знову наростити втрачене. Та пам'ять про Келен — вона лише у тебе в голові, не у неї, не у Зедда, і навіть не у Кари. Це твоя свідомість і нічия більше… Пам'ять інших — це те, що вже покинуло наш світ: її немає. Принаймні, не тут — в нашій реальності.

Річард був настільки вражений, що був не в змозі навіть моргнути.

— І це центральне ядро спогадів, вкрадених зі свідомості людей під впливом заклинання Вогняного Ланцюга, було витягнуто магією Збитку. І якщо так воно і є, то єдиним місцем, де можна відшукати вкрадені спогади, залишається підземний світ.

Ніккі обвела пальцем навколо одного з виразів на древнєд'харіанській, вказуючи на слова, висічені на гранітній плиті і труні.

— «Книга Життя», яку довелося прочитати Даркену Ралу для того, щоб ввести в гру шкатулки Одена, свідчить, що частково сам процес призову магії Одена йде в підземний світ.

— Але які ж спогади шукав Даркен Рал, спускаючись туди? — Заперечив Річард.

— Процедура призову магії Одена прописана в деталях, крок за кроком. Спускаючись у підземний світ, Даркен Рал всього лише виконував один з приписів, який був черговою умовою для виклику магії Одена. — Ніккі обвела рукою навколо, показуючи на стіни з написами. — Саме тут висічений кожен крок: кожна з необхідних умов.

— Ніккі, всі ці згадки говорять тільки про те, що необхідно просто спуститися в пекло, і все. Чому вони не повідомляють про необхідність настільки незвичайної подорожі?

Ніккі парирувала.

— А мета його лежить в намірі відновити основне ядро спогадів. Але, на жаль, магія сама не може знати, що саме необхідно, також як і їй невідомий той, на кого будуть накладені чари Вогняного Ланцюга. Їй відомі лише умови власного вивільнення. І ніде не згадується, що потрібно робити, вступаючи в чергову стадію звершення виклику. Вона — всього лише інструмент для роботи, виданий чарівникові, щоб звернути назад чари Вогняного Ланцюга.

Ніккі продовжила.

— Бердіна була першою, хто показав мені «Книгу Життя». Вона знала, де її знайти, тому що бачила, як Даркен Рал уважно її вивчав.

— Але він не намагався воскресити спогади, вкрадені чарами Вогняного Ланцюга.

Ніккі знизала плечима.

— Ти правий, він хотів використати силу Одена, щоб здобути абсолютну владу. Все залежало від того, з якою метою здійснити ритуал сходження. Ймовірно, Даркен Рал до кінця не розумів справжнього призначення подорожі в підземний світ. Напевно, він вирішив, що це лише чергова сходинка, на яку потрібно зійти — просто частина складного дійства.

Річард пальцями пригладив волосся.

— Келен розповіла мені, що була в підземному світі.

Ніккі його проігнорувала, вона знову вказала на написи.

— І все це є складовою частиною цього дійства.

— Але яким же чином я зможу зробити подібні речі?

— Якщо враховувати те, що тут написано, ти не можеш зробити це самостійно. Ти потребуєш провідника. Але не звичайного супроводжуючого, а таку людину, яку ти зможеш схилити до потрібної дії, і, дерзнувши відвідати підземний світ, переконаєш його в те, що твоє життя — ніщо в порівнянні великими цілями мандрівки між світами.

— Добрі духи, звичайно, я можу присягнутися власним життям, заради цієї можливості, — збуджено вимовив Річард.

Вона кивнула і відразу ж показала на щеодне місце в написах.

— Зверни увагу. Ось це заклинання, що викликає провідника зі світу мертвих, який вкаже необхідний тобі шлях.

Розсерджений не на жарт, Річард глянув на висічений напис. Потім він вказав на один з виразів на древнєд'харіанській, він знаходився вже на наступній плиті.

— Подивися сюди, на цей вислів. Тут йдеться про використання магічного піску.

Ніккі погодилася.

— Так, дійсно. Може тепер нам краще поцікавитися у службовців гробниці, де вони знайшли ту піщинку, яка лежить у тебе в кишені?

Річард, приголомшений тими речами, про які тільки що дізнався, майже забув, навіщо вони з Ніккі спустилися сюди в гробницю.

— Ти права, — вимовив Річард, подаючи сигнали Карі впустити в гробницю шістьох службовців в білосніжних шатах.

Шістка квапливо послідувала за Морд-Сіт, подібно курчатам, які намагаються встигнути за мамою квочкою. Річард терпляче чекав на підходячий виводок. І вони не змусили себе довго чекати, вмить опинившись навпроти очікуючих.

— Всі ви надали нам величезну послугу, виявивши цю піщинку. Я дякую вам за вашу уважність.

По їх лицях, які освітилися від радості, Річард зробив висновок, що жоден лорд Рал ніколи, ні за що не дякував їм колись.

Він м'яко опустив долоню на плече єдиної жінки з персоналу гробниці.

— Ви можете мені показати, де ви знайшли ту піщинку, яку принесли мені?

Жінка озирнулася на решті співтоваришів і впала на коліна, перед позолоченою труною в центрі приміщення. Вона показала на підлогу під одним з кутів труни, що спочивала на піднесеному на кілька футів п'єдесталі. Вона поманила пальцем Річарда до себе.

Він опустився на коліна поруч з нею, схилив голову і заглянув під труну, повторюючи дії слідом за жінкою. Вона загострила свою увагу на одному місці, де один з кутів труни відходив від дна.

Річард постукав по куту кісточками пальців. З щілини почав сипатися пісок, крихітні піщинки відскакували від мармурової підлоги.

Річард піднявся на ноги, задоволений своєю знахідкою, і обдарував Ніккі здивованим поглядом.

— Подай мені сокиру, — покликав Річард одного із охоронців, що стояли в коридорі поруч з входом у гробницю.

Охоронець з Двірцевої варти швидко ковзнув через розплавлений вхід і негайно передав Річарду свою сокиру.

Річард з силою втиснув вістря сокири в вузький стик, що з'єднував кришку з труною. Він почав розгойдувати лезо туди-сюди, заганяючи його поглибше. Спорудивши своєрідний важіль з сокири, Річард продовжував їм рухати, нарешті кришка піддалася, почала відходити і підвелася.

Разом з Ніккі, вони підняли відірваний верх труни. Коли лорд Рал кивком подав сигнал, персонал гробниці разом з охоронцем взяли важку кришку і віднесли її в сторону.

Усередині труна була до країв наповнена чарівним піском.

Річард просто остовпів, втупившись на гору піску. Світло смолоскипів відбивався від кожної окремої піщинки, що переливалася невимовною кількістю відтінків, перетворюючись в іскристий кольоровий потік сяйва.

Річард обережно змахнув пісок з останків тіла, яке покоїлося внизу. Там, закопаний у пісок, лежав обвуглений череп Паніза Рала, його діда, який досі зберігав сліди від Вогню Чарівника Зедда, іншого його діда, що знищив лежачого зараз в труні тирана.

Коли це сталося, кілька крапель того живого полум'я обляпали і молодого Даркена Рала, і породили в ньому пекучу ненависть до Зедда, включаючи всіх тих, хто був тоді в опозиції до Будинку Ралів.

— Річард, тепер я зрозуміла, чому це місце розплавляється, — вимовила Ніккі, — це реакція у відповідь на магію Збитку, за допомогою якої намагалися відкрити шкатулки Одена. Це сталося нагорі — прямо над нами — в Саду Життя.

Річард ретельно обдумав, сказане Ніккі, і виголосив.

— Тобто, це рівноважна відповідь, тій чужорідній силі, яка була тут застосована.

Кінчиками пальців Ніккі дбайливо підштовхнула піщинки, які вибилися, назад в труну.

— Ти маєш рацію. Це найнадійніше місце, яке вдалося знайти Даркену Ралу для зберігання чаклунського піску, адже його йому потрібно було багато. Але, на жаль, він помер перш, ніж зміг скористатися цією заначкою, і всі ці роки після його смерті, пісок продовжував лежати тут незайманий.

Але ось, що цікаво, він до цих пір залишається розпеченим, продовжуючи випромінювати енергію відповідної реакції. Тому-то кімната і плавиться. Це місце не може витримувати далі вплив подібного випромінювання.

— Ніккі, тільки не кажи мені, що Сад Життя побудований так, що в змозі витримати такі енергетичні явища.

Ніккі примружилася і подивилася на Річарда так, як ніби він тільки що висунув важливе припущення, що «вода насправді мокра».

— Річард, ну звичайно ж!

— Тоді нам терміново потрібно перенести це все наверх в Сад Життя.

Ніккі кивнула, погоджуючись.

— Верна і її Сестри можуть зробити це, не без допомоги Натана, звичайно. Вони зможуть змусити труну рухатися, не приміняючи фізичного контакту.

Вона наполегливо стиснула руку Річарда, вимагаючи невідкладної уваги.

— Тепер, коли ми розшукали чарівний пісок для креслення заклинань, нам терміново необхідно продовжити наші з тобою заняття. Можливо, у нас ще залишилося небагато часу в запасі.

Річард з упевненістю в очах відповів їй.

— Я не заперечую. Пішли.

* * *

— Я нічого не відчуваю, — вимовив Річард.

Посеред розсипаного магічного піску, який по зовнішньому краю був оточений травою, лежав камінь. Сидячи схрестивши ноги на клині цього каменю, Річард озирнувся на Ніккі, яка стояла позаду і, склавши руки, стежила за тим, як він виводить магічні заклинання.

— Ти повинен залишатися абсолютно безпристрасним. Ти будуєш заклинання, а не займаєшся коханням з жінкою.

— О-ой. А я думав, що мені потрібно… Ну, не знаю…

— Впасти в екстаз?

— Та ні ж, я маю на увазі перейнятися якимось зв'язком з моїм Даром, якимось видом нервового збудження або впасти в транс… або щось таке.

Її блакитні очі повільно роздивлялися останні складові елементи.

— Деякі люди люблять домішувати в елементи емоції під час промальовок форм заклинань, оскільки їм подобається відчувати порив їх серцевого биття, свої складки на напруженому животі, або як бігають мурашки по шкірі — ну і інші подібні відчуття — але в цьому немає абсолютно ніякої необхідності. Пихата театральність. Вони вважають, що повинні стогнати і розгойдуватися, поки вони займаються цим.

Її очі звернулися на нього, а брови зігнулися, висловлюючи насмішку.

— Якщо хочеш, можу показати, як. Тоді ця наша тривала ніч може стати трохи кумедною.

Річард розумів, що цим жартівливим повчанням вона всього лише намагається показати те, що у нього виходить, змушуючи його відчути всю дурість в підмішуванні дрібних забобонів в ті речі, яким вона намагається його навчити.

Це був той тип навчання, який і Зедд мав звичай використовувати, той вид уроків, які змушували червоніти і які не забувалися, як це часто трапляється з невизначеними знаннями.

— А ще деякі люди вважають за краще залишатися голими всякий раз, коли вони малюють форми заклинань, — додала вона.

— Ну вже ні, дякую. — Річард прочистив горло. — Я можу обійтися без стогонів, і свого серцебиття, і мурашок на шкірі, і навіть необхідності оголюватися, поки я буду малювати.

— Я так і знала, що ти підеш цим шляхом. Саме тому, я ніколи не пропонувала подібні доповнення до основ, — вона жестом вказала на малюнки на піску. — У будь-якому випадку, ти мимоволі відчуваєш щось, на що суттєво впливає і твій Дар. Форми заклинань виконують своє призначення, поки ти надаєш їм правильні елементи, в правильній черговості, що додаються в потрібній часовій послідовності. Не турбуйся, ще будуть такі речі, тим більше, коли тобі доведеться малювати їх абсолютно голим, — додала вона.

Річард знав про такі форми заклинань. Він не любив затримуватися на них більше, ніж вони того вимагали.

Ніккі злегка підняла головою, уважно і критично розгледівши кутасті здвоєні лінії, які він виводив.

— Це схоже на те, як робити хліб. Якщо ти додаєш правильні інгредієнти, правильним способом, з тістом відбувається те, що має відбуватися. А те, що ти будеш трясти і перемішувати тісто — не допоможе йому піднятися, або не допоможе спекти хороший хліб.

— Угу, — сказав Річард, повернувшись до виведення малюнків пальцем по магічному піску і прорисовуючи дугу навколо незграбного елемента. — Точно так само, як хліб. За винятком того, що якщо ти зробиш це неправильно, це може вбити тебе.

— Добре, нехай буде хліб, який будемо вважати тим, що може вбити тебе, — неуважно пробурмотіла вона, поглинена ретельним наглядом за його діями і подавшись вперед так, немов допомагала йому зігнути лінію правильно.

Ніккі представилася можливість перевірити деякі з тих елементів, що він зараз виводив з книги, яку Бердіна принесла їм, коли вони перебували в гробниці Паніза Рала. Деякі з форм заклинань були розбиті на частини і схематично представлені в книзі.

Для інших знання Ніккі і її досвід зробили неоціненний внесок, дозволяючи їй вивести деякі з частин грунтуючись виключно на текстовому описі. Таким чином вона змогла відтворити все необхідне.

Річард переживав, що книга давала неповну ілюстрацію всього того, що було необхідно для дійства і з приводу того, що Ніккі могла їх вивести неправильно. Вона дала зрозуміти йому, що у них досить багато речей, про які дійсно потрібно хвилюватися.

Але було також і дещо, що не відносилося до цього роду переживань.

Для Річарда все це було ще й випробуванням на практиці, шансом скористатися тими речами, які він студіював вдень і вночі перед закликом, подією, яка має відбутися, яка перенесе його в світ мертвих. Звичайно, у них немає шкатулок, але, як тільки шкатулки були введені в гру, з'явилася достатня кількість підготовчих заходів та дій, які могли здійснюватися і без їх наявності.

Ті заходи, якщо враховувати, наскільки вони небезпечні, зовсім не були чимось, чого Річард чекав з нетерпінням, але у нього не було ніякого вибору. Якщо він хоче повернути Келен і, поряд з нею все інше, чого він прагне досягти — то перед ним поставали ті речі, які він просто зобов'язаний був пройти, незважаючи на те, наскільки вони страхали його.

Принаймні, його благодійник з давнини, Перший Чарівник Барах, залишив безліч ключів, щоб допомогти йому. Тепер, коли Річард знову возз'єднався зі своїм Даром, він ще й повинен був прочитати книгу, яку залишив для нього Барах — «Секрети Сили Бойового Мага». Якщо й існує той момент, коли йому знадобиться інформація, викладена в тій книзі, то тепер якраз був цей самий момент.

Книга, поряд з одягом бойового мага, який здебільшого також належав Бараху, була захована в замку в Тамаранзі, недалеко від них. На жаль, це було те саме місце, де Річард останній раз бачив Сікс, якраз перед тим, як командер Карго захопив його і доставив в табір Імперського Ордена.

Ретельно виводячи форми заклинання, Річарду до того ж не терпілося пошвидше позбавити імператора сну, змусити його почати відчувати напругу і розгубленість. Занадто довго він плекав у собі самовпевненість і переконаність. Настав час, щоб Джегану почали з'являтися кошмари.

Річарду почулося різке каркання, що донеслося через скляний купол над ними. Озирнувшись, він побачив, як Локі — ворон Джилліан — видерся на скляну раму і спостерігав за ними. Ширяючи високо в небі, ворон всюди слідував за своїм другом на все життя, поки та була в полоні, і влаштовував собі бенкети на рясних відходах, що були по всьому табору. Було схоже, що Локі цікавився всім так, немов більшість речей у житті були нічим іншим, як цікавим святом.

Джилліан знала, що Локі був поряд, але вона ніколи не подавала виду, уникаючи того, щоб який-небудь з охоронців Джегана не запустив у птицю стрілою. Хоча Локі сам по собі був обережною птахом, і здавалося, зникав всякий раз, коли хтось помічав його. Джилліан розповідала, що кілька разів, коли вона виходила з намету Джегана, вона бачила, як ворон літав високо над нею і виробляв трюки, вихваляючись перед нею.

Будучи полонянкою Джегана, Джилліан, тим не менш, не вітала витівок її ворона. Вона перебувала в стані постійного кошмару.

Кілька пластівців снігу починали збиратися по кутах поверх скла. На тлі нічного неба чорний, як смола, птах, був практично невидимий. Лише часом можна було помітити, як його дзьоб і очі давали відблиски світла смолоскипів, створюючи ефект, що з'явився привид і спостерігає за ними.

Час від часу ворон нахиляв голову, наче він теж оцінював тяжку роботу Річарда. Коли він розмахував своїми крилами, щоб стимулювати своє хрипке каркання, проступаюче час від часу місячне світло між біжучими но небу хмарами відбивалося від його глянцевого чорного пір'я.

Ворону не терпілося привнести свій внесок.

— Чи справді ти готова? — Запитав Річард, зберігаючи свою зосередженість, оскільки він креслив лінії на магічному піску.

Джилліан нервово кивнула. Все своє життя вона чекала цієї миті.

Сидячи по самому центру місця, спеціально розчищеного для неї на магічному піску, з усіма цими промальованими заклинаннями навколо неї, вона виглядала дуже урочистою. Вона знала, що саме цю мету переслідував її дідусь, коли обрав її, коли навчав її. Вона була жрицею кісток, призначеною насилати сни, щоб захищати своїх людей.

Смолоскипи, що оточували пісок в центрі галявини, м'яко сичали. Їх полум'я повільно колихалося в майже спокійному повітрі. Темна смуга, яка перетинала обличчя Джилліан і проходила через її мідно-червоні очі, була призначена для того, щоб зробити її невидимою для злих духів.

Як жриця кісток, вона тепер була на службі у Річарда. Річард, як лорд Рал, був тепер тим самим призначеним, хто повинен допомогти їй навіяти сни. Це був найдавніший зв'язок між їх людьми, призначений для загального захисту. Те, що вони навіювали, однак, було зовсім не мріями.

Вони наводили кошмари.

Люди Джилліан були з Каска. Вона була навчена бути оповідачем — однією з тих, кого глибоко поважали за їх знання давніх часів і спадщини її людей. Її дідусь по життю був оповідачем, тим, хто вчив її старому знанню, знанню їх минулого. Коли-небудь той спадок перейшов би до Джилліан.

Її предки, добрі люди, наділені магією, сподіваючись уникнути конфліктів, влаштувалися в пустині, в місцях, на які б ніхто не зазіхнув, загарбникам вони навіювали сни, щоб запобігти потенційним неприємностям. В час, коли настали тодішні події, вони навіювали сни, намагаючись відбити наступ такої ж орди з Старого Світу. У тій Великій війні вони зазнали невдачі і практично всі були перебиті.

Річард і Ніккі уважно прислухалися до цієї розповіді, до всього, що Джилліан знала про ті стародавні часи. Зв'язавши ці відомості, книгу і його власні знання стародавньої історії, Річард, склав усі частини воєдино і отримав картину подій.

Більшість предків Джилліан були вбиті, але деяка частина була захоплена і навернена до нової мети чарівниками з Старого Світу, які жадали отримати їх унікальні здібності. Чарівники скористалися тими захопленими людьми, як сировиною, щоб створити нову зброю. Використовуючи чаклунство, чарівники отримали з тих полонених сонотворців людей, що використовувалися зовсім не для того, щоб насилати сни. Їх призначення було вторгатися в сни.

Зараз Джеган був єдиним живим соноходцем, живим зв'язком з Великою війною трьохтисячолітньої давності, війни, яку знову розпалили. З того, що Річард дізнався, соноходець був знову народжений в цьому світі, оскільки ворожий шпигун увійшов до Храму Вітрів і втрутився в ту магію, що була вигнана. Чарівник Барах знайшов спосіб підстрахуватися — він зробив так, що Річард народиться з обома сторонами Дару, щоб протистояти цій загрозі. Люди Джилліан походили від тих же самих коренів, що і Джеган. Його предки колись були сонотворцями, як і Джилліан.

І ось тепер Джилліан в черговий раз належало, як жриці кісток, виконати своє призначення сонотворца, щоб відбити загарбників… Лише з одним винятком.

Повертаючись до подій тієї Великої Війни — предки Джилліан зазнали поразки. У всьому, що Джилліан знала з тих згадок, говорилося про навівання мрій.

Річард вирішив, що саме тому вони, швидше за все, і зазнали поразки. Замість цього він задумав наслати на них кошмари.

— Ти зможеш відобразити їх у себе в голові? — Запитав він тихим голосом.

Мідно-червоні очі Джилліан відчинилися, проступивши посеред чорної проведеної смуги.

— Так, батько Рал. Ніколи раніше я не стикалася з кошмарами, поки не повернулися ці жорстокі люди із Старого Світу. У мене були тільки мрії. Навіть не уявляла, що таке кошмар насправді, — вона сковтнула. — Тепер — я пізнала кошмари.

— Коли-небудь, Джилліан, — вимовив Річард, зігнувшись і малюючи символ зіркоподібного розриву перед нею. — Я сподіваюся, ти зможеш забути, що таке кошмари, але поки що мені дуже треба, щоб ти зосередила свою увагу на них.

— Обіцяю, лорд Рал. Але я всього лише дівчинка. Ви дійсно вірите, що я зможу навіяти кошмари на всіх тих людей?

Річард пильно вдивився в її очі.

— Ті люди прийшли вбити все, що ти любиш. Ти визвеш кошмари в розумі, а Локі доставить їх людям в таборі, що внизу — я простежу за цим.

Ніккі присіла навпочіпки поруч з Річардом.

— Джилліан, не намагайся уявляти, скільки людей зібралося там внизу. Це не має зовсім ніякого значення. Правда-правда. Куди послідує Локі, туди і доставить твої сни. Поки він буде летіти над табором, кошмари будуть литися з його чорних, як найглибша ніч, крил подібно крижаному дощу. Може комусь і вдасться уникнути його, але це не принципово. Він обрушиться на безліч сонних люден — ось тільки це і потрібно брати в розрахунок.

Ніккі жестом вказала на форми заклинання перед дівчинкою.

— Ось, що є осередком сили, не ти. Ці заклинання пророблять всю роботу по вселенню в їх уми кошмарів, не ти. Все, що тобі потрібно — думати про кошмари. Подивися ось сюди — на це заклинання, бачиш? — запитала Ніккі, жестом показуючи на безперервну петлю, що згорталася в себе. — Ця частина нескінченно примножить твій кошмар ще й ще.

— Але це походить на те, що мені потрібно стільки зусиль, на які я не здатна.

З тонкою довірливою посмішкою Річард потягнувся і обхопив руку Джилліан.

— Саме я допомагаю тобі вселити їм сни, пам'ятаєш? Тобі потрібно всього лише подбати, щоб вони з'явилися в твоїй голові, а я вже подбаю, щоб вони дійшли, куди потрібно. Саме твої думки разом з моєю силою довершать задумане.

— Я цілком упевнена, що уявити кошмар для мене не складе труднощів, — тут вона злегка посміхнулася, — А ваша впевненість, лорд Рал, достатньо сильна. Я вважаю, це спрацює, коли ви обидва рознесете це, як задумано. Тепер я розумію, чому мені потрібні були ви, щоб я змогла вселити сни. Саме тому жриця кісток повинна була чекати вас, очікуючи вашого повернення.

Річард поплескав її по руці.

— Ти повинна запам'ятати ще одну річ, — коли Локі облетить увесь табір, ти повинна будеш направити його і посадити на намет Джегана. Ми хочемо вселити кошмари якомога більшому числу людей, але Джеган — повинен опинитися в самому епіцентрі тих кошмарів і опинитися у владі особливого сну, яким я хочу його закатувати, і тому, коли я шепну тобі, що настав час Локі спуститися, — ти уявиш Джегана в його наметі. Ось це заклинання, — він вказав, — яке здійснить це над тим, над ким буде знаходитися Локі. Коли я дам знати тобі знати — все, що тобі потрібно буде зробити, так це згадати Джегана і Локі полетить до його намету.

Джилліан кивнула.

— Я пам'ятаю той моторошний намет, — її мідно-червоні очі, наповнившись сльозами, звернулися на Ніккі. — І я більш ніж впевнена, що достатньо добре пізнала ті жахи і кошмари, що кояться там.

Над їх головами, нагорі, каркнув Локі і замахав крилами, виказавши нетерплячість вилетіти зі своїм вантажем кошмарів.

* * *

Дженсен скорчилась від болю, коли м'язистий охоронець вивернув їй руку, проштовхуючи вглиб шатра. Вона спіткнулася, але примудрилася утриматися на ногах.

Від сліпучого зимового сонячного світла, що супроводжувало їх протягом всієї поїздки по величезному табору, Дженсен з трудом могла розрізнити що-небудь всередині. Їй довелося прикрити очі рукою, поки вони не звикли до пануючої у наметі напівтемряви. Неподалік вона помітила силуети коренастих охоронців.

Обернувшись на безладні звуки позаду неї, Дженсен побачила таких же величезних охоронців, що підштовхували вперед Енсона, Оуена і його дружину, Мерілі, ніби тварин на забій. Вона практично не бачилася з ними в ході їх нетривалої поїздки на Північ. Більшу частину шляху вони проробили з кляпом у роті і пов'язками на очах, заподіюючи загону не більше клопоту, ніж решті багажу разом з провізією. Серце Дженсен стислося від виду її друзів у лапах цих жорстоких людей. Все навколо здавалося оманливим.

З іншого боку великої кімнати Дженсен побачила Імператора Джегана, який трапезував за великим столом. Подібно до священного вівтаря, безліч свічок по обидва боки стола висвітлювали дальню частину кімнати. Уздовж далекої стіни, за спиною Імператора, в очікуванні його розпоряджень, вишикувався цілий ряд слуг. Стіл ломився наїдками, яких вистачило б на невеликий банкет. Однак Джеган їв на самоті.

Чорні очі Джегана вп'ялися в Дженсен, ніби вона була фазаном, якого той збирався обезголовити, випатрати і підсмажити на честь грандіозного бенкету. Витягнувши руку, він пальцями поманив її до себе. Нерівне світло свічок відбивалося у великих перснях і інкрустованих дорогоцінними каменями ланцюжках, які бовталися на шиї у Джегана.

Пройшовши повз завмерлих від страху Енсона, Оуена і Мерілі, Дженсен пройшла по товстому килиму прямо до столу Імператора. Палаючі свічки освітлювали стіл, забитий окостами, дичиною, яловичиною, самими дивовижними приправами.

Не зводячи примарних очей з Дженсен, Імператор пальцями однієї руки скрутив грудку невеликій смаженій птиці, тримаючи келих в інший. Він відкусив великий шматок м'яса, запивши його червоним вином з келиха. Дженсен знала, що це було саме червоне вино: з куточків рота Джегана воно стікало прямо на його жилет з овечої вовни.

— Гляньте-но, — опустивши келих на стіл виголосив Імператор, — Кого ми знову бачимо! Невже сама малеча, сестра Річарда Рала, до нас завітала?

Останній раз, стоячи перед столом Імператора, Дженсен була разом з Себастяном. Тоді вона була гостем. Тоді вона не знала, що її просто використовували. З тих пір їй на багато що відкрилися очі.

— Ти не голодна, дорогенька?

— Ні, — відповіла вмираюча від голоду Дженсен.

— Не потрібно бути соноходцем, щоб сказати, що ти брешеш, — Посміхнувся Джеган.

Дженсен здригнулася від його удару по столу. Всі страви підстрибнули. Пляшки перекинулися, а келихи розлетілися на шматки. Товариші за її спиною ахнули від несподіванки.

— Не люблю, коли мені брешуть! — Вимовив Імператор, піднімаючись.

Його раптова лють віддалася страхом в жилах Дженсен. Вени виступили на лобі Джегана. Його обличчя почервоніло. Вона подумала, що помре на місці.

Перед тим, як лють змогла повністю опанувала ним, в кімнату проник пучок світла. Увійшли дві жінки і всередині намету знову запанував напівморок.

Джеган переключив увагу на них:

— Юлія, Ерміна, що-небудь відомо про Ніккі?

Захоплені зненацька жінки перезирнулися.

— Юлія, я не чую! Я не в настрої гратися з вами!

— Ваше Превосходительство, на жаль, про долю Ніккі нам поки нічого не відомо, — жінка прокашлялася. — Ваше Превосходительство, дозвольте поцікавитися, які причини у Вас є, щоб вважати, що Ніккі може бути жива?

Джеган трохи зменшився і опустився в крісло, покрите майстерним різьбленням:

— Та мені просто привидівся сон про неї.

— Зв'язок з її Рада-Ханем зник. Вона не могла зняти його без сторонньої допомоги. Напевно, це був всього лише сон.

— Вона жива!

Сестра Юлія поїжилась:

— Звичайно, Ваше Превосходительство. Ви знаєте про це краще за мене.

Джеган потер чоло кінчиками пальців.

— Я щось погано сплю останнім часом. Мені вже набридло сидіти тут і чекати хоч якогось поступу. Будівельників цієї купи пора б вже висікти, щоб надалі вони були жвавішими. А я-то думав, що покарань за той бунт буде достатньо, щоб змусити їх з більшим старанням ставитися до своїх обов'язків. Зрештою, це ж піде на користь нашим планам. Може, якщо я переконаю пару слабаків, решта поквапляться?

— Ваше Превосходительство, — вимовила Юлія, роблячи крок вперед, очевидно бажаючи відвернути його увагу від похмурих і жорстоких думок. — Думаю, у нас є дещо здатне підняти Вам настрій, що не змусить Вас засумніватися в наших успіхах.

Джеган насторожився. Потім підняв келих і зробив пристойний ковток. Повернувши келих на місце він схопив окіст з блюда, що стояв по праву руку.

Відітнувши шматок м'яса, він жестом вказав на Сестер:

— Про що розмова?

— Загін, який доставив Дженсен, привіз із собою багато книг. І одна з них — думаю, Вам самому варто поглянути.

Джеган, здається, знову починав злитися. Він рукою запросив двох жінок підійти ближче.

Обидві жінки відразу кинулися вперед, як по команді. В руках Сестри Ерміни була книга, знайдена в потайній кімнаті під усипальницею. Дженсен точно пам'ятала, що бачила, як її дістали.

— «Книга Зниклих Тіней».

Джеган подивився на обох жінок, потім опустив руки з одного боку крісла. Слуга негайно виступив вперед і взявся ретельно витирати руки Імператора. Джеган кивнув головою в бік столу і інші слуги підтяглися до столу і почали виносити з нього страви та графини. Після того, як вони очистили стіл від посуду, молоденька дівчина в більш, ніж відвертому одязі, поквапилася протерти стіл і забратися геть.

Поки слуга витирав руки Джегана, Сестра Ерміна поклала перед Імператором книгу. Він махнув слузі рукою і повернувся до книги. Присунувшись, Джеган перевернув обкладинку книги і почав вивчати текст на її сторінках.

— Так, — почав він, злегка відсторонившись від книги. — І що Ви думаєте про це? Це вірна копія або як?

— Ваше Превосходительство, це не копія.

Джеган невдоволено глянув з-під лоба:

— Що значить «не копія»?

— Це оригінал, Ваше Превосходительство!

Джеган ляснув віями в подиві, будучи не впевненим у тому, що правильно все розчув. Він відкинувся у кріслі і повернув свій погляд до Сестри:

— Оригінал?

Сестра Юлія підійшла ближче до столу і нахилившись перегорнула книгу на першу сторінку:

— Погляньте на це, Ваше Превосходительство, — вона вказала в кут сторінки. — Це авторська мітка. Ця печатка спеціально створена за допомогою магії для того, щоб позначити оригінал.

— Ну і що? Може вона підроблена!

Сестра Юлія замотала головою:

— Ні, Ваше Превосходительство. Це не так. Пророк ставить таку ж печатку перед тим, як почати записувати свої пророцтва — для того, щоб можна було визначити, що це оригінал, що це його власна праця, написана його власною рукою, а не підробка або копія.

— У Вашій бібліотеці безліч книг, які містять пророцтва, але за рідкісним винятком, це копії, зняті з оригіналів. Та що й казати, на більшості тих книг взагалі немає ніяких міток. Просто іноді люди, які знімають копії, роблять свої власні мітки з тим, щоб можна було визначити, кому належить ця копія і щоб переконатися в тому, що їх праця буде розпізнана саме як копія, а не оригінал. Але печатка на цій книзі не може бути міткою, що ставлять на копії. Це унікальна мітка. Така мітка ніколи не ставиться на копії. Це — оригінал. Ця авторська мітка залишена у формі заклинання. З її допомогою визначається оригінал. І я можу з упевненістю сказати, що ця книга — оригінал «Книги Зниклих Тіней», — вона закрила книгу і провела рукою по корінцю. — Бачите? «Тіней», а не «Тіні». До того ж, на ній стоїть авторська мітка. Ця книга була захована за Великим Бар'єром і магічними щитами. Це — оригінал!

— А як щодо решти книг?

— На жодній з них немає такої мітки. На них навіть немає печаток тих, хто знімав копії. Та взагалі, на них немає ніяких міток. Решта книг — лише копії. А ця — оригінал.

На хвилину Джеган задумався, поклавши руку на стіл, постукуючи по ньому великим пальцем.

— Я все одно не розумію, чому ця книга не може бути помилковою копією. Якщо люди робили підробки і хотіли, щоб вони були схожі на оригінал, то вони могли поставити на них і липову мітку. Так би мовити, для ідіотів.

— Технічно, це можливо, але занадто багато доказів свідчить про зворотне. Крім того, що я вже розповіла, існує безліч різних способів, що дозволяють перевірити справжність мітки автора. Саме для цього він і залишив її у формі заклинання: щоб її істинність можна було перевірити. Ми проробили кілька тестів мітки і переконалися в її достовірності. Також зазначу, що є більш складні розпізнавальні мережі, які дозволяють протестувати авторську мітку.

Сестра Ерміна вказала рукою на книгу:

— А ще, Ваше Превосходительство зверніть увагу на перші рядки цієї книги. Вони говорять про можливість визначення істинності за допомогою Сповідниці.

Сестра Юлія нетерпляче прокашлялася: навіщо говорити те, про що і так всі знають? Вона обдарувала Ерміну пронизливим поглядом перед тим, як почати:

— Ваше Превосходительство, ми маємо на увазі, що в книзі йдеться про Сповідницю, яка може визначити копію, але не оригінал. Тому ми не можемо довіряти їй у визначенні першотвору, тому що сповідниці не призначені для цієї мети. Якщо хочете, ми можемо продовжувати перевіряти книгу, але я впевнена, це лише черговий раз підтвердить те, про що нам вже і так відомо.

Джеган барабанив пальцями по столу.

— Де її знайшли?

— У Бандакарі, Ваше Превосходительство.

— Тобто, за магічними бар'єрами, які розділяли нас тисячі років.

— Абсолютно вірно, — захоплено вимовила Сестра Юлія. — Вже одне це є безперечним свідченням справжнього походження цієї книги!

— Чому?

— Якби оригінал можна було визначити за допомогою магії, де б Ви його сховали?

— Звичайно, за Великим бар'єром, там, де немає магії… — резюмував Джеган.

— Ваше Превосходительство, я не сумніваюся, це — оригінал «Книги Зниклих Тіней».

Імператор поглянув на неї темними, як ніч очима:

— Ти готова поплатитися життям за свої слова?!

— Так, Ваше Превосходительство, — не вагаючись, відповіла Сестра Юлія.

* * *

Дивний звук розбудив Дженсен. Спросоння він здався їй схожим на віддалені гуркоти грому. Спочатку вона подумала, що це, мабуть, черговий кошмар, який приснився Імператору. Але, насправді, звук виходив зовні. Чоловічі голоси наказували всім відступитися і забиратися геть з дороги. Тепер шум посилився, його звуки чулися вже зовсім поруч.

Біля входу в намет Дженсен помітила солдатів, відкидаючих полог. Вона боялася навіть поворухнутися. Джеган наказав їй залишатися на місці. Знаючи, що йому розлютитися все одно що змигнути оком, Дженсен не могла ослухатися його наказу.

Енсон запитально глянув на неї. Дженсен знизала плечима. Оуен взяв Мерілі за руку. Вони явно були налякані, і Дженсен повністю розділяла їхні почуття.

Імператор піднявся з крісла, продовжуючи натягувати штанину. Він виглядав втомленим, ніби з похмілля. Дженсен знала, що причиною тому нічні кошмари, які переслідують Імператора і не дають йому вночі спокою.

Він вже було розкрив рота, щоб щось сказати, як раптом занавіска дверного отвору відкинулася в сторону. Намет відразу наповнив шум з вулиці.

Всередину увійшла тендітна жінка. Серед усієї цієї метушні вона рухалася, як холодна слизька змія. Від одного її виду Дженсен захотіла сховатися подалі.

Погляд дивної незнайомки привернули четверо чоловік, прикутих до підлоги. Потім вона повернула погляд на Імператора. Чорна сукня підходила до її мертвенно-блідої шкіри.

— О, Сікс! — Вигукнув Джеган. — Дозволь запитати, що це ти тут робиш посеред ночі?

— Я тут по твоєму виклику, — майже з презирством в голосі вимовила жінка.

Імператор подивився на неї:

— Ну і?…

— А… справа в тому, що я згодна зробити для тебе дещо.

Вона витяла щось з-під руки. Дженсен не могла розібрати, що ж це було, тому що ця річ була настільки чорна, що її практично не можна було розгледіти в обкутаному димом приміщенні та ще й на тлі чорного одягу незнайомки.

Побачивши те, що дістала Сікс, Імператор просяяв.

Ніщо не могло порівнятися з кольором того, що було в руках у цієї жінки, ні чорні очі Джегана, ні чорне плаття Сікс. Навіть безмісячна ніч в печері серед густих лісів була не така чорна, як цей дивний предмет в руках Сікс. Дженсен ніколи не доводилося бачити щось подібне йому раніше. На розум приходила лише думка про те, що так повинна виглядати чорна темрява, яка огортає людину, коли вона помирає.

Джеган виглядав задоволеним. На його вустах грала посмішка:

— Третя шкатулка…

Здавалося, Сікс не розділяє його несподіваного гарного настрою.

— Я виконала свою обіцянку.

— Так, так, — тільки й вимовив Джеган, акуратно приймаючи шкатулку з її рук. — Так.

Імператор поставив чорну скриньку на скриню:

— Що ще? — Кинув він через плече.

— Я так задала їм жару, що вони кинулися врозсип. Я знищила всі їх патрулі, які зустрілися мені на шляху. Тим самим, я розчистила дорогу для загонів, ідучих із Старого світу і впевнилась, що вони можуть рухатися безперешкодно.

— Це добре, а то ми вже зачекалися.

— Набагато краще просто покласти всьому цьому кінець, — відповіла Сікс. — Тобі, до речі, вдалося знайти справжню копію «Книги Зниклих Тіней»?

— Ні, — Джеган розплився в усмішці. — Я, здається, знайшов оригінал!

Сікс обдарувала його довгим поглядом, ніби оцінюючи, наскільки правдиві його слова або просто, щоб переконатися в тому, що це не якісь п'яні брудні.

— Думаєш, тобі вдалося відшукати оригінал? — Безрадісна посмішка освітила її вузькі губи. — Так чому ж ти просто не скористаєшся Сповідницею, щоб це перевірити?

— Бачиш, у нас виникли невеликі проблеми… Їй вдалося втекти.

Що б не подумала Сікс, жоден мускул на її обличчі не видав її думки:

— Так, ну добре. У будь-якому випадку, вона б не змогла дуже допомогти тобі.

— Могла, не могла. У мене з нею свої рахунки! — Джеган потемнів. — А може ти зможеш знайти її і повернути мені назад? Ти б не була розчарована!

— Якщо хочеш, — знизала плечима Сікс. — А тепер, дай глянути на цю книженцію.

Джеган підійшов до скрині, дістав з неї книгу і простягнув її Сікс. Вона потримала її, затиснувши між долонями рук.

— Тепер дай інші.

Джеган підійшов до іншої скрині і витягнув ще три книги, дуже схожі з першою. Він розклав їх на мармуровій стільниці і присунув масляну лампу ближче.

Сікс, зі схрещеними на грудях руками, підійшла ближче до столу, розглядаючи книги. Потім приклала кінчики тонких пальців до однієї з книг. Потім до іншої. Затримавши руку над нею на мить, вона перейшла до третьої книги.

— Ці три були написані пізніше, — вимовила вона, вказуючи на лежачі перед собою книги. — Вона дістала оригінал, потримавши його недовго в руці перед тим, як покласти його зверху трьох копій. — Спершу була написана ось ця.

— Ця книга написана раніше інших? Ти впевнена?

— Звичайно! Якщо це невірна копія і твої Сестри відкриють не ту шкатулку, то все над чим я працювала і планувала, піде коту під хвіст, а враховуючи мою роль у всьому цьому, в такому випадку я — труп.

— Ти все ж не відповіла на моє запитання.

Сікс знизала плечима:

— Я — чаклунка. І у мене є деякі здібності. І я можу сказати, що це — оригінал. Скористайся ним. Відкрий потрібну скриньку і твої кошмари припиняться.

Джеган поморщився при згадці про переслідуючі його нічні кошмари, але, врешті-решт, посміхнувся:

— Приведи мені сповідницю.

Сікс розпливлася в розуміючій усмішці:

— До балу все готово, не вистачає лише сповідниці?

— Сестра Юлія ще говорить, що нам необхідно потрапити в Сад Життя.

— З усіх можливих варіантів, це — кращий. Раджу тобі прислухатися до твоєї Сестри.

— Так, так, знаю. До того ж, лише вона може відкрити скриньку, не без моєї присутності, звичайно. І якщо щось піде не так, то їй кришка. Думаю, це в її ж інтересах, якщо вона не хоче потрапити в обійми Володаря Підземного світу. Думаю, це і є причина, через яку вона хоче зробити це в Саду Життя.

Сікс багатозначно глянула на Дженсен:

— Використай її. Це сестра Річарда Рала. Як бачиш, усе складається не на його користь. Її смерть допоможе зберегти рівновагу.

Джеган повернувся до Дженсен:

— Як ти думаєш, навіщо вона мені тут знадобилася?

— Думала ти просто хочеш помститися.

— Я хочу зламати всякий опір волі Ордена. Якби я хотів їй помститися, вона б уже була в наметах для тортур і молила про смерть. Але вона може принести Ордену більше користі. Вона допоможе нашій спільній меті — встановити правління Ордена над усім світом, як і повинно бути по праву.

— Не забувай, що в цьому світі має бути і мій «ласий» шматочок.

Джеган прихильно посміхнувся:

— Звичайно, Сікс. Твої вимоги абсолютно прийнятні. На своєму шматочку володінь можеш робити, що хочеш, не забуваючи, природно, про всеосяжний авторитет Імперського Ордена.

— Безсумнівно. І якщо життя його сестри не вплине на Річарда Рала, то можеш сміливо нагадати, що я з задоволенням спалю його, всіх його людей і всі його війська.

Джегану виразно сподобалася ідея:

— Чудова ідея! Сікс, я відразу зрозумів, що ти — відмінний союзник!

— Якщо не заперечуєш, Королева Сікс.

Джеган посміхнувся:

— Зовсім ні. Я із задоволенням нарікаю тебе: Королева Сікс!

Сидячи в темряві, притулившись до кам'яної стіни і засинаючи час від часу, Рейчел почула звук за дверима камери, який змусив її прокинутися. Вона випросталася, вслухаючись. Рейчел подумала, що це схоже на якісь віддалені кроки.

Вона знову відкинулася на холодну кам'яну стіну. Можливо, це була Сікс, що прийшла забрати її в печеру, щоб малювати картини, що шкодять людям. У порожній кам'яної кімнаті, позбавленої будь-якої меблів, було нікуди бігти, ніде сховатися.

Рейчел не знала, що робити, коли Сікс накаже їй малювати жахливі речі, які заподіюють людям страждання. Вона не хотіла цього робити, не хотіла малювати несучі шкоду безневинним людям малюнки, але вона також знала, що у відьми є способи змусити її це зробити. Рейчел боялася Сікс, боялася жінку, яка мучила її.

У всьому світі немає нічого більш жахливого, ніж бути наодинці з кимось, хто хоче заподіяти тобі біль і знає, що ти ніяк не можеш його зупинити.

Вона почала плакати, тільки лише подумавши про те, хто йде сюди, уявляючи, що з нею зробить Сікс. Але вона витерла сльози і спробувала придумати що-небудь, що завгодно, що змогло б їй допомогти.

Минув вже деякий час з тих пір, як вона бачила відьму в останній раз. Зараз же це могла бути навіть не Сікс — це міг бути один із охоронців, що несе їй їжу. Два стражники були з числа тих, хто служили ще при Королеві Мілені. Рейчел не знала їхніх імен, але вона їх раніше бачила.

Були і інші люди, яких вона не знала. Вони були солдатами Імперського Ордена. Старі охоронці ніколи не шкодили їй навмисне, але нові солдати були іншими. Вони були схожі на дикунів. Коли вони дивилися на неї, Рейчел розуміла, що вони думають про те, щоб зробити з нею неймовірно жахливі речі. Ці люди не хвилювалися, що будь-хто може їх зупинити, за винятком хіба що Сікс. Вони ніколи не ставали у неї на шляху. Сікс ігнорувала їх, знаючи, що вони заберуться з її дороги.

Ці чоловіки дивилися на Рейчел так, що лякали її до тремтіння в жижках. Рейчел хвилювалася, що вони схоплять її одну, коли не буде Сікс, щоб тримати їх на відстані. Але думки про Сікс, що йде, щоб мучити її, були ненабагато приємнішими.

Рейчел завжди ненавиділа насильство, коли ще була в замку за часів Королеви Мілени. Вона жила в страху велику частину часу. І була голодна велику частину часу. Але зараз все було по-іншому. Все було гірше — хоч вона ніколи й не думала, що може бути гірше.

Вона уважно слухала кроки, що наближаються. Вона зрозуміла, що це не чоловіча хода, а більш легка хода. Це були жіночі кроки. Це означало, що йде Сікс. Це означало, що буде жахливий день. Сікс пообіцяла, що коли вона повернеться, вона змусить Рейчел малювати для неї.

Замок клацнув після повороту ключа. Рейчел втиснулася в стіну, бажаючи втекти, але, знаючи, що вона не може. Важкі залізні двері рипнули, відкриваючись. Світло лампи хлинуло в кам'яну в'язницю Рейчел. Несучий лампу силует ковзнув усередину. Рейчел здивовано моргнула, коли побачила посмішку.

Це була її мати.

Рейчел стрімко схопилася. З текучими по її щоках слізьми вона підбігла до жінки і обхопила руками її талію. Вона відчувала тішачі її руки, які ніжно обіймають її. Рейчел заридала, радіючи несподіваним обіймам.

— Ну, заспокойся, заспокойся. Все тепер буде добре, Рейчел.

І Рейчел знала, що так і буде. З появою її матері несподівано все встало на свої місця. Страшні чоловіки, відьма — ніхто з них більше нічого не значив. Все тепер в порядку.

— Спасибі за те, що прийшла, — сказала вона крізь сльози. — Я була так налякана.

Її мати присіла, обіймаючи її міцніше.

— Я бачу, ти скористалася тим, що я тобі дала в минулий раз.

Рейчел схилила голову на мамине плече.

— Він врятував мене. Він врятував моє життя. Спасибі тобі.

Втішаюча рука гладила її спину, мама ніжно посміхнулася щирому щастю Рейчел. Рейчел відсторонилася.

— Ми повинні йти. До того, як ця жахлива відьма повернеться, ми повинні піти. І тут ще є солдати — злі солдати. Ти повинна не дати їм побачити тебе. Вони можуть зробити з тобою жахливі речі.

Сяючи і посміхаючись, мама пильно подивилася на неї.

— Ми зараз в безпеці.

— Але ми повинні йти звідси.

Все ще посміхаючись, її мати кивнула.

— Так, повинні. Але я хочу, щоб ти дещо зробила для мене.

Рейчел припинила плакати.

— Що завгодно. Ти врятувала мені життя. Та крейда, що ти мені дала, врятувала мене від примар-кулдиків. Вони б розірвали мене на частини. Те, що ти мені дала, врятувало моє життя.

Її мама приклала руку до її щоки.

— Ти сама врятувала своє життя, Рейчел. Ти використала свою голову і врятувала своє життя. Я всього лише трохи допомогла тобі, коли зрозуміла, що тобі це знадобиться.

— Але це була та допомога, якої я потребувала.

— Я дуже рада, Рейчел. Тепер же мені потрібна твоя допомога.

Рейчел знизала плечима.

— Чим же я можу тобі допомогти? Я ж ще невелика, щоб багато чого зробити.

Її мама посміхнулася під час паузи.

— Ти як раз походиш по розміру.

Рейчел не могла уявити собі, для чого ж це вона може походити по розміру.

— Тоді, що ж це?

Її мати підняла лампу і встала. Вона взяла Рейчел за руку.

— Ходімо. Я покажу тобі. Мені потрібно, щоб ти доставила дуже важливе послання для порятунку іншої людини.

Як тільки вони рушили в кам'яний коридор, лампа освітила порожній простір. Охоронців ніде не було видно.

Рейчел сподобалася думка допомогти комусь ще. Вона знала, що значить боятися і потребувати допомоги.

— Ти хочеш, щоб я віднесла послання?

— Так, саме так. Я знаю, що ти хоробра, але ти не повинна боятися того, що побачиш. Обіцяю, там нічого боятися.

Поки вони поспішно йшли по коридорах, Рейчел почала хвилюватися. Вона знала, що її мама вже допомагала їй раніше. І вона хотіла надати їй допомогу.

Але все це звучало лякаюче. Коли людина говорить, що нічого страхатися, це означає, що боятися є чого. Однак, все це було не так страшно, як ті чоловіки зі злими поглядами, або як зла відьма.

Чейз вчив, що страх це нормально, але щоб вижити і допомогти собі, треба бути господарем свого страху. Страх, як він завжди говорив, не може врятувати тебе, на відміну від управління ним.

Рейчел підняла погляд на свою прекрасну матір.

— І для кого це послання?

— Воно щоб допомогти другу. Річарду.

— Річарду Ралу? Ти знаєш Річарда?

Її мама глянула на неї.

— Ти знаєш його, і це головне. Ти ж знаєш, що він намагається всім допомогти.

Рейчел кивнула.

— Я знаю.

— Добре, йому знадобиться допомога. Я хочу, щоб ти віднесла йому повідомлення від мене, і дізналася, чи можемо ми чимось йому допомогти.

— Чудово, — сказала Рейчел, — я з радістю йому допоможу. Я люблю Річарда.

Її мама кивнула.

— Добре. Він людина, що заслуговує твоєї любові.

Вона зупинилася перед важкими дверима і м'яко стиснула руку Рейчел.

— Не бійся зараз, добре?

Рейчел втупилася на неї, відчуваючи, що душа йде в п'яти.

— Гаразд.

— Тут нічого боятися, обіцяю. І я буду тут поруч з тобою.

Рейчел кивнула. Її мама відчинила двері в холодне нічне повітря.

Рейчел побачила через дверний проріз, що вже зійшов місяць. До цього Рейчел була в темній камері, і тут був лише світло від лампи, тому вона могла добре бачити все зовні. Це було схоже на внутрішній двір, огороджений кам'яними стінами. Двір був досить великий не тільки для кущів, але і для дерев.

Разом вони ступили в холодну темряву. Рейчел скам'яніла, коли побачила палаючі зелені очі, які дивився на неї зверху вниз. У неї перехопило подих, не даючи їй закричати.

Величезні крила голосно грюкнули, широко розкриваючись. Завдяки місяцю за крилами, Рейчел побачила пульсуючі вени на натягнутій шкірі крил. Це був гар. Рейчел зрозуміла, що звір в мить ока розірве їх на частини.

— Рейчел, не бійся, — вимовила її мама ніжним голосом.

Рейчел не могла поворушити ногами.

— Що?

— Це Гратч. Він друг Річарда. — Вона повернулася до смертоносного звіра і поклала долоню на його величезну волохату руку, заспокоюючи його. — Це ти, Гратч?

Його рот широко розкрився. Великі ікла заблищали у світлі лампи. Пара від його дихання свистіла, проходячи через ці ікла назовні в холодне повітря.

— Гррратч люююб Рйіч-ааарг, — прогарчав створення.

Рейчел моргнула. Це було не зовсім гарчання. Воно звучало, як слова.

— Він тільки що сказав, що любить Річарда?

Гратч ствердно кивнув. Мати Рейчел теж кивнула.

— Правильно. Гратч любить Річарда. Як і ти.

— Гррратч люююб Рйіч-ааарг, — повторив звір.

На цей раз Рейчел краще змогла зрозуміти сказане Гратчем.

— Гратч тут щоб допомогти Річарду. Але ти теж нам потрібна.

Рейчел, нарешті, відвела очі від величезного звіра, щоб подивитися на маму.

— Але що я можу? Я не така велика як Гратч.

— Ні, не така. Ось чому Гратч зможе тебе нести на спині. А ти, в свою чергу, зможеш понести послання.

* * *

Потік висхідного повітря овіяв обличчя Річарда, що стояв на вузькій дорозі, що вела від Народного Палацу вниз до краю плато. Натан, вставши з лівого боку від нього, перехилився через край, щоб глянути в глибину крутої прірви. Навіть в такі моменти, як зараз, пророк був одержимий цікавістю дитини. Дитини, якій було не менше тисячі років від роду. Річард припустив, що, залишаючись в ув'язненні майже все своє життя, він цілком міг залишитися дитиною.

Ніккі, розташувавшись праворуч від Річарда, зберігала спокій. Річард не міг сказати, винив він її чи ні. Кара і Верна чекали позаду нього. Обидві виглядали так, немов збиралися скинути когось з краю кручі. Річард знав, що, незважаючи на зовнішній вигляд, якщо хтось і був дійсно в змозі викинути таку річ, так це був Натан. З тих пір, як він дізнався, що Енн вбита, в ньому кипіла прихована лють. Річард міг з легкістю зрозуміти цей безмовний гнів.

Механізми розвідного моста заскрипіли, загуркотіли важкі ланцюги, коли охоронці обертали важіль, щоб опустити міст. Коли важкі балки і дошки почали повільно спускатись, Річард, нарешті, зміг розгледіти обличчя самотнього солдата, який чекав по іншу сторону. Перше, що він побачив, — були темні очі, яскраво палаючі по той бік прірви.

Молодий чоловік був великим, він тільки вступив в розквіт своїх сил, з масивними грудьми і руками. Сальні пасма волосся звисали на його могутні плечі. Схоже, він ніколи в житті не мився. Річард відчував його запах, який долинав з того кінця прірви.

Схоже, що ця молода людина вже починала ставати чудовим зразком худоби Імперського Ордена. Він був чудовим прикладом звичайного солдата Ордена: зарозумілий, розпущений головоріз, молодий, керований своєю спрагою і емоціями, — і ні крапельки не заклопотаний тим збитком і стражданнями, які він заподіював, щоб отримати те, що хотів. Він був позбавлений милосердя, співчуття або співчуття до тих, кого він змушував страждати. Їх страждання нічого для нього не означало. Він був повністю поглинений собою і відданий тільки своїм власним бажанням, він був готовий зробити все, що завгодно, щоб задовольнити їх.

Він був типовим регулярним солдатом Імперського Ордена, судячи з тих, яких бачив Річард.

Ще не задумуючись про наслідки, він був молодиком, чиї м'язи розвинулися не в приклад його інтелекту, і тому він був лише віддалено знайомий з поняттям цивілізованості. І, що ще гірше, це поняття не представляло для нього ніякого інтересу, оскільки не припускало негайної винагороди за його вчинки.

Він був обраний спеціально, щоб надіслати повідомлення. Він був нагадуванням — всім своїм диким виглядом — якого сорту люди чекали їх нижче на Рівнині Азеріта.

І все ж, цей індивідуум, що стояв там на самоті, в своїх обладунках з темної шкіри, ременях, цвяхах, татуюваннях і поясах, заповнених грубою зброєю, насправді, нічого не значив для Ордену. А ось у його розумі таїлася вельми значуща людина. Цим розумом заволодів — узяв під свій контроль і управління — соноходець, Імператор Джеган.

Імператор вийшов на зв'язок за допомогою дорожнього щоденника, який все ще був у Верни. Близнюк того щоденника багато років перебував у Енн, але тепер ним заволоділа Сестра Юлія, а отже, і Джеган. Верна була повністю здивована повідомленням у щоденнику. А Річард ні. Він очікував чогось такого. Адже це він був тим, хто попросив Верну перевірити, чи немає повідомлень в її подорожньому щоденнику.

Джеган хотів зустрітися. Він сказав, що прийде один, але для його власної безпеки, в розумі одного з його людей. Він сказав, що Річард може привести на цю зустріч кого завгодно, скільки завгодно, хоч цілу армію, якщо забажає. Джеган навряд чи хвилювався за життя солдата. Імператор сказав, що, навіть якщо вони вирішать вбити цього солдата, йому все одно.

Річард знав не тільки зі свого власного досвіду, але і з досвіду Келен, що зловити соноходця в розумі іншої людини було неможливо. Вона розповідала, що торкнулася людини, захопленої Джеганем, своєю силою, але навіть притому, що на нього ця сила подіяла, імператор зумів легко уникнути небезпеки. Незважаючи на талановитих людей поруч з Річардом, він не плекав ілюзій, що хтось з них міг бути в стані спіймати соноходця. Звичайно, солдат би помер. Але це було б тільки жертвою, яку повинна була принести людина для загальної справи, і це було єдине, що турбувало Джегана.

Ні, люди, яких привів з собою Річард, не мали своєю метою спробувати вбити Джегана через свідомість його маріонетки; Річард знав краще. Кожен з них був приведений з інших причин.

Міст, нарешті, опустився. Річард вже дав команді моста і охороні свої інструкції, тому, як тільки міст був опущений, він подав їм сигнал, і вони всі покинули дорогу.

Як тільки команда і охоронці віддалилися із зони чутності, Річард пішов через міст. Його оточення швидко послідувало за ним. Чоловік на іншій стороні постояв мить, заправивши великі пальці за пояс з зброєю, потім почав просуватися до середини моста і зайняв зарозумілу позу.

Коли вони зупинилися, темні очі чоловіка — темний погляд Джегана — зупинився на Ніккі. В той час, як повелитель, який дивився чужими очима, був без сумніву сердитий, сам молодий чоловік був вельми відкритий своій жадобі того, що він бачив. Він не звертав уваги ні на кого, крім білявої жінки, що стояла перед ним у відкритому чорному платті. Виріз її сукні був досить глибокий, і чоловік дуже зацікавився тим, що він бачив.

— Що ти хочеш? — Запитав Річард діловим тоном.

Очі людини спрямувалися на Річарда, але відразу ж повернулися до Ніккі.

— Так, люба, — сказав глибокий голос. — Я бачу, ти зуміла зрадити мене ще раз.

Ніккі обдарувала його тільки байдужим поглядом.

— Ти написав, що хотів зустрітися зі мною, — сказав Річард, зберігаючи спокійний голос. — Що ж стало для тебе настільки важливим?

Зарозумілий пильний погляд ковзнув на Річарда.

— Для мене це не настільки важливо, хлопчику, як для тебе.

Річард знизав плечима.

— Добре, для мене, і що тоді.

— Тобі небайдужі всі ці люди позаду тебе?

— Ти знаєш, що небайдужі, — сказав Річард зітхнувши. — Так що з цього?

— Гаразд. Я збираюся дати тобі шанс довести це. Слухай уважно, бо я не в настрої обмінюватися образами.

Річард хотів запитати людину-Джегана чи добре він сьогодні спав, але встояв проти спонукання себе до сарказму. Вони були тут для іншої мети.

— Тоді назови свою пропозицію.

Солдат підняв руку, досить кострубато, як припустив Річард, щоб вказати на палац, що підносився позаду них.

— У тебе там знаходяться кілька тисяч людей, які чекають своєї долі. Їх доля тепер повністю у твоїх руках.

— Саме тому вони називають мене лордом Ралом.

— Добре, лорд Рал, в той час, як ти захищаєш тільки себе, я представляю колективну мудрість всіх людей Ордена.

— Колективну мудрість? — Річард знову повинен був змусити себе не робити легковажних зауважень.

— Колективна мудрість — це те, що веде наших людей. Разом, тому що коли нас більшість, ми мудріші, ніж одиниці.

Річард дивився вниз, розглядаючи ніготь.

— Ну, взагалі-то, я вже грав з колективною мудрістю твоєї команди Джа-Ла і побив їх, що з одного, що з іншого боку.

Чоловік піддався на півкроку вперед, немов збираючись напасти. Річард стояв нерухомо, склавши руки, і, нарешті, підняв погляд і подивився прямо в очі Джегану. Людина зупинилася.

— Це був ти?

Річард кивнув.

— Так, що за пропозиція?

— Коли ми увійдемо туди — а ми обов'язково увійдемо — чоловікам на зразок цього молодого солдата, що стоїть перед тобою, гордості людей Старого Світу, що прийшли розтрощити віровідступників Нового Світу, буде дана повна свобода. Я надам твоїй уяві самій показати тобі, що такі чоловіки зроблять з твоїми ляльками в палаці.

— Я й так бачу, як гордість Ордена розглядає невинних людей. Я вже бачив результати їх колективної мудрості. Мені немає необхідності застосовувати уяву.

— Добре, якщо ти бажаєш, щоб це повторилося тут, тільки в десятикратно гіршому варіанті через те, що вони розсерджені твоїм впертим опором, і необхідністю знаходитися тут, щоб прокласти собі дорогу всередину: тоді, якщо ти не робиш нічого, вони прийдуть, вони увійдуть і вони вихлюпнуть свою помсту за все, що ти зробив нашим людям у них на батьківщині.

— Я вже все це знаю, — сказав Річард. — Це досить очевидно, врешті решт.

— Хотів би ти вберегти своїх людей від цього болю?

— Ти знаєш, що так.

Людина трохи випросталася, висловлюючи на обличчі посмішку Джегана.

— А ти знаєш, що в мене є твоя сестра Дженсен?

Річард здивовано кліпнув.

— Що?

— Дженсен у мене. Взагалі-то, вона дуже хороша собою. Її привели назад після того, як ми відвідали кладовище в Бандакарі, щоб виказати повага покійному.

Річард втратив хід думок Джегана.

— Якому покійному?

— Так адже Натану Ралу, звичайно.

Очі Річарда повільно закрилися, коли він згадав той надгробок.

— Милостиві духи, — прошепотів він собі.

— Виявляючи повагу могилі Натана Рала, мої представники натрапили на найцікавіші книги. Я вважаю, що про одну з них ти в особливості начувся: це «Книга Зниклих Тіней».

Річард пильно подивився на нього, але нічого не сказав.

— Так от, я впевнений, що ти вже обізнаний про те, що існує п'ять копій цієї книги. Фактично, я маю три з них. З того, що повідомили мені мої хороші Сестри, ти запам'ятав ще одну копію. Я не впевнений, де знаходиться п'ята, але припускаю, що вона може бути в будь-якому місці.

Вся справа в тому, що це не має ніякого значення. Розумієш, «Книга Зниклих Тіней», якою я заволодів разом з твоєю красивою маленькою сестричкою і декількома її друзями, не копія.

Річард спантеличено подивився на людину.

— Не копія? Тоді, що ж це?

— Це — оригінал, — сказав Джеган своїм глибоким голосом, виглядаючи вельми задоволеним собою. — Оскільки вона — оригінал, мене тепер не хвилює, яка з цих п'яти є однією істинної копією і які чотири — помилковими. Мене це більше не стосується, оскільки я тепер маю оригінал.

Річард зітхнув.

— Зрозуміло.

— Крім цього, у мене тепер також перебувають усі три шкатулки Одена. Мій друг і соратник Сікс була досить люб'язна і надала мені третю.

Темні очі звернулися на Ніккі.

— Вона забрала її з Замку Чарівників. Запитай у Ніккі. На щастя, Ніккі оговталася від контакту з цією відьмою. Я був би дуже незадоволений, якби вона померла.

Річард знову склав руки.

— Значить, «Книга Зниклих Тіней» у тебе, а тепер ще й всі три шкатулки Одена. Звучить так, ніби ти міцно тримаєш ДжаЛайдін в своїх руках. Так чого ж ти хочеш від мене?

Солдат попереджуюче похитав пальцем.

— Ти знаєш, чого я хочу, Річард Рал. Я хочу потрапити в Сад Життя.

— Я впевнений, що хочеш, але я не думаю, що було б правильно з мого боку дозволити цьому статися.

— Я пропоную, щоб ти подумав про всіх цих людей там і запитав себе, наскільки правильним було б для них, якби ти не погодився. Бачиш, ми все одно збираємося увійти. Питання тільки в тому, коли, і що трапиться, якщо ми дійсно увійдемо. Якщо ти змусиш мене пробиватися всередину силою, то, як я вже сказав, я повинен буду дозволити своїм чоловікам виплеснути їх помсту на кожну людину всередині — кожного чоловіка, жінку і дитину. Я очікую, що це буде жахливим, таким, що виходить за межі їх самої дикого уяви. Але, якщо ви здастеся…

— Здамося?! — Крикнула Верна. — Ти що, з розуму вижив?!

Річард змусив її замовкнути, злегка піднявши руку. Потім знову повернувся до Джегана.

— Продовжуй.

— Якщо ви здастеся, то я не буду шкодити палацу.

— Якщо ми вирішимо здатися, з якого дива тобі зберігати його? Я звичайно сподіваюся, що ти не чекаєш, ніби я вважаю, що в тобі є необхідне благородство, щоб дотримати таку угоду.

— Ну, розумієш, ми планували побудувати великий палац, який був би штабом Імперського Ордена. Сам брат Нарев стежив за цим проектом. Але ти поклав край цій мрії наших людей. Ми могли б почати заново будувати такий палац… — людина зробила поблажливий жест. — Але для нас було б набагато більш підходящим, враховуючи те, що ти відібрав у нас палац, взяти твій і правити з нього, для науки всім, хто посміє кинути виклик Братству Ордена, щоб усі знали, що виходить з таких дурних спроб. Це місцезнаходження влади Ордена стало б підтвердженням всьому. Звичайно, після того, як ти станеш свідком відкриття правильної шкатулки Одена, я буду змушений стратити тебе.

— Зрозуміло, — сказав Річард.

— Досить швидкою смертю, але не дуже швидкою. Я хотів би, щоб ти заплатив за деякі з твоїх злочинів, в кінці кінців.

— Як зворушливо.

— Так, але твої люди залишилися б в живих. Хіба ти не турбуєшся про них? Хіба в тебе немає ніякого співчуття? Вони повинні будуть прийняти вірування Ордена, які є, врешті-решт, моральним законом Самого Творця; але мої люди їм докучати не будуть.

— А це вже не дуже зворушливо, — сказав Річард, стоячи зі все ще складеними руками.

Солдат незграбно потиснув плечима, немов маріонетка, яку потягнули за нитки.

— Гаразд, це — твої єдині два варіанти. Або я, в кінцевому рахунку, проб'ю собі дорогу всередину, проллю річку крові, дозволяючи моїм людям робити те, що вони хочуть з твоїми людьми і твоїм палацом, в той час, як мої Сестри і я будемо робити те, що нам потрібно в Саду Життя; або ти нарешті приходиш в себе і дозволяєш своїм людям жити в світі, в той час як мої Сестри і я будемо робити те, що нам потрібно в Саду Життя. У будь-якому випадку, я отримаю Сад Життя в своє особисте користування. Єдине питання, наскільки скоро, і скільки крові й страждань це буде коштувати твоїм людям.

— Ти ніколи не зможеш увійти. Ти думаєш, що ти ввійдеш, але ти не зможеш. Ця ще одна можливість, яку я можу розглядати.

— Не зовсім, — сказав Джеган, посміхнувшись через заступника. — Бачиш, у мене завжди є запасний варіант у вигляді допомоги Сікс. Їй не потрібно ні з ким битися, щоб потрапити в палац. Вона може просто перемістити нас всередину, як зробила це колись сама. Крім того, якщо вже бути зовсім милосердним, я можу завжди забігти вперед і зробити все найлегшим шляхом, просто використавши книгу по її прямому призначенню — щоб відкрити правильну шкатулку.

— Тобі потрібен Сад Життя.

Чоловік зробив недбалий жест.

— Скриньки були створені до Саду Життя. Ніщо не вказує на те, що вони повинні бути відкриті в подібному місці — потрібно просто стримуюче поле — наскільки мені пояснили Сестри. Мої Сестри, так само, як і Сікс, поінформували мене, що, не дивлячись на те, що Сад Життя був побудований, як стримуючий поле спеціально для шкатулок Одена, вони все одно можуть бути відкриті безпосередньо там, де вони знаходяться.

Річард вп'явся поглядом у чоловіка, що стоїть перед ним.

— Без певного стримуючого поля, пропонованого Садом Життя, було б надзвичайно небезпечно намагатися відкрити одну з скриньок. Будь це інакше, кілька несуттєвих помилок мали б шанс зруйнувати світ життя.

Джеган знову посміхнувся дуже злісною посмішкою.

— Цей світ, це життя, є перехідними. Тільки наступний світ має значення. Зруйнувати цей мерзенний, жалюгідний світ, це нещасне життя, було б великою послугою Творцеві. Ті з нас, хто служив його справі через Братство Ордена, будуть винагороджені в вічному загробному житті. Ті з вас, хто виступив проти нас, потраплять у вічну пітьму під Володаря. Припинення існування цього жалюгідного світу з метою його порятунку було б благородним актом, гідним великої нагороди.

Так що, як бачиш, Річард Рал, в цьому раунді Джа-Лайдін, так чи інакше, перемога буде за мною. Я просто надаю тобі шанс вибрати, як ти хочеш, щоб це закінчилося.

Поки Річард спостерігав за людиною, вітер проніс мимо нього курний лист. Він знав з того, що вивчив, і з розказаного Ніккі, що Джеган не блефує про те, що він здатний відкрити шкатулки поза Садом Життя. Він також знав, наскільки це було б небезпечно. На жаль, він також розумів, що Орден дійсно не хвилювало, чи загине все життя чи ні. Вони цінували смерть, а не життя. Навіть якщо б Річарду вдалося якимось чином усунути Джегана, насправді це нічого б не змінило. Він всього лише втілював вірування Ордена, він не створював їх.

Зрештою, навряд чи він був найнебезпечнішою частиною Ордену. Небезпечними були жорстокі вірування, які викладало Братство. Джеган був просто худобою, яка запроваджувала у життя ці вірування.

— Я не думаю, що можу прямо зараз прийняти таке рішення.

— Я розумію. Я дам тобі деякий час, щоб обміркувати це. Трохи часу, щоб піти в зали Палацу і подивитися в очі тих жінок і дітей, про яких ти так дбаєш.

Річард кивнув.

— Це — одна з тих речей, про які я повинен подумати. Потрібно багато прийняти в розрахунок. Це займе час.

Людина посміхнувся.

— Звичайно. Не квапся. Я даю тобі кілька тижнів. У тебе є час до молодика. — Чоловік почав відвертатися геть, але потім різко обернувся. — О, ще одна річ, — його темний погляд ковзнув до Ніккі. — Ти повинен будеш віддати мені Ніккі, як частину угоди. Вона належить мені. Вона повинна повернутися.

— А що, якщо вона не хоче повертатися на твою сторону?

— Можливо, я неясно висловився. Не має значення, чого вона хоче. Вона повинна бути повернута мені. Це досить зрозуміло?

— Так.

— Добре, — сказав він з поблажливою посмішкою. — Тоді завершимо на це нашу розмову. Ти повинен до молодика віддати мені палац і Ніккі.

Чоловік повернувся, щоб оглянути армію, що розташувалася нижче, потім тупо підійшов до краю мосту і, не сказавши ні слова, ступив у порожнечу. Він навіть не кричав, падаючи крізь висхідні потоки повітря.

Джеган хотів тільки, щоб Річард зрозумів, як мало його турбує життя, і як легко він може забрати його.

Верна і Кара почали викрикувати заперечення і сердиті зауваження. Річард підняв руку.

— Не зараз. Обдумайте все. Я повинен зробити деякі речі.

Він подав сигнал команді моста спуститися назад вниз.

— Підняти міст, — сказав він, ідучи по дорозі вверх, коли порівнявся з ними.

Кулаки вітально стукнули в серця.

* * *

При мерехтливому світлі факела, зосередившись і повністю занурившись в роботу, Річард пальцем виводив наступний елемент на магічному піску. Спочатку проговоривши для впевненості слова про себе, він, нарешті, глянув на темні вікна, потім почав шепотіти заклинання вголос по древнєд'харіанськи.

Через передні вікна, далеким куточком підсвідомості, він бачив місячне світло. Лише днем раніше, Джеган поставив йому умову до сходу нового місяця здати Палац. Місячне світло день за днем буде убувати, поки вони остаточно не поринуть в повний морок.

Річард вислухав Верну, генерала Мейфферта і тверду думку Кари, що вони не збираються капітулювати. Верна вважала, що, віддавши палац, вони покажуть тим самим, що злочинні переконання Джегана вірні, саме тому вона пропонувала боротися до останньої краплі крові; Генерал Мейфферт вважав, що це не більше, ніж хитрість Джегана, і було б нерозумно вірити, що Джеган дотримає слова, а тому вони ніколи не здадуться; Кара вважала, що їм все одно судилося померти, тому вона пропонувала забрати з собою якомога більше людей Джегана, перш ніж розлучитися з життям. Натан і Ніккі всього лише вислуховували аргументи, так і не вирішивши, що краще — здатися чи битися.

Річард звернув увагу, що всі їх ідеї пов'язані з тим, як краще розлучитися зі своїм життям, а не на те, як вижити. Всі вони думали про проблему, а не про її вирішення. Річард знав, що є лише один єдиний спосіб — добути шкатулки Одена, але всі інші навіть не хотіли про це чути.

Мить за миттю крізь пальці витікав дорогоцінний час. І Річард розумів, що більше немає часу чекати. Він відчував нищівний вантаж відповідальності, яку він повинен був покласти на свої плечі. Саме тоді Річард усвідомив, що часу дійсно більше немає, готовий він чи ні, але настав час приступати.

Він зберігав байдужість, вимовляючи заклинання одне за іншим, так само, як і безпристрасно виводив форми заклинань. Його емоції лише виходили від переживань за Келен, про людей, які йому були дорогі, і альтернативу, що він надасть їм.

Річард повинен був постійно нагадувати собі про те, що не можна даремно витрачати час, дозволяючи собі думати про щось зайве, а замість цього він повинен як можна доцільніше його використати.

Зараз у нього не було в розпорядженні ні шкатулок Одена, ні «Книги Зниклих Тіней", але, тим не менш, він знав з книг, які вони вивчили з Ніккі, особливо «Книгу Життя», яка давала знання, як правильно задіяти шкатулки Одена, що цей ритуал — необхідна складова для знищення заклинання Вогняного Ланцюга. Протистояти цьому закляттю — ось що було головною причиною створення цих скриньок. Якщо Річарду представиться шанс скористатися ними, то він повинен бути у всеозброєнні. Це була одна з тих речей, в яких у нього не було ніякого вибору. Все було просто — або він зробить це, або він ніколи не відкриє шкатулки.

Чим раніше він зробить спробу, тим раніше вони будуть знати, спрацює це чи ні. Він або виживе, або помре. Якщо він не врятується, то в цьому випадку у Ніккі, Натана та Верни буде більше часу для продумування іншого способу відвернути невідворотне.

У імператора було безліч варіантів, у Річарда — жодного.

У Джегана, який відкрив шкатулки через Сестру Юлію, не було необхідності пов'язувати себе з підземним світом. Сестра Юлія була Сестрою Тьми. Вона вже мала зв'язок з підземним світом, необхідний для використання магії Одена. Річард же повинен був створити свій власний зв'язок і знайти спосіб досягти того, що було необхідно, щоб змусити магію Одена знищити дію Вогняного Ланцюга.

Заклинання, як казала йому Ніккі, так само, як і форми заклинань, були причиною і наслідком. Річард був належною людиною, наділений необхідною силою, щоб зображати потрібні заклинання і зачитувати вголос необхідний текст. Його дар доповнював те, що вимагалося елементам закляття, поки він виводив їх на магічному піску. Причина і наслідок — Ніккі переконала його. Відсторонитися від відчуттів. Він вважав, що Ніккі права. Вони всі покладалися на її переконання.

Натан, також сподівався на її правоту. Але найбільше Пророка турбувала Велика Порожнеча і наскільки близько вони до неї підібралися.

Річард пам'ятав, як Уоррен завжди іменував шкатулки Одена «вратами». У той час, коли Річард був у Палаці Пророків, Уоррен говорив, що якщо неправильно відкрити шкатулки, то може порушитися завіса, і Володар підземного світу зможе пробратися в світ живих через браму, що відкриється. Оскільки шкатулки були перепусткою для Володаря в світ живих і допомагали йому подолати завісу, то вони були і одночасно вратами у світ мертвих.

Але вони могли бути і вратами для Великої Порожнечі, яку передрікав Натан.

З того самого моменту, як Річард почав малювати, настала найважливіша складова частина Одена, як такого. Річард усвідомлював, що спроба подорожі в підземний світ може цілком увінчатися його власною великою порожнечею.

Річард знову і знову згадував про довірчу розмову з Натаном. Якщо Річард все зробить правильно цієї ночі, то Натан ще раз опинявся перед необхідністю зайняти місце лорда Рала. Вони не могли дозволити собі залишати людей без лорда Рала навіть протягом короткого проміжку часу, якщо Річард пропаде. Він сказав пророку, що, якщо що-небудь піде не так, як треба, то Натан повинен діяти на свій розсуд.

І ось зараз Річард, будучи абсолютно голим, пригладив рукою наступну ділянку, створюючи поле, що передрішає основну ідею. Він почав креслити складні пентаграми, які виходять з центру найбільшої з них. Кожен з цих елементів окремо являли собою ті чи інші символи, які він малював незліченні години, практикуючись на звичайному папері. Ніккі стежила за ним через плече, коли він малював ці символи, направляючи кожен його рух. Але тепер вона не могла йому допомогти. Річард повинен був зробити все сам, без сторонньої допомоги. Він був тим, кого назвали гравцем. Це повинна була бути його власна робота, створена виключно його власним Даром.

Смолоскипи, чиє полум'я плавно коливалося в нерухомому повітрі, проливали світло на пісок, відкидаючий іскристе призматичне світіння. Ті крихітні іскорки переливчастого світла були прекрасні. Вони змусили його зануритися у свій власний світ. У певному сенсі, він дійсно зникав з цього світу.

Оскільки Річард почав малювати заключні елементи, він максимально сконцентрувався на малюнку. Він зосередився виключно на створенні кожного складового елементу під час їх промальовування, впроваджуючи їх в загальний зміст форми заклинання не просто абстрактно, а й матеріально. Коли Річард зображував ці символи на собі і на гравцях своєї команди, він виявив, що вигляд тих елементів мав багато спільного з використанням його меча. Немов це були рухи з мечем, ритмом, ходом дій.

Як тільки він розправився з цим, на довершення всього, тепер мав відбутися виклик речей, власне, з самого підземного світу, кожне заклинання з яких містило елементи танцю зі смертю. Це якраз були ті, що ставилися до критичних елементів, які наносилися в певний час, і повинні були бути виконані бездоганно. Але, по більшій частині, малювання заклинань було втіленням танцю зі смертю.

Саме тим чином, яким він бився з мечем в руках, щоб залишитися в живих, несучи смерть тим, з ким він боровся, заклинання наближали його до грані між життям і смертю. Коли він боровся з мечем, він знав, що будь-яка помилка призведе його до швидкої загибелі. Рухи, які він робив з мечем, не тільки повинні були бути правильними, але їх потрібно було зробити точно у визначений час і належним чином. Виконання зображень форми заклинання нічим не відрізнялося по суті. Кожен рух мав бути виконаний виключно точно. Будь-яка помилка привела б до миттєвої смерті.

У той же час, це було якесь збуджуюче почуття. Він тренувався довгими годинами. Він знав форми. Він наносив їх на себе і на свою команду. Тепер він віддався промальовуванню форм, ударів, перетинів і уколів — все це ніби в русі з постійною неминучим прагненням до появи смерті, але уникаючи самої анігіляції. Він забрався на самий краєчок життя, саму останню межу існування. Він рухався серед форм так, як ніби рухався серед ворогів, просувався між пастками смерті, що підкрадалася до нього.

Зараз він відчував ті ж почуття, немов тримав в руках Меч Істини. За суттю, все було схоже. З того першого дня, коли Зедд передав Річарду Меч Істини через стіл зовні його будинку, Річард насправді вже був підготовлений до цього.

Він відчував, що піт капав з його обличчя, від старанності, з якою він працював. Він втратив відчуття часу, вимальовуючи кожну форму, опрацьовуючи кожен елемент, щоб завершити і не дозволяв чому б то не було відвернути свою увагу, інакше він може зробити помилку. Він був ніби частиною цього зображення. Він малював практично з тим же сприйняттям, з яким він вів битву мечем, коли користувався Мечем Істини. Навіть вигин його брів був точно таким же. Він додавав кожен елемент, наносив кожен штрих, кожну криву з тією ж точністю, з якою він сік своїм мечем або з тією точністю, коли різцем висікав скульптуру. Він застосовував ту ж саму майстерність, що й при використанні клинка. Одночасно він і руйнував, і створював.

І коли він, нарешті, зрозумів, що промалював кожний символ, завершив кожну форму заклинання, з'єднав всі елементи, — він сів прямо. Він пильно оглянув магічний пісок і, нарешті, перейнявся повним жахом того, що постало перед ним. Він оглянув Сад Життя. Він жадав побачити красу перед тим, як зіткнеться зі світом мертвих.

Нарешті, він сів схрестивши ноги і поклав свої руки на коліна, розгорнувши долоні догори. Плавно опустив повіки. Зробив глибокий вдих. Це був останній момент, коли він міг зупинитися. Ще мить і вже буде занадто пізно що-небудь міняти. Річард підняв голову і розплющив очі.

На древнєд'харіанській мові він прошепотів: «Прийди до мене!»

На мить стало дуже тихо, в цій зловісній тиші він міг почути лише м'яке шипіння факелів навколо чарівного піску, як раптом дикий рев наповнив повітря і здригнулася земля.

З центру іскристого білого піску, з центру форм заклинань, почала підноситися біла фігура, схожа на білий згусток диму. Звиваючись навколо себе, кружачи лійкою і вихором, це щось сходило з піску, вимальовуючи вгору своє власне заклинання. Поки воно сходило, піднімаючись все вище, магічний пісок під ним розкривав отвір, дозволяючи мороку смерті впровадити зяючу порожнечу в світ життя.

Річард спостерігав, як біле щось, піднімаючись з порожнечі, приймає обриси у вигляді фігури в коливній білій мантії. Наче квітка, що прагне розкрити свій бутон назустріч життю і світлу, фігура розводила руки до тих пір поки невагома Манту не повисла в спадаючих складках від широко розставлених рук. Фігура парила, зависнувши над чорною порожнечею посеред чаклунського піску. Річард піднявся і встав перед нею.

— Дякую тобі за твою появу, Денна.

Вона у відповідь посміхнулася йому своєю все тієї ж красивою, сяючою, але в той же час непомірно сумною усмішкою.

Оскільки Річард уважно дивився на неї, вона простягнулася і торкнулася його щоки. У цьому дотику було стільки любові, скільки Річарду ще не доводилося відчувати. У момент цього дотику він зрозумів, що буде в повній безпеці з нею… в такій безпеці, яка може бути тільки у світі мертвих.

З тіні дерев, з того місця де Річард просив Ніккі чекати, вона здивовано спостерігала, як Річард стояв перед м'яким сяйвом неземної фігури. Вона була неймовірно прекрасним створінням, духом досконалої чистоти і гідності.

Ніккі відчула, як сльози струмують по її щоках від споглядання доброго духа там попереду неї. Її серце наповнилося радістю, і разом з тим страхом за Річарда, за те місце, куди його заведе цей дух.

Коли світла фігура в білих шатах покровительственно обвила рукою Річарда, відриваючи його від світу життя, Ніккі вийшла вперед на світло смолоскипів. Її чоло покрилося бісеринками поту, поки вона спостерігала, як сяюча фігура м'яко спірально опускалася в пітьму, зникаючи.

— Благополучної подорожі тобі мій друг, — шепотіла вона, — Благополучної подорожі.

Але потім, перш ніж врата встигли повністю закритися, перш ніж іскристий чаклунський пісок заживив свою рану, чорна форма згустилася в повітрі над ними. Це Щось, завихрюючи себе щільною лійкою, опустилося слідом за ними в морок.

Звіра манило до Річарда, коли він користувався Даром, а тепер ця гонитва продовжиться внизу, в його власній реальності.

* * *

Келен кинула ще одну гілку у вогнище. Іскри піднімалися в вечірнє повітря, ніби прагнучи піти за зникаючими оранжево-червоними спалахами західного неба, які все ще було видно через голі гілки. Вона піднесла руки до вогню і затремтіла, потерши їх одна об одну. Це буде холодна ніч.

Легко споряджені, у них було лише по одній ковдрі. Принаймні, у неї ще був плащ. Але на холодній землі всю ніч можна провести без сну. Зате хвойних дерев навколо було повно, так що вона зрізала кілька великих гілок для ночівлі. Однак якими б товстими не були ці гілки, вони погано захищали від вітру. Але тепер, після того, як нічний вітер нарешті затих, їм більше не потрібно було будувати укриття. Келен всього лише хотіла чим-небудь перекусити і потім лягти спати.

А до того, як вони розпалили багаття, вона розставила тенета, сподіваючись зловити кролика — навіть якщо вони і не поїдять цієї ночі, можливо, їм більше пощастить вранці перед відходом. Самуель зібрав великий запас дров для багаття і розпалив вогонь. Після чого він пішов на кам'янистий берег сусіднього струмка, щоб набрати води.

Келен моторошно втомилася і хотіла їсти. Запаси їжі, що вони прихопили в таборі Імперського Ордена, підходили до кінця — хоч вони й не часто зупинялися для їжі чи відпочинку. Якщо вони не зловлять кролика, їм доведеться задовольнятися сухарями і в'яленим м'ясом. У всякому разі, це все, що у них є. Однак і це довго не триватиме.

Самуель не хотів зупинятися, щоб спробувати добути ще їжі. Здавалося, він кудись страшенно поспішає. Вони знайшли кілька монет на дні перекидних торб, але поки що не бажали ризикувати, щоб закупити харчів в невеликих містечках, повз які вони проїжджали, Самуель переконав її триматися подалі від інших людей.

Він вважав, що солдати Імперського Ордена будуть за ними полювати. І враховуючи те, як сильно Джеган ненавидів її і як сильно він хотів помститися, у Келен не було ніяких аргументів проти його впевненості. Безсумнівно, солдати могли навіть наступати їм на п'яти. Ця думка змусила її затремтіти ще сильніше.

Коли Келен поцікавилась у Самюеля, куди ж вони прямують, він промовчав, лише вказавши на південний захід. Він запевнив її в тому, що вони направляються в безпечне місце.

На ділі ж він виявився дуже дивним супутником. Він мало говорив верхи на коні і ще менше в таборі. Де б вони не зупинилися, Самуель не насмілювався далеко відійти від неї. Вона сподівалася, що він лише хотів захистити її, тримати в безпеці, але це було більше схоже на стеження за своїм призом. З тих пір, як він визволив її з табору Ордена, Самуель жодного разу не намагався пояснити причини своїх дій. Лише раз, коли вона натиснула на нього, він повідомив, що зробив це, щоб допомогти їй. На перший погляд це звучало мило, однак, Самуель так їй і не розповів, звідки він її знає, чи звідки він дізнався про те, що вона була в полоні.

По тому, як він кидав на неї погляди, коли думав, що вона не бачить, Келен зробила висновок, що він, можливо, просто сором'язливий. Якщо вона натискала на нього з якогось питання, він втягував голову плечі і просто кивав. Іноді вона відчувала, що мучить бідолаху своїми розпитуваннями, і тоді вона залишала його у спокої. Тільки після цього він розслаблявся.

Вона знала, що Самуель зачарований нею. Він часто, здавалося, прагнув зробити все, щоб доставити їй задоволення. Іноді, нарізаючи ковбасу, він давав їй один шматок за іншим, поки дівчина не говорила йому, що їй вже вистачить і що він теж повинен поїсти. А часом траплялося, що, розсіяний через голод, він забував поділитися з нею до тих пір, поки вона не попросить.

Іноді, піднімаючи погляд, вона помічала, що він дивився на неї своїми дивними золотими очима. У такі моменти їй здавалося, що вона бачить підступну гримасу злодія. У такі моменти вона не відпускала руків'я ножа весь час, поки не лягала спати.

А часом, коли вона намагалася поставити йому запитання, він виглядав занадто боязким, щоб навіть подивитися їй в очі, не кажучи вже про те, щоб відповісти. Він схилявся до багаття, неначе сподівався стати невидимкою. Найчастіше Келен насилу вдавалося витягнути з нього лише «так» або «Ні». Однак його скритність йшла не від злоби, зверхності або байдужості. І коли, нарешті, з ним стало важко спілкуватися, і одержувані відповіді стали марні, вона припинила свої спроби.

Або він був болісно соромливий, або щось приховував.

У ці тривалі періоди мовчання Келен поверталася до думок про Річарда. Вона задавалася питанням, чи живий він ще або можливо вже загинув. Вона боялася, що знає відповідь на це питання, але не бажала вірити в неминучість його смерті. Вона все ще бачила його перед своїми очима, те, як ковзав його меч, те, як він сам рухався. Він настільки багато зробив, щоб допомогти їй втекти. Вона боялася, що він вже заплатив за це високу ціну.

Думаючи про Річарда на свіжому повітрі, Келен відчула, що тремтить не від холоду. Ця ніч була дивною. Щось змушувало відчувати її неправильність і порожнечу. Здавалося, світ став навіть більш самотнім місцем, ніж зазвичай.

Це було те почуття, що турбувало її найбільше — постійна, зростаюча порожнеча, що вона відчувала, жахлива самотність ізольованості від решти світу. Частина її життя пропала, і, до всього іншого, вона не пам'ятала, що це була за частина. Вона навіть не знала хто вона така, окрім того, що її ім'я Келен і що вона Мати-сповідниця. Коли ж вона запитала Самюеля, хто така сповідниця, він довгий час пильно дивився на неї, а потім знизав плечима. Вона ясно зрозуміла, що він знає відповідь, але не хоче говорити їй.

При згасаючому світлі дня вона підійшла до виснаженого коня, який щипав пучки довгої трави. У них не було скребка для чищення шкури, тому вона почала поплескувати долонею по величезній тварині, намагаючись таким чином почистити його, перевіряючи, чи немає у нього ран або саден. Пальцями вона прибрала грудки бруду з його ніг, потім зайнялася його черевом. Кінь повернув до неї свою голову, спостерігаючи за тим, як вона зчищає засохлу грязюку.

Йому подобалася її турбота і м'які дотики. Раніше його господарями були ті, хто й самі не далеко пішли від звірів і хто ні з ким і ніколи не зверталися з добротою і повагою, а тому він знав цінність і того, і іншого.

Коли вона закінчила чистити його ноги, вона гарненько почухала коня за вухами. Він м'яко заіржав, притискаючи до неї свою голову. Келен посміхнулася і почухала його ще, що доставило йому ще більше задоволення. Його великі очі закрилися, він потонув у її ласці. Їй був ближче цей кінь, ніж Самуель.

Для Самюеля ж кінь був всього лише конем. Він поспішав, і вона дозволяла йому покривати великі відстані. Келен так і не зрозуміла, була у нього якась мета, або ж він просто намагався від'їхати від Імперського Ордена якнайдалі.

Однак з тих пір, як він вибрав незмінний напрямок, Келен зрозуміла, що у нього є справжня мета. У такому разі, у нього була також причина туди дуже сильно поспішати. Але якщо у нього була мета, і він так прагнув до неї, то чому тоді він не бажав розповісти їй, куди вони їдуть?

Поки вона чесала у коня за вухами, той в подяку притиснув до неї свою голову ще сильніше. Вона посміхнулася того, як просто кінь дав їй зрозуміти, що хоче продовження. Схоже на те, що він в неї закохався.

Келен міркувала, а що якщо бути менш м'якою з Самюелем. Це не означало бути з ним навмисно холодною, але з тих пір, як він розгубив свою щирість — скоріше навіть став потайливий — вона вирішила довіритися своїм інстинктам і спілкуватися з ним тільки по-діловому.

Сидячи біля багаття на колінах і підкидаючи в нього ще дрова, Келен почула, як поспіхом повернувся Самуель. Вона знову перевірила нож на поясі.

— Зловив одного, — викрикнув він, як тільки підійшов до вогню.

Він тримав кролика за задні лапи. Вона ще ніколи не бачила Самюеля таким схвильованим. Напевно, він був дуже голодний. Вона присіла назад, посміхаючись.

— Гадаю тепер у нас є вечеря.

Схопивши в кожну руку по лапі, Самуель поспішно розірвав кролика на дві частини. Келен навіть схопилася від здивування, коли він поклав спливаючу кров'ю половину прямо перед нею. Самуель присів поруч, нахилившись до вогню, і почав жадібно поглинати свою половину кролика.

Спостерігаючи за тим, як він їсть сиру здобич, Келен здивовано втупилася на нього. Він відірвав зубами навіть шматок вовни і проковтнув його. Потім він став вгризатися, хрустячи кістками. Кров текла по його підборіддю — а він вже почав їсти нутрощі.

Від цього видовища її почало нудити. Келен відвернулася і стала дивитися на вогонь.

— Спробуй, — сказав Самуель. — Це дуже смачно.

Келен підняла другу половину і кинула йому.

— Я не дуже-то хочу їсти.

Самуель не став сперечатися. Він зайнявся її частиною кролика.

Келен відкинулася на спину, підклавши сідло під голову і роздивляючись зірки. Щоб відволіктися від думок про Самуеля, вона знову стала думати про Річарда, розмірковуючи про те, хто ж він насправді і що ж його з нею пов'язувало. Вона згадувала його манеру володіння клинком. І багато в чому їй це нагадало її власний стиль ведення бою. Вона ніяк не могла пригадати, хто навчив її всьому, що вона знає. А поки Келен бродила в своєму внутрішньому світі, повному туманних міркувань, на небі неквапом сходив повний місяць.

Вона стала роздумувати про те, чи варто їй залишатися з Самюелем. Він врятував її життя, але тільки після підказки, після того, як Річард пояснив, що потрібно зробити. Вона вважала, що він, безсумнівно, заслужив її подяку. Але навіщо ж їй залишатися з ним? Він не бажав відповідати на її питання. І вона не була перед ним у боргу за його наполегливу відданість. Келен вважала, що повинна піти своїм шляхом.

Вона раптом зрозуміла, що навіть якщо залишить Самюеля і поїде своєю дорогою, то куди ж вона попрямує без будь-яких знань про себе? По дорозі вона бачила ліси і гори, але Келен не знала, де вона знаходиться. Вона навіть не знала, де виросла, де живе, до якого місця вона належить. Вона не впізнавала землі, по яких вони їхали, і не могла пригадати які-небудь міста або села крім тих, через які вона пройшла разом з Сестрами, які полонили її. Вона загубилася в світі, в якому ніхто не знав її, і який вона не пам'ятала сама.

Коли Келен помітила, що місяць піднявся над вершинами дерев, вона кинула погляд на Самюеля. Той вже давним-давно закінчив з їжею.

Він полірував лежачий на колінах меч.

— Самуель, — покликала вона. Здавалося, цим вона вирвала його з трансу. — Самуель, мені потрібно знати, куди ми прямуємо.

— Туди, де ми будемо в безпеці.

— Ти мені це вже говорив. Я поїду з тобою далі, тільки якщо…

— Але ти повинна! Повинна їхати зі мною! Прошу тебе!

Келен збентежив такий сплеск емоцій. Його очі були широко розкриті, схоже, він був щиро стурбований.

— Чому ж?

— Тому, що я відведу нас в безпечне місце.

— Можливо, я сама зможу подбати про свою безпеку.

— Але я можу відвести тебе до того, хто допоможе тобі відновити пам'ять.

Він завоював її увагу. Вона присіла.

— Ти знаєш когось, хто може повернути мені мої спогади?

Самуель почав енергійно кивати.

— І хто ж це?

— Друг.

— І чому це я повинна повірити, що ти говориш правду?

Самуель опустив погляд на сяючий меч у нього на колінах. Він провів пальцем по всій його довжині.

— Я — Шукач Істини. На тебе накладено заклинання, яке викрало твою пам'ять. А у мене є друг, який може допомогти тобі повернути своє минуле, повернути себе.

Серце Келен раптово забилося від такої несподіваної перспективи відновити її пам'ять. У мить ока всі інші питання стали несуттєві.

Ніколи ще Самуель не говорив їй, що він Шукач Істини. Вона не знала, хто такий Шукач Істини, але побачила слово «істина», вплетене золотим дротом в срібний ефес меча. Схоже, цей титул надавався лише тим, хто з великим небажанням ділилився будь-якою інформацією.

— І коли ми зустрінемо цю людину?

— Скоро. Вона вже близько.

— І як ти це дізнався?

Самуель підняв погляд. Його жовті очі пильно дивилися на неї, в темряві схожі на лампи-близнюки.

— Я можу її відчувати. Ти повинна залишитися, якщо хочеш повернути своє минуле.

Келен подумала про Річарда з цими його дивними символами, якими він був весь оздоблений. Ось це було те, що насправді цікавило її. Вона пристрасно хотіла дізнатися, що її пов'язує з цим сірооким чоловіком.

* * *

Річард розумів, що це був його єдиний шанс. Темрява, з якою ніщо не могло зрівнятися, оточувала його з усіх боків. Вона душила, жахала і тиснула на нього. Денна намагалася захистити його, але у неї не вистачало сил навіть для того, щоб зупинити це. І ні в кого б не вистачило.

— Ти не можеш, — почув він, як голос Денни шепоче в його голові. — Це місце — порожнеча. Ти не можеш так вчинити.

Але Річард знав, що це його єдиний шанс.

— Я повинен спробувати.

— Якщо ти це зробиш, то станеш беззахисним перед цим місцем. Ти будеш позбавлений свого захисту. Ти не зможеш більше тут залишатися.

— Я виконаю те, що повинен.

— Але тоді ти не зможеш знайти дорогу назад.

Річард в муці закричав. Створена ним захисна структура заклинань була роздроблена. Темрява з усіх боків просочувалася і проривалася до його життєвої сили. Це було місце, яке не терпить життя. Це було місце, яке існувало, щоб висмоктувати життя в темну нескінченність порожнечі.

Звір пішов за ним в порожнечу Підземного Світу, і тепер Річард був спійманий в його володіннях.

Повернення назад тепер вже не хвилювало його. Ця можливість була вже втрачена. Його зв'язок з точкою входу пропав, розбитий Звіром, коли він проривався крізь завісу захисних заклинань. Більше не існувало шляху назад в Сад Життя, не було можливості знайти що-небудь в самому центрі порожнечі.

Тепер мало значення тільки втеча, порятунок від Звіра.

Він був створений за допомогою магії Збитку і знаходився в світі магії Збитку. Таким чином, Річард був спійманий в лігві цього створіння. У цьому місці нізвідки було чекати допомоги. Денна нічого не могла вдіяти з таким породженням магії в його власній стихії.

І не було шляху назад в Небесні Чертоги, де звід з каменю був, як вікно, крізь яке було видно небо. Здавалося, це було вже давним-давно, нескінченно далеко по той бік вічного небуття. Його зв'язок з цими спогадами загубився десь у темряві.

Коли він відчув, як болісні кігті смерті рвуться до нього, єдине, чого він хотів це вирватися. Його розум утримував ті істотні мотиви, через які він відправився в обійми смерті. А Звір намагався вирвати їх у нього. Навіть ціною свого життя, Річард повинен був не дати цьому статися. Якщо він втратить ці головні спогади, тоді не стане і сенсу повертатися назад у світ життя.

— Я повинен зробити це, — вигукнув він, пересилюючи оглушливий біль через те, що його душу розривало на частини.

Денна обвила його руками, відчайдушно намагаючись захистити, але від смертельних обіймів, в які потрапив Річард, не було ніякого захисту. Вона нічого не могла з цим вдіяти, незважаючи на її прагнення захистити його. Вона була його захисником в цьому світі, але тільки в якості провідника, щоб допомогти йому знайти шукане, утримуючи його якнайдалі від небезпек, які могли навіки затягнути його в темні глибини. Вона не була захистом від породжень тьми, і вона не мала можливості зупинити чаклунську тварюку, яка навіть не існувала.

— Я повинен! — Закричав він, знаючи, що годі й намагатися.

Мерехтливі сльози покотилися по прекрасному, сяючому обличчю Денни.

— Якщо тобі це вдасться, я не зможу захистити тебе.

— А якщо я не зможу, то, як ти думаєш, що стане зі мною?

Вона сумно усміхнулася.

— Ти тут помреш.

— Тоді хіба у мене є вибір?

Вона почала відпливати від нього, і тільки рука ще утримувала його.

— Ні, — виголосив її оксамитовий голос у нього в голові. — Але я не зможу залишитися з тобою, якщо ти це зробиш.

Долаючи біль, який скрутив його від тиску Звіра, Річард зумів кивнути.

— Я знаю, Денна. Спасибі тобі за все, що ти для мене зробила. Це був справжній дар.

Її сумна усмішка все розширювалася в міру того, як вона віддалялася далі.

— Для мене теж, Річард. Я люблю тебе.

Річард ще відчував її пальці, торкаються до нього. Він знову кивнув їй.

— Так чи інакше, ти назавжди залишишся в моєму серці.

Він відчув її поцілунок на своїй щоці.

— Спасибі тобі, Річард, перш за все за це.

А потім вона пішла.

Після того, як вона зникла, і Річард раптово залишився один у повній порожнечі, з усіх боків охоплений самотністю і темрявою, він вивільнив магію Приросту проти Звіра в світі, де вона не могла існувати.

У цю мить, коли саме серце порожнечі стрясло від появи магії Приросту, Звір, не винісши непримиренного зіткнення між тим, що є, і тим, чого немає, між світом живих і світом мертвих, раптово опинився без якого-небудь захисту від магії Приросту в світі магії Збитку, і припинив своє існування відразу в обох світах.

Одразу ж Річард відчув приголомшливу зміну одночасно з усіх сторін. Несподівано він відчув землю у себе під ногами. Не зумівши встояти, він звалився посеред купи черепів. Дико розмальовані оголені чоловіки сиділи довкола нього.

Здригаючись від болю і шоку, він відчув на собі їх заспокійливі, втішаючі руки. Звідусіль лунали слова, яких він не розумів. Але він впізнав їх особи, як тільки побачив їх. Він дізнався свого друга Савідліна. А на чолі їх кола він зауважив Птахолова.

— Ласкаво просимо в світ живих, Річард-з-характером, — вимовив знайомий голос. Це був Чандален.

Все ще задихаючись, Річард здивувався зловісним обличчям, що спостерігали за ним. Вони були оздоблені дикими візерунками з чорної і білої глини. Раптово він упізнав ці символи. Коли він уперше прийшов до цих людей і попросив про раду, він подумав, що чорна і біла глина була просто випадковими візерунками. Тепер то він знав, що це не так. Вони мали значення.

— Де я?

— Ти в будинку духів, — вимовив Чандален глибоким, потойбічним голосом.

Чоловіки навколо, що говорили своєю дивною мовою, були старійшинами Племені Тіни. І це була їхня Рада. Річард оглянув будинок духів. Це було та село, де він одружився на Келен. Саме тут вони провели свою першу шлюбну ніч. Чоловіки допомогли Річарду піднятися.

— Але що я тут роблю? — Запитав він Чандалена, все ще невпевнений у тому, спить він чи помер.

Чоловік повернувся до Птахолова. Вони обмінялися кількома словами. Чандален повернувся назад до Річарда.

— Ми думали, ти знаєш, і зможеш розповісти нам. Нас попросили скликати для тебе Раду з духами. Нам повідомили, що це питання життя і смерті.

Обережно відійшовши від колекції черепів предків, Річард насупився.

— І хто це просив вас про Раду?

Чандали прочистив горло.

— Ну, спочатку ми подумали, що це можливо дух.

— Дух, — пильно дивлячись на нього, сказав Річард.

Чандали кивнув.

— Але потім ми зрозуміли, що це чужинець.

Річард нахилив до нього голову.

— Чужак?

— Вона прилетіла на звірі, а потім… — Зупинився він, коли побачив вираз обличчя Річарда. — Ходімо, вони тобі все пояснять.

— Вони?

— Так, чужаки. Підемо.

— Але я голий.

Чандали кивнув.

— Ми знали, що ти з'явишся, і тому приготували одяг для тебе. Підемо, вони тут на вулиці, і ти зможеш поспілкуватися з чужинцями. Вони з нетерпінням тебе чекають. Вони боялися, що ти вже не з'явишся. Ми тебе чекали тут дві ночі.

Річард прикинув, що це могли бути Ніккі та можливо Натан. Хто крім Ніккі стільки знав, щоб провернути таку справу?

— Дві ночі… — прошепотів Річард, якого вивели за двері між старійшинами, які торкалися до нього, поплескували по плечу і торохтіли вітання. Незважаючи на настільки несподівані обставини, вони були раді бачити його. Все-таки він був одним з них, одним з людей Племені Тіни.

На вулиці було темно. Річард звернув увагу на вузький серп місяця. Помічники чекали старійшин з їх одягом. Один з них вручив Річарду штани, зроблені з оленячої шкіри, і таку ж куртку.

Як тільки Річард одягнувся, група людей провела їх прямій в прохід. Здавалося, Річард повернувся в минуле. Він пам'ятав ці ходи між хатинами.

Річард жадав побачити Ніккі. Він не міг дочекатися того, щоб дізнатися що сталося, і звідки вона дізналася про те, як допомогти йому врятуватися. Можливо, це пророк дізнався, з якою проблемою він зіткнеться, а вона, можливо, придумала спосіб його порятунку, давши йому спосіб повернутися назад в світ живих. Йому не терпілося сказати їй про те, що йому вдалося зробити у Підземному світі.

Птахолов обняв Річарда за плече і почав говорити слова, яких Річард не розумів. Чандален відповів йому, а потім звернувся до Річарда.

— Птахолов хоче, щоб ти знав, що він усе своє життя спілкувався з духами предків, але він ще ніколи не бачив, щоб хтось з наших людей повертався зі світу духів.

Річард підняв свій погляд на усміхненого Птахолова.

— Для мене це теж уперше, — запевнив він Чандалена.

Величезні багаття горіли у просторому центрі села, висвітлюючи всіх, хто прийшов на банкет. Діти бігали серед ніг батьків, насолоджуючись святкуванням. Люди збиралися на підвищеннях і біля них.

— Річард! — Закричала якась дівчинка.

Річард обернувся на голос і побачив, як Рейчел зістрибнула з піднесення і побігла до нього. Вона тут же обхопила його руками. З тих пір, як він бачив її востаннє, вона виросла на цілу голову. Обіймаючи її, він не міг стримати посмішку від радісної зустрічі.

Коли він підняв погляд, Чейз теж опинився поруч. У порівнянні з Людьми Тіни, Чейз був величезний, на його тлі вони виглядали як діти.

— Чейз, а що ти тут робиш?

Він схрестив руки, скорчити нещасне обличчя.

— Занадто неймовірно. Ти мені не повіриш, якщо я розповім.

Річард кинув на нього погляд.

— Я щойно повернувся з Підземного Світу. Вже навряд чи твоя історія буде більш неймовірна.

Чейз задумався над цим.

— Можливо. Я був у таборі. Шукав Рейчел. І тут моя мати прийшла до мене.

— Твоя мати? Але вона ж померла багато років тому.

Чейз поморщився, почувши те, про що знав не гірше Річарда.

— Ось це і повинно було б тебе зацікавити.

— Ну, — вимовив Річард, намагаючись розібратися в тому, що ж відбулося насправді, — очевидно, це була не твоя мати. Ти не замислювався над тим, хто це міг бути насправді?

Все ще зі складеними руками, Чейз знизав плечима.

— Ні. — Дивився він у темряву. — Це був дуже хвилюючий момент. Шкода, тебе там не було.

— Можу собі уявити, — погодився Річард, — Вона не сказала тобі, навіщо прийшла?

— Вона сказала, що я повинен прибути сюди, як можна швидше. Вона повідомила, що Рейчел буде тут, і що тобі знадобиться допомога.

Це приголомшило Річарда.

— А вона не сказала тобі, якого роду допомога мені потрібно?

Чейз кивнув.

— Коні. Швидкі коні.

— До мене теж приходила моя мама, — повідомила Рейчел.

Річард перевів погляд з дівчинки назад на Чейза. Той знову знизав плечима, ніби кажучи, що у нього немає відповіді.

— Твоя мама? — Річард задав питання Рейчел. — Ти маєш на увазі Емму?

— Ні, не мою нову маму. Мою справжню матір. Ту, що подарувала мені життя.

Річард вже і не знав що відповісти.

— І що вона хотіла від тебе?

— Вона сказала, що я повинна допомогти тобі, відправившись сюди. Вона пояснила, що я повинна повідомити всім цим людям, що ти в світі духів і що ти потребуєш Ради з духами, щоб потрапити назад.

— Невже? — це було все, що зумів вимовити Річард.

Рейчел кивнула.

— Вона сказала, що я повинна поквапитися, оскільки дуже мало часу, а тому гар приніс мене сюди. Його ім'я Гратч. Він дуже милий. Гратч дав мені знати, що він дуже тебе любить. Але йому довелося повернутися додому після того, як він приніс мене сюди.

Річард витріщився на неї в подиві.

— Це було кілька днів тому, — сказав Чейз. — Ми чекали тебе тут. Люди Тіни зробили всі приготування до Ради. І я привів сюди трьох швидких коней. Також ми зібрали їжі в дорогу. Тепер настав час відправлятися.

— Пора вирушати?

Чейз кивнув.

— Як би мені тут не подобалось, і повір мені, нам є про що поговорити, але моя мати повідомила, що ти будеш дуже поспішати в Тамаранг.

— Тамаранг, — повторив Річард. — Зедд теж збирався в Тамаранг.

І це ще було не все. Книга, яку Барах написав для Річарда і сховав три тисячі років тому, також була там. Річард знайшов цю книгу прямо перед тим, як його захопила Сікс. Книга «Секрети Сили Бойового Мага» була захована в кам'яній темниці Тамаранга.

І вона потрібна була йому зараз, як ніколи. Барах вже надав їм неоціненну допомогу. У цій книзі є все, що Річарду було потрібно, щоб відкрити шкатулку Одена.

— Тамаранг, — знов вимовив Річард, розмірковуючи. — Саме там було заклинання, яке позбавило мене дару.

Рейчел кивнула.

— Я розібралася з ним.

Він здивоване витріщився на неї.

— Так це ти знищила заклинання?

Чейз глянув на нього.

— Як я вже згадував, нам ще багато чого потрібно обговорити, але зараз для цього не кращий момент. Як я чув, ти дуже поспішаєш. Ти повинен встигнути до молодика.

Відчуваючи, що занурюється в жах, Річард кинув погляд на срібний місяць.

— Я не встигну повернутися в Народний Палац до нового місяця. Це занадто далеко.

— Ти ж не їдеш в Народний Палац, — нагадав йому Чейз. — Ти прямуєш в Тамаранг.

Річард схопив Чейза за руку.

— Давай скоріше до коней. Часу немає.

Чейз кивнув.

— Те ж саме, сказала мені моя «матір».

Зедд здригнувся від болю. Він почув, що хтось знову покликав його. Здавалося, голос дрейфував до нього з якогось віддаленого світу. Він не хотів відповідати на поклик, не хотів відкривати очі, не хотів повністю приходити в себе, щоб відчути всю міць удару усвідомлення.

— Зедд, — знову покликав голос.

Велика рука потрясла його, обережно похитавши його тіло назад і вперед. Зедд змусив свої очі трохи відкритий, примруживши очі з повним страхом розуміння. Рікка і Том, що схилилися над ним, дивилися вниз, поглинені турботою. Зедд зауважив, що частина світлого волосся Тома була змішана з запеченою кров'ю.

— Зедд, ти в порядку?

Він зрозумів, що це був голос Рікки. Він моргнув, пробуючи визначити, чи дійсно кожна кістка в його тілі була зламана, або йому тільки так здавалося. Побоювання, що переховувалося в тінях його свідомості шептало йому про те, що це могло б бути кінцем всього.

Середня частина його тулуба горіла. Саме туди потрапило заклинання Сікс.

Він відчував себе повним дурнем. Оцінивши її раніше, він був готовий. Він був упевнений, що зможе протистояти силі цієї жінки — і він би зміг, за винятком того, що вона відрізала його від захисту якоюсь формою конструктивного заклинання, невеликим сюрпризом, який вона намалювала в печерах, терпляче очікуючи його прибуття, на випадок, якщо він коли-небудь вирішить вторгнутися в її володіння. Навіть незважаючи на те, що він ніколи не знав, що жінка-відьма здатна зробити таку річ, він повинен був взяти до уваги цю можливість. Він повинен був бути готовий до пастки.

Вона була Відьмою, а не чаклункою або чарівницею, і вона знала, що, хоча вона мала значні власні таланти, вона була вразлива для деяких речей, які міг зробити Зедд. Він показав деякі з цих речей там, в Замку Чарівників, перешкоджаючи її спробам убити його і Ніккі. Вона отримала урок з цього досвіду і знайшла спосіб створити протидію — дещо нехарактерний крок для відьми. Взагалі-то, це було вельми блискуче, але безпосередньо в даний момент він точно не був в настрої захоплюватися її досягненнями.

— Зедд, — сказала Рикка, — З тобою все гаразд?

— Думаю, що так, — відповів він, впоравшись з собою. — А з вами?

Рікка крякнула з ноткою невдоволення.

— Вони безумовно були до нас готові. Все, що вона робила перешкоджало мені зупинити її.

— Ну, не турбуйся, зі мною вона зробила те ж саме.

— Коли ви обидва знаходилися без свідомості, всіх тих солдатів було більше, ніж я міг стримати, — додав Том. — Пробач, Зедд, але я підвів вас, коли ви найбільше мене потребували. Я повинен був бути сталлю проти сталі для вас.

Зедд скоса подивився на чоловіка.

— Не будь дурнем. Сталь має свої межі. Саме моїм завданням було не дозволити нам бути захопленими таким способом. Я повинен був це передбачити і бути готовим до цього.

— Я припускаю, що ми зазнали невдачі, — сказала Рікка.

— І що набагато гірше, ми підвели Річарда. Ми навіть не потрапили в печеру, щоб допомогти йому. Ми повинні були увійти туди, щоб зруйнувати заклинання, яке закриває йому доступ до його дару.

— Тепер на це немає великих надій, — сказала Рікка.

— Це ми ще побачимо, — пробурчав Зедд. — Принаймні, незабаром. Зараз ми, здається, в безпеці.

— Якщо не рахувати те, що Сікс повернеться прикінчити нас.

Зедд глянув на чоловіка.

— Спасибі, утішив.

За допомогою Ріккі і Тома, які підтягнули його за руки, Зедд сів.

— У будь-якому випадку — де ми? — Запитав він, озираючись по сторонах у тьмяному освітленні.

— У свого роду тюремній кімнаті, — сказав Том. — Стіни повністю кам'яні, за винятком дверей. Передпокій зовні заповнений охоронцями.

Вона не була особливо великою. На маленькому столі горіла лампа. У кімнаті був тільки один стілець. За винятком цього, камера була порожня.

— Стеля — балки і дошки, — озирнувся Зедд. — Цікаво, чи зможу я зруйнувати їх своєю силою достатньо, щоб ми вислизнули звідси.

З їх допомогою він невпевнено встав на ноги. Рікка підтримала його, коли він підняв руку, щоб скористатися своїм даром для обстеження стелі.

— Цур мене, — пробурмотів він. — Коли вона використовувала конструктивне заклинання, вона також звела якийсь бар'єр навколо цієї кімнати. Він перешкоджає мені зруйнувати це своїм даром. Ми запечатані всередині.

— Є ще дещо, — сказав Том. — Охоронці зовні — головним чином солдати Імперського Ордена. Схоже що Сікс на стороні Джегана.

Зедд пошкріб маківку.

— Прекрасно — це якраз те, що нам потрібно.

— Принаймні, вона не вбила нас, — припустив Том.

— Поки що, — додала Рікка.

Зедд примружився, шукаючи щось на стелі. Він вказав пальцем:

— Що це?

— Де? — Сказав Том, дивлячись наверх.

— Ось це, там. На краю балки, навпроти стіни. Там щось втиснуте між тією останньою балкою і верхи стіни.

Том підняв і перекинув стілець, використавши його, щоб дістати темний вузлик, прихований в тіні балки. Він смикав його до тих пір, поки той не звалився на підлогу. Деякі з речей, що знаходилися всередині розсипалися.

— Милостиві духи, — сказав Зедд, — Це сумка Річарда.

Він упізнав деякі з речей, які випали. Він нахилив сумку вправо, побіжно оглядаючи одяг перед тим, як прибрати її назад.

Коли він підняв чорну сорочку, прикрашену золотом і повернув її в сумку, він помітив книгу, яка лежала на підлозі. Він підняв її, примруживши очі в тьмяному світлі лампи.

— Що це за книга? — Запитала Рікка.

Том нахилився ближче, щоб подивитися.

— Що там написано?

Зедд ледве міг повірити своїм очам.

— Назва говорить: «Секрети Сили Бойового Мага».

Рікка видала низький свист.

— Я відчуваю те ж саме, — пробурмотів Зедд, розглядаючи передню і задню обкладинки. — Де, заради всього святого, Річард роздобув таку річ? Це безцінна книга.

— Що вона говорить про його можливості? — Запитала Рікка, неначе прагнучи попліткувати.

Зедд відкрив обкладинку і перегорнув сторінку, потім іншу. Він моргнув в здивуванні.

— Милостиві духи… — здивовано пробурмотів він.

* * *

Ніккі підняла голову, коли помітила тінь, яка заслонила дверний проріз. Це була Кара.

— Як твої справи? — Запитала Морд-Сіт тихим голосом, що загубився в похмурій кімнаті.

Погляд Ніккі ковзнув геть і втупився у порожнечу. Вона просто не могла визнати питання доречним. Вона припустила, що Кара просто намагалася знайти, що сказати, щось, що відобразило б її справжнє занепокоєння. Ніккі подумалося, що це так сумно, що Морт-Сід нарешті прийшли до володінню такими простими, добрими якостями, коли вже стало занадто пізно, щоб це мало якесь значення.

— Я вже не знаю, Кара.

— Ти з'ясувала, що пішло не так?

Ніккі глянула вгору з оббитого шкірою стільця, в якому вона перебувала.

— Що пішло не так? Хіба це не очевидно?

Кара ступнула ближче і довільно поводила пальцем по іншій стороні столу з червоного дерева. У тьмяно освітленій бібліотеці її червона шкіра виділялася, як пляма крові.

— Але лорд Рал знайде шлях назад.

Ніккі подумала, що це прозвучало швидше, як прохання, ніж, як твердження.

— Кара, якби Річард міг повернутися, він повернувся б десять днів назад, — сказала Ніккі пригніченим голосом, не в силах брехати. Кара заслужила більше, ніж приховування правди за обманом помилкової надії.

— Так, але можливо потрібно просто більше часу, ніж ви обоє припускали.

Ніккі хотілося б, щоб все було так просто. Вона струснула головою.

— Він повинен був повернутися на наступний ранок. А оскільки він не повернувся, це означає, що він не вижив, що він…

— Але він повинен повернутися! — Закричала Кара, перехилившись через стіл, не бажаючи дозволити Ніккі закінчити таку думку.

Ніккі мить дивилася на стурбоване обличчя Кари. Але що вона могла їй сказати? Як вона могла пояснити таку річ людині, яка дійсно не розуміла, що було у все це втягнуто?

— Повір мені, Кара, — сказала Ніккі, нарешті. — Я хочу, щоб він повернувся так само сильно, як і ти, але якби він був в змозі вижити після цього заклинання і подорожі в підземний світ, він повинен був би вже давно повернутися. Він не може залишатися там так довго.

— Чому?

— Можна сказати, що це схоже з пірнанням на дно озера. Ти можеш затримати дихання на якийсь час, але ти повинна виринути з води в певний момент. Якщо твоя нога зачепиться на дні за корч, то ти потонеш. Він не зміг би вижити там так довго. Так як він не повернувся, він повинен був…

— Добре, але можливо він виринув десь в іншому місці. Можливо, він виринув вдихнути повітря в іншому місці.

Ніккі похитала головою.

— Уяви, що озеро покрите льодом. Отвір, через який він пройшов всередину — це заклинання на магічному піску — був єдиний шлях для повернення. Скриньки Одена — це брама. У цій частині використовуються елементи Одена, елементи тих врат. Підземний світ — це просто порожнеча.

Вона знала, що вона заплуталася, намагаючись пояснити це Карі. Адже Ніккі і сама не розуміла повністю саму природу підземного світу.

— Давай просто скажемо так, що якщо б він спробував випірнути з-під льоду десь в іншому місці замерзлого озера, то він не зміг би прорватися. Йому необхідно повернутися через отвір, що він прорубав, отвір у підземний світ, який він створив, через ці ворота. Ти вловлюєш якийсь сенс?

— У деякому роді, але це повинно було спрацювати, — вона вказала на книги, що лежать відкритими на всій поверхні столу.

— Ви обидвоє вже все це з'ясували. Даркен Рал робив це. Немає ніякої причини, щоб це не спрацювало таким же чином. Немає ніякої причини, щоб це не спрацювало також і для Річарда.

Ніккі відвела погляд від повних рішучості синіх очей Кари.

— Є.

Кара випросталась.

— Що ти маєш на увазі? Яка причина?

— Звір.

Кара довгого дивилася на Ніккі.

— Звір. Ти думаєш, звір міг знайти його там, у підземному світі?

Ніккі похитала головою.

— Ні. Звір знайшов його тут, у цьому світі, коли він малював заклинання. У той момент, коли Річард нарешті пройшов у браму, які він створив, звір вже очікував його і був готовий. І він пішов за ним у підземний світ.

Обличчя Кари виражало щось між жахом і люттю.

— Але він повинен був боротися з ним.

Ніккі глянула з-під брів.

— Як?

— Не знаю. Я зовсім не фахівець з таких речей.

— Так само, як і Річард. У підземному світі це було б по-іншому, ніж тут. У минулому він використовував свій меч або щити, щоб зупинити його. Коли тварина з'явилася в останній раз, він зміг вистрілити в нього однією з тих спеціальних стріл. А що він повинен був зробити, щоб битися з ним у підземному світі? Він змушений був йти голим. У нього не було ніякої зброї, ніякого способу битися з ним.

Лють у виразі обличчя Кари взяла верх.

— Тоді, чому ти дозволила йому піти?

— Він вже увійшов в підземний світ, коли я побачила звіра. Той спустився слідом за ним. Не було ніякого способу зупинити звіра або навіть попередити Річарда.

— Повинен же був бути якийсь спосіб, яким би ти змогла зупинити його. — Кара наполягала.

— Йому було просто необхідно спуститися в підземний світ, він хотів отримати шанс використати силу Одена. Не увійшовши туди, він не зміг би протидіяти заклинанню Вогняного Ланцюга, а якщо б він не зміг протидіяти Вогняному Ланцюгу, для нас все було би скінчено. Крім того, я не змогла б зупинити його, навіть якби захотіла.

Кара прийнялася крокуватиму перед столом.

— Але через кілька днів буде молодик. Наш час добігає кінця. Повинно бути щось, що ти можеш спробувати зробити. Повинен бути шанс, що він все ще замкнений там, затримавши свій подих. Лорд Рал ніколи б не кинув нас. лорд Рал боровся б за нас до останнього подиху.

Ніккі кивнула, обходячи навколо столу.

— Ти права. Я повернуся в Сад Життя і спробую скористатися деякими закликаючими заклинаннями.

Вона знала, що це була дурна ідея. Вона знала, що така річ була не просто неможлива, а й була порожньою витратою часу. Однак, вона відчувала, що повинна була щось зробити, або вона зійде з розуму, до того ж, це принаймні змусило б Кару відчути себе краще, поки не прийшов кінець. Крім того, що ще можна було тепер зробити?

— Гарна ідея, — сказала Кара. — Зроби кілька іменних заклинань, поки не витягнеш назад лорда Рала.

Вийшовши в передпокій, Ніккі побачила, що той в обох напрямках перегороджений солдатами Внутрішньої Гвардії. Кожен з них був озброєний арбалетом з червоно-опереним болтом. Було схоже, що чоловіки навмисно оточили область бібліотеки.

Ніккі побачила білу маківку Натана, що пробивався через щільну стіну чоловіків. Пророк нарешті пройшов через всіх солдатів. Помітивши Ніккі, він негайно попрямував до неї.

Його обличчя виглядало більш ніж похмурим. Від одного його погляду у Ніккі пересохло в роті.

— Натан, що це? — Запитала вона, коли він різко зупинився перед нею.

Його блакитні очі виглядали стомленими.

— Я шкодую, Ніккі, але це — єдиний шлях.

Ніккі моргнула в замішанні. Вона кинула короткий погляд на солдатів, які стояли плечем до плеча поперек передпокою. Вони теж виглядали похмурими, перебуваючи там.

— Що є єдиним шляхом? — Запитала вона.

Він відвів погляд від її очей, щоб провести стомленою рукою поперек обличчя.

— Річард і я мали серйозну розмову перш, ніж він відбув у цю небезпечну подорож. Він сказав мені, що, якщо він не зможе повернутися, я повинен зробити те, що повинно бути зроблено, щоб врятувати людей, які знаходяться тут, від жахів, які Джеган може створити з ними. Пророцтво говорить, що без Річарда ми програємо цю заключну битву.

— Ми завжди це знали.

— Я знаю пару речей про подорож у підземний світ, Ніккі. Я знайомий з формами заклинань, які він використовував. Я відвідував Сад Життя. Я вивчив речі, які він зробив. Річард зробив все це правильно. Це повинно було спрацювати.

— Звір попрямував за ним у підземний світ, — сказала Кара.

Натан важко зітхнув, але він не виглядав надто здивованим.

— Я припускав, що могло статися щось подібне до цього. Справа в тому, що я вивчив прийоми, якими користувався Річард.

Кара виглядала обнадіяною тим, що пророк міг запропонувати відповідь, яку не змогла знайти Ніккі.

— Добре. Так ти з'ясував спосіб повернути його з підземного світу? Ніккі збиралася розкинути закликаючі мережі. Можливо, ти зміг би допомогти їй. Ви обоє разом…

Її голос затих. Натан не був у настрої сприймати таку дурницю.

— Так не буває, Кара. Ми не можемо повернути його з підземного світу після такого проміжку часу. Річард для нас втрачений.

Кара сморгнула сльози, нездатна винести таку заяву.

— Імператор збирається увійти сюди, — сказав Натан. — Це тільки питання часу. Велика порожнеча незабаром опуститься на нас. Все, що ми можемо зараз зробити, це сподіватися врятувати якомога більше людей у палаці.

Ніккі провела пальцями по підборіддю.

— Я розумію.

— Єдиний спосіб зробити це — віддати палац, як тільки зійде новий місяць — і зробити це тим чином, яким зажадав Джеган.

Ніккі сковтнула.

— Я не можу сказати, що знаю який-небудь інший спосіб, Натан.

— Я шкодую, Ніккі.

Його голос висловив, наскільки щирими були його слова.

— Але я повинен підготувати ще безліч речей, тому я опинився перед необхідністю помістити тебе під арешт і надійно замкнути до тих пір, поки з настанням молодика Джеган не прийде забрати тебе.

Ніккі відчула, як сльоза скотилася по її щоці. Вона переживала не за себе, а за втрату Річарда для всіх людей, які потребували його, щоб змінити хід подій, поборотися в завершальній битві, врешті решт, зробити те, що міг зробити тільки Річард.

— Немає необхідності у всіх цих охоронців з цими стрілами. — Вона впоралася зі своїм тремтячим голосом. — Я піду сама.

Натан кивнув.

— Спасибі, що не ускладнюєш все ще більше.

* * *

Спалах крижаного страху змусив Келен прокинутися. Вона лежала злегка відвернувшись на правий бік, голова була повністю повернена вправо, підборіддя спиралося на подушку сідельної сумки. Вона обережно роззирнулася крізь майже зімкнуті повіки. Досвітні сутінки тільки-тільки почали зникати, віщуючи наближення світанку.

Хоча вона і не знала причини свого раптового пробудження, але скоро їй все стало ясно. Краєм ока вона помітила, що Самуель був прямо зверху — він навис над нею. Зберігаючи тишу, він зачаївся всього в декількох дюймах, як гірський лев, зосереджений на здобичі. Він був абсолютно оголеним.

Келен була настільки приголомшена, що на мить застигла від замішання, задаючись питанням, прокинулася вона насправді, чи залишалася у владі якогось дивного жахливого сну. Від несподіваної тривоги її дезорієнтація випарувалася, і спрацювали інстинкти.

Ніяк зовні не висловлюючи своє пробудження, вона дуже повільно потягнулася рукою до пояса, щоб дістати ніж. Піхви частково були під нею, оскільки вона лежала на правому боці. Їй потрібно було протиснути пальці під себе і дістати ніж, і при цьому не показати, що вона прокинулася. Вона розраховувала, що ковдру допоможе приховати рух руки.

Ножа там не було.

Сподіваючись що він з якоїсь випадковості випав і лежить на землі поблизу, вона непомітно подивилася вниз. Але його не було і там. Поки вона обмацувала під ковдрою, намагаючись знайти свій ніж, вона помітила неподалік купу одягу Самюеля. Потім вона побачила ніж, кинутий поверх його одягу, занадто далеко від неї, поза досяжністю.

Їй стало огидно, коли вона представила, як він крадькома скидав з себе одяг і витріщався на неї, поки вона спала. Вона була в шоці від думки, що він підібрався так близько і, спостерігаючи за нею і виймаючи її ножа, готувався зайнятися з нею непристойностями, а вона, при цьому, навіть і не підозрювала про це. Поряд з потрясінням, вона сердилася на себе за те, що дозволила йому зайти так далеко.

Хоча Самуель і здавався завжди боязким і соромливим, часом йому не терпілося прислужитися, і цей вчинок її зовсім не дивував. Вона дуже добре пам'ятала ті моменти, коли ловила його погляд на собі. Ті погляди завжди походили на вираз боягузливої пристрасті, яку він ніколи нічим іншим не виявляв. Вона визвала в собі гнів, спрямувавши його на виживання.

Залишаючись в замішанні і нерішучості, Самуель, замість рішучої атаки, рухався вкрай повільно, п'ядь за п'яддю змінююючи своє положення, підкрадаючись все ближче. Очевидно, він хотів опинитися повністю над нею, а потім, коли відчує, що підібрався досить близько і упевниться, що вона не зможе визволитися, то силою заволодіє нею і втілить в життя свої підлі думки, які завжди ховалися за його жовто-золотистими очима.

Самуель не був великим, але він був м'язистим. Безумовно, він був сильнішим. Не було ніякого способу вивільнитися без боротьби, а для сутички з ним її становище залишало бажати кращого. На такій близькій відстані вона навіть не зможе дієво врізати кулаком. У такій близькості, без ножа, без будь-кого, хто б зміг прийти до неї на допомогу, занадто мало було надії зуміти відбитися від нього.

Навіть притому що він був значно сильнішим, і вона спала, він все ж діяв насторожено. Він помилився, рішуче не вивівши її зі сну. І питання було зовсім не у браку можливостей чи переваги, а в нестачі хоробрості. Єдиною її перевагою в цей момент було те, що він не діяв стрімко, і що він не підозрював про її готовність до захисту. Їй не хотілося втрачати цю перевагу. Коли вона почне діяти, то несподіванка допоможе навіть врівноважити сили і дасть ту можливість, яка не представиться знову.

У голові вона стрімко перебрала можливі варіанти. Залишалося тільки одне — вдарити першої. І вона має зробити це точно.

Перше, що спало на думку — вдарити коліном в те місце, удар по якому доставить йому найбільшу біль, але якщо врахувати, що вона лежала на правому боці, а її ноги були обгорнуті ковдрою, і ще враховуючи, що він, розмістився над нею, притиснувши ковдру колінами, то подібна дія виявиться поганим варіантом першого удару.

Тим часом, її ліва рука була вільна і лежала якраз на ковдрі. Схоже, це її найкраща можливість. Не чекаючи, поки стане занадто пізно, вона вдарила сильно і швидко, настільки ж різко, як змія, намагаючись вибити йому око великим пальцем. Щосили вона тиснула на м'яку тканину його очей.

Він скрикнув від переляку, різко відсмикнувши своє обличчя назад і в сторону. Швидко прочумавшись, він відштовхнув геть вчеплену в його обличчя руку. В той же самий момент він навалився на неї всією своєю вагою, зі свистом видавлюючи все повітря з її легенів.

Але, перш ніж вона змогла вдихнути, він передавив рукою горло і обома руками пригорнув її голову до землі, не даючи їй перевести подих. Келен штовхалася і викручувалася з усіх сил в спробі вивернутися. Але це було рівносильно спробі вивільнитися від ведмедя. Вона ніяк не могла змагатися з його силою і вагою, особливо в тій вразливій позиції, в якій вона була. У неї не було ніяких засобів, щоб скинути його і ніякого ефективного способу, щоб вдарити.

Келен вивернула голову подалі вправо, щоб послабити прямий тиск його ліктя на горло. Нарешті, силою м'язів своєї шиї їй вдалося вивільнитись критичного тиску настільки, що вона змогла вдихнути.

Поки вона задихалася від марних спроб набрати повітря, її погляд був спрямований на його одяг, що лежав неподалік. Вона розгледіла руків'я меча, що стирчав прямо з-під його штанів. Вона змогла побачити світло ранньої зорі, яке яскраво відсвічувало золоте слово «Істина» на руків'ї, обмотаному срібним дротом.

Келен відчайдушно намагалася схопити руків'я меча. Їй не вистачало зовсім трїшхи, щоб дотягнутися до нього пальцями. Вона розуміла, що, оскільки вона лежала на землі і в неї немає повної свободи розпоряджатися руками — навіть якщо їй вдасться заволодіти ним, — у неї не буде жодного шансу вийняти лезо з піхов і проткнути Самюеля або хоча б полоснути. Вона переслідувала іншу мету — просто схопити за руків'я і потім вдарити його в обличчя або голову. Меч був досить важким і міг завдати серйозну травму. Гарне попадання в потрібне місце, наприклад в скроню, могло навіть вбити її гвалтівника.

Ось тільки руків'я меча була поза досяжністю.

Поки вона відчайдушно звивалася, намагаючись дотягнутися і дістати меч, у Самюеля були труднощі з тим, щоб заволодіти нею. Ковдра заважало його похоті дістати її. Навалившись поверх неї, щоб утримати її внизу, він лише посилив це неприємне ускладнення. Схоже, що він не продумав практичну сторону здійснення задуму. Йому вельми ефективно вдавалося утримувати її внизу, і ковдра було тим інструментом, що дозволяла йому тримати її руки і ноги під контролем. І в теж час, вона перешкоджало йому дістатися до остаточної мети.

Вона розуміла, що це триватиме тільки до того моменту, поки до нього не дійде думка просто вдарити її і позбавити свідомості.

Немов прочитавши її думки, Самуель замахнувся правою рукою. Вона бачила, як наближався його великий кулак. Поки його кулак летів до її обличчя, вона вклала всю свою силу, щоб вивернути своє тіло і ухилитися від удару.

Його кулак врізався в землю прямо за її головою. Її пальці навпомацки прочитали золоте гравіювання «Істина» на руків'ї меча.

І тут світ немов раптово зупинився. В одну мить її затопило розуміння. Все те розуміння, що було для неї повністю втрачено, несподівано повернулося до неї.

Вона не згадала, ким вона була, але вона миттєво згадала, чим вона була.

Сповідницею.

Ще було далеко до повного з'єднання зі своїм минулим, але в цій низці змін вона згадала, що значить бути сповідницею. Так довго це було для неї повною таємницею! Але тепер вона не лише пригадала все, що це означало, вона відчувала всередині себе право по народженню на це, відчувала свої узи з магією.

Вона все ще не знала, ким вона була, ким була Келен Амнелл і вона все ще не пам'ятала нічого зі свого минулого, але вона згадала, що це значило, — бути сповідницею.

Самуель замахнувся рукою назад збираючись ударити її знову.

Келен притиснула свою руку до його грудей. Більше не відчувалося що це була сильна людина, яка контролює її. Вона більше не відчувала ні паніки, ні люті. Вона більше не боролася. Вона відчувала себе так, як ніби вона була легкою, як подих повітря, і що у нього більше не було ніякої влади над нею.

Більше не було ніякої божевільної боротьби, ніякого почуття відчаю. Час був її. Не було ніякої необхідності продумувати, оцінювати, вирішувати… Вона повністю розуміла і була впевнена у своїй наступній дії. Їй навіть не потрібно було обдумувати це.

У Келен не було необхідності для того, щоб закликати її право по народженню, швидше потрібно було перестати стримувати його.

Вона ще змогла побачити його розлюченим, із зосередженим виразом, застиглим над нею. Його кулак залишався нерухомим в уже безповоротньо розвернутій іскрі часу, як це завжди було до тих пір, поки все не завершувалося.

Їй не треба тепер було сподіватися або чекати, або діяти. Вона знала, що цей час був її. Вона знала, що зараз станеться, майже так, ніби це вже відбулося.

Самуель прийшов у табір Імперського Ордена, не для того, щоб врятувати її, а — з тих причин, про які вона дізнається перш, ніж з цим буде закінчено — щоб взяти її в полон.

Він не був її рятівником. Це був ворог.

Внутрішня міць її влади, звиваючись між крижаними брилами сили і вислизаючи з ув'язнення, захоплювала дух. Вона вивільнилась з глибоких прихованих глибин, заповнюючи кожну клітинку її істоти.

Час був її. Вона змогла б перерахувати кожну піщинку на його застиглому обличчі, якщо б їй того захотілося, і при цьому він би ні на дюйм не просунувся у своєму необачному пориві вдарити її.

Страх покинув її; на його місце прийшла незворушність наміру і контроль. Не було ніякої ненависті; холодна оцінка справедливості взяла верх.

У стані глибокого полегшення, народженого від розпорядження своєю власною здатністю, і через це своєю власною долею, у неї не було ніякої ненависті, ніякого гніву, ніякого жаху, ніякого горя. Вона бачила правду такою, якою вона була. Ця людина засудила себе сама. Він зробив свій вибір; тепер він повинен був зіткнутися з неминучим наслідком свого вибору. У цій нескінченно малій іскрі реальності її розум був в порожнечі, де біг всепоглинаючого часу здавався призупиненим.

У нього не було жодного шансу. Він вже був її. Навіть притому, що у неї був ще час змінити своє рішення, сумніву не існувало.

Келен відпустила свою силу. Вирвавшись з самого її єства ця влада стала всім. Беззвучний грім струсонув повітря, неповторний, шалений, і протягом цього моменту непідвладний більше нікому.

Пам'ять про ефект цього моменту була островом розсудливості для неї в темній річці її незнання самої себе.

Обличчя Самюеля застигло, викривлене ненавистю до тієї, ким він сподівався оволодіти.

Келен дивилася в його золотисто-жовті очі, знаючи, що він бачив тільки її нещадні очі. У цьому поворотному моменті його життя усвідомлення того, хто він є, і ким він був, зникла.

Усі дерева навколо затремтіли від сильного пориву удару в холодному ранньому ранковому повітрі. Маленькі палички і суха кора облетіли з гілок і гілок. Потужний удар повітря підняв клуби пилу і бруду, все навколо відлунювало від відлітаючої геть звукової хвилі.

Дивні очі Самюеля розширилися.

— Хазяйка, — прошепотів він, — Розпоряджайтеся мною.

— Злізь з мене.

Він негайно скотився геть вниз, щоб опинитися на колінах, його руки були стиснуті разом в проханні, поки його пильний погляд залишався зафіксованим на ній.

Коли Келен сіла, вона зрозуміла, що меч був все ще стиснутий в її правій руці. Вона відпустила його. Вона не потребувала ніякого меча, щоб мати справу з Самуелем.

Поки він завмер в очікуванні, глибоко стурбований, і виглядав готовим розридатися.

— Будь ласка… як я можу служити Вам?

Келен відкинула ковдру в сторону.

— Хто я?

— Келен Амнелл, Мати-сповідниця, — негайно відповів він.

Келен досить давно це знала. На якусь мить вона задумалася.

— Де ти взяв цей меч?

— Я вкрав його.

— Хто був колишнім законним власником?

— Раніше чи зараз?

Вона була трохи збентежена відповіддю.

— Раніше.

Самуель втратив розум від питання. Він почав щиро плакати, викручуючи руки.

— Я не знаю його імені, Господиня. Я клянусь, що не знаю його імені. Я ніколи не знав його імені, — він розридався. — Я так жалкую, Господиня, я не знаю, я не знаю, я клянуся, що я не знаю…

— Як ти відібрав це в нього?

— Я підкрався і перерізав йому горло, поки він спав — але я клянуся, що я не знаю його імені.

Ті, кого торкнулася сповідниця, признавалися без найменшого коливання в усьому, що вони робили — без виключення. Їхнім єдиним занепокоєнням був їх постійний, болісний страх, що вони можуть не сподобатися жінці, яка торкнулася їх своєю владою. Єдиним мотивом, що ще залишався в них, було бажання виконувати її побажання.

— Ти вбивав інших людей?

Самуель різко глянув з несподіваною радістю від того, що є питання, на яке він міг повністю відповісти. Його обличчя засяяло від посмішки.

— О, так, Господиня. Багатьох. Будь ласка, можу я вбити когось для Вас? Будь-кого. Тільки назвіть його. Тільки скажіть мені, кого я повинен убити. Я зроблю це так швидко, як тільки можливо. Будь ласка, Господиня, скажіть мені, кого, я виконаю Ваше бажання і повідомлю Вам.

— Кому належить меч тепер?

Він запнувся зміною теми.

— Він належить Річарду Ралу.

Визнання не здивувало Келен.

— Звідки Річард Рал знає мене?

— Він — Ваш чоловік.

Келен застигла в шоці від спроби осмислити почуте. Вона моргнула, її думки раптово розбіглися одночасно у всіх напрямках.

— Що?

— Річард Рал — Ваш чоловік.

Її пильний погляд завмер на тривалий час — вона була не в змозі сприйняти все це в своїй свідомості. З одного боку — це був приголомшуючий шок. І в той же час, перекликаючись з її висновками, це цілком могло бути правдою.

Вражена Келен безмовно продовжувала стояти.

З'ясувати, що вона була заміжня за Річардом ралом, було лякаючим відкриттям. З іншого боку… Її серце наповнилося глибокою радістю. Вона уявила його сірі очі, подумала про те, як він дивився на неї, і, схоже, лякаюча сторона цього одкровення зникала. Все це виглядало так, як якщо б всі мрії, про які вона навіть не наважувалася подумати, тільки що збулися.

Вона відчула, як сльоза скотилася по її щоці. Вона змахнула її пальцями, але за нею швидко побігла наступна. Вона майже тріумфально засміялася.

— Мій чоловік?

Самуель несамовито закивав.

— Так-так, Господиня. Ви — Мати-сповідники. Він — лорд Рал. Він одружений на Вас. Він — Ваш чоловік.

Відчуваючи, що тремтить, Келен спробувала зібратися думками — ось тільки її розум відмовлявся підкорятися їй, немов у ньому раптово виникло так багато одночасних думок, що вони просто перемішалися разом в заплутаний клубок.

Вона раптово згадала Річарда, лежачого на землі в таборі Ордена, який кричав їй, щоб вона йшла геть. У кращому випадку, Річард зараз був бранцем Ордена, але більш імовірно, що він був мертвий. Вона тільки що дізналася про свій зв'язок з ним, і тепер він був втрачений для неї.

Вона відчула, як сльоза скотилася по її щоці, але цього разу за цим не стояло ніякої радості, тільки жах. Вона нарешті взяла себе в руки і зосередила свою увагу на чоловікові на колінах перед нею.

— Куди ти вів мене?

— У Тамаранг. До моєї… моєї іншої господині.

— Іншої господині?

Він поспішно кивнув.

— Сікс.

Вона згадувала, як Джеган говорив про неї. Келен насупилася.

— До відьми?

Здавалося, Самуель боявся відповісти, але він зробив це.

— Так, Господиня. Мені сказали привести Вас і передати Вас їй.

Вона вказала туди, де вона спала.

— Вона говорила тобі зробити це?

Ще більш неохоче, Самуель облизав свої губи. Зізнання у вбивстві було одне, але це було цілком інше.

— Я запитав, чи можу я мати Вас, — поскаржився він. — Вона сказала, що, якщо я захочу взяти Вас, я можу, як мою нагороду за мою службу, але що я повинен привести Вас їй живою.

— І що вона хотіла від мене?

— Я вважаю, що вона хотіла Вас, як засіб для отримання поступок при переговорах.

— З ким?

— Імператором Джеганем.

— Але я була в Джегана.

— Джеган страшенно хоче Вас. Вона знає, наскільки Ви цінні для нього. Вона хотіла заволодіти Вами, і потім віддати Вас назад Джегану взамін милостей для себе.

— Як далеко ми від Тамаранга, від відьми?

— Недалеко, — Самуель вказав на південний захід. — Якщо ми не затримаємося, ми можемо дістатися туди до кінця завтрашнього дня, Господиня.

Келен раптово відчула, що знаходитися так близько до жінки, настільки сильної як ця, дуже небезпечно. Жодних сумнівів — їй треба йти геть з цієї місцевості, бо її місцезнаходження могли визначити і без допомоги Самуеля, який волік її прямо до ніг Сікс.

— І з тих пір, як ти повинен був повернути мене завтра, ти знав, що твій час зі мною закінчиться. Ти збирався згвалтувати мене.

Це було не питання, а твердження факту.

Самуель викручував свої руки, сльози текли вниз по його червоному обличчю.

— Так, Господиня, — в страхітливій тиші він ще більше божеволів, коли вона пильно дивилася вниз на нього. Келен знала, що чоловік, якого торкнулися, більше не був тим, ким він був, більше не мав того розуму, який він колись мав. Після цього він був повністю відданий сповідниці.

Їй спало на думку, що щось дуже вже схоже на це було зроблено з нею самою. Вона задавалася питанням, чи була її пам'ять настільки ж втрачена для неї, як минуле Самуеля було тепер назавжди втрачено для нього. Це була жахлива думка.

— Будь ласка, Господиня… вибачте мене…

У затягнутій тиші він не міг винести провини за свої наміри. Він почав істерично плакати, нездатний винести осуд в її очах.

— Будь ласка, Господиня, знайдіть милосердя для мене у Вашому серці.

— Милосердя — це план для непередбачених обставин, вигаданий винними для випадку, коли вони будуть спіймані. Правосуддя — сфера праведності. А це — недалеко від правосуддя.

— Тоді, будь ласка, Господиня, будь ласка… вибачте мене…

Келен дивилася в його очі, щоб переконатися, що він не помилиться в сенсі її слів або намірів.

— Ні. Це було б спотворенням поняття правосуддя. Я не буду прощати тебе, ні зараз, ні коли-небудь — не з ненависті, але тому, що ти винен в більшій кількості злочинів, ніж ті, що проти мене.

— Я знаю, але Ви могли б пробачити мені мої злочини проти Вас. Будь ласка, Господиня, тільки ці. Пробачте мені тільки те, що я зробив Вам, і те, що я мав намір зробити Вам?

— Ні.

Сутність вироку виразилася в його очах. Він задихався в жаху від усвідомлення того, що його дії, його вибір, що були зроблені ним, були непоправні. Він залишався байдужим до всіх інших своїх злочинів, але він відчував всю вагу відповідальності за свої злочини проти неї.

Мабуть, він у перший раз у своєму житті зрозумів, ким він дійсно був — таким, яким вона бачила його. Самуель задихнувся знову, схопився за свої груди і потім замертво звалився набік.

Не гаючи часу, Келен почала збирати свої речі. Перебуваючи в такій близькості до відьми, їй потрібно було втікати так швидко, наскільки це було можливо. Вона не знала, куди піде, але знала, куди їй йти не слід.

Раптово вона зрозуміла, що вона повинна була побільше поміркувати про це і задати Самуелю набагато більше питань. Вона дозволила багатьом відповідям вислизнути крізь її пальці.

Звістка про Річарда — про Річарда, як її чоловіка, так заплутала її думки, що вона просто не здогадалася з'ясувати у Самуеля щось ще. Вона раптово відчула себе найбільшою дурепою від того, що упустила таку безцінну можливість.

Але що зроблено, те зроблено. Вона повинна була сконцентруватися на тому, що робити тепер. Вона помчала в тьмяному, передсвітанковому світлі, щоб осідлати коня.

Вона знайшла коня на землі — мертвим. Горло перерізане. Самуель, ймовірно боячись, що вона могла б скористатися конем, щоб так чи інакше втекти раніше, ніж він зміг би заволодіти нею, перерізав горло бідної тварини.

Без зволікання вона скотила в свою ковдру стільки, скільки вона могла нести і спакувала сідельні сумки. Закинувши їх через плече, вона підняла Меч Істини з піхвами. З мечем у руці, Келен пішла геть в протилежному від Тамаранга напрямку.

У скрушній самоті Келен брела на північний схід. Вона почала запитувати себе, а навіщо їй, власне, турбуватися? Який був сенс боротися за своє життя, якщо не могло бути ніякого майбутнього? Що за життя може бути без своєї власної думки в світі, де будуть правити фанатичні вірування Імперського Ордена — і люди, які визначили метою свого існування нещадно позбавлятись від тих, хто хотів жити і досягти чогось для себе?

Вони не збиралися створювати чи вдосконалювати що б то не було; їм просто хотілося вбивати кожного, хто займався цим, — ніби руйнуючи чиїсь досягнення, вони могли скасувати реальність і жити життям, витканим з одних бажань руйнування.

Всі ті, хто будував своє існування на цій пекучій ненависті до інших, душили всю радість в житті, а по ходу придушували і саме існування життя, як такого. Було легко просто здатися. Нікого б це не турбувало. Ніхто не знав би. Але це стурбувало б її. Вона знала б. Реальність є реальність. Це було єдине життя, яке у неї коли-небудь буде. Зрештою, це дорогоцінне життя було всім, що вона мала, та й взагалі кожна людина.

Це було до того, як Самуель вирішив, як він буде жити своїм життям, і зробив свій вибір. Це було не менш вірно і для неї. Вона повинна була максимально використовувати те, що вона мала в житті, навіть якщо її вибір був обмежений, і навіть якщо це саме життя буде коротким.

Вона йшла не довше години, коли до неї почав доноситися віддалений тупіт копит від коней, що мчали галопом. Вона зупинилася, коли побачила, як коні з'явилися крізь смужки дерев попереду. Вони наближалися прямо до неї.

Вона оглянула долину, яку вона перетинала. У похмурому світлі свинцевого неба вона бачила, що дерева, які покривали передгір'я з кожного боку, були занадто далеко для того, щоб вона могла сховатися під їх укриттям вчасно. Трава, що давно стала бурою, оскільки наближалася зима, була прибита до землі вітрами і негодою. Сховатися було ніде.

Крім того, було схоже, що її помітили. Навіть якщо й ні, то з тією швидкістю, з якою наближалися коні, вони скоро досягнуть її, і немає ніякої надії перебігти лінію їх поля зору і залишитися непоміченою.

Вона кинула сідельну сумку на землю. Слабкий вітер відкинув її волосся назад на плечі, коли вона схопила піхви меча у ліву руку. Її єдиним вибором було стояти й боротися.

Але тут вона зрозуміла, що вона була невидима для них. Вона майже вголос засміялася від полегшення. Це був один з тих рідкісних моментів, коли вона була вдячна долі за те, що була невидимою. Вона стояла на своїй позиції, намагаючись бути непомітною, сподіваючись на те, що наїзники не побачать її і просто проїдуть повз і підуть.

Але в глибині свідомості вона пам'ятала, як Самуель говорив їй, що Джеган пошле людей за ними. У Джегана були чоловіки, які могли бачити її. Якщо вони були з таких, що їхали до неї, то їй треба буде битися.

На всяк випадок, вона залишила меч у піхвах, якщо наїзники, які зможуть побачити її, не виявлять ворожості. Вона хотіла починати бій тільки в крайньому випадку, якщо не буде іншого вибору. Вона знала, що зможе вийняти меч миттєво у разі необхідності. У неї було ще два ножі, але вона знала, що може битися мечем. Вона не знала, де вона цього навчилася, але вона знала, що вона добре володіла мечем.

Вона згадала, як бачила битву Річарда з клинком у руках. Вона згадала свої роздуми в той час про те, що це нагадувало їй щось з того, яким способом вона сама вела бій клинком. Їй стало цікаво, — чи міг Річард — її чоловік — бути тим, хто навчив її так володіти мечем.

Через якийсь час вона зауважила, що, хоча коней було три, лише на одному був наїзник. Гарна новина. Це вирівнює шанси.

Коли скакаючі галопом коні наблизились до неї, — Келен, впізнавши наїзника, вражено застигла.

— Річард!

Він зістрибнув з коня перш, ніж той, заковзавши, встиг зупинитися. Коні фиркали і підкидали головою. Всі три коні були захекані і розпарені.

— З тобою все гаразд? — Запитав він, метнувшись до неї.

— Так.

— Ти скористалася своєю силою.

Вона кивнула, нездатна відвести пильний погляд від його сірих очей.

— Як ти дізнався?

— Думаю, що відчув це, — він виглядав так, ніби у нього паморочилося голова від хвилювання.

— Ти не можеш уявити, як я р… пекло бачити тебе!

Коли вона пильно дивилася на нього, їй стало шкода, що вона не могла згадати їх минуле, згадати все, що вони означали одне для одного.

— Я боялася, що ти мертвий. Я не хотіла залишати тебе там. Я так боялася, що ти… що тебе вб'ють.

Він стояв, пильно дивлячись на неї і, схоже, втратив дар мови. Вона відчувала, що, судячи по зовнішньому вигляду, в ньому вирували тисячі речей і всі рвалися назовні першими.

На Келен нахлинули спогади того, як він бився, оголосивши війну, як і віщувала тоді Ніккі. Перед її очима знову відкрилася картина тих його рухів, коли він немов просочувався крізь інших гравців в Джа-Ла, а потім і крізь те нагромадження тварин, що рубали мечами і сокирами, відчайдушно намагаючись вбити його.

Вона пам'ятала особливість, коли меч виглядав його невід'ємною частиною, як продовження його рук, як надбудова його свідомості. У той день вона була зачарована, спостерігаючи, як він прокладав собі дорогу до неї. Це було все одно, що споглядати танець зі смертю, де смерті не вдавалося торкнутися його.

Вона простягла меч.

— Кожна зброя потребує господаря.

У Річарда пробилася тепла усмішка, немов сонячний промінчик в холодний, хмарний день. Вона зігрівала серце. Якийсь час він пильно дивився на неї, не в силах відвести погляд, потім обережно взяв зброю з її рук.

Нахиливши голову, він просунув перев'язь на праве плече так, щоб меч розташувався біля лівого стегна. Меч виглядав зовсім природно на ньому, на відміну від того, як він виглядав на Самуелеві.

— Самуель мертвий.

— Коли я відчув, що ти використала свою силу, я так і подумав, — він поклав ліву долоню на руків'я меча. — Дякуючи добрим духам, він не встиг поранити тебе.

— Він намагався. Саме тому він мертвий.

Річард кивнув.

— Келен, я не можу пояснити все це прямо зараз, але сталося так багато того, що…

— Ти упустив найцікавіше.

— Цікаве?

— Так. Самуель зізнався. Він сказав мені, що ми одружені.

Річард скам'янів. Наче тінь жаху пробігла по його обличчю.

Їй думалося, що, мабуть, він укладе її в свої обійми і скаже їй, як він щасливий повернути її назад… але він усього лише стояв там і виглядав так, наче боявся навіть дихнути.

— Ну ми хоча б любили один-одного? — Запитала вона, намагаючись трохи розворушити його.

Його обличчя зблідло.

— Келен, зараз не час говорити про це. У нас більше неприємностей, ніж ти можеш собі уявити. У мене немає часу, щоб пояснювати це, але…

— Значить, цим ти хочеш сказати, що ми не любили один одного?

Вона не очікувала цього. Вона навіть не припускала такого. Раптово їй стало важко користуватися голосом.

Вона не могла зрозуміти, чому він просто стояв там, чому він не говорив нічого. Вона припустила, що йому, мабуть, і нема чого сказати.

— Це було якесь дійство по-домовленості? — Вона сковтнула грудку, що підступила їй до горла. — Мати-сповідниця, що йде заміж за лорда Рала в ім'я блага їх людей? Сприятливий союз. Або щось таке в тому дусі?

Тепер, після її граду питань, Річард виглядав ще більш переляканим, ніж Самуель. Він прикусив нижню губу, намагаючись підшукати правильну відповідь.

— Та буде тобі! — Сказала Келен. — Ти не раниш моїх почуттів. Я зовсім не пам'ятаю ті події. Ну так, чому це сталося? Всього лише — це було зручно і вигідно?

— Келен…

— Значить між нами не було ніякої любові? Будь ласка, Річард, відповідай!

— Бачиш, Келен, все набагато складніше, ніж здається. У мене є зобов'язання.

Саме так відповіла і Ніккі, коли Келен запитала, чи любила вона Річарда. Все було набагато складніше, ніж здається. У неї були зобов'язання.

Келен здивувалася, як вона могла бути настільки сліпа. Адже якраз Ніккі та, кого він любить.

— Ти повинна довіритися мені, — обережно почав він, коли їй нічого іншого не залишалося, окрім як просто пильно дивитися на нього. — Важливі цінності всього світу під загрозою.

Вона кивнула і, придушуючи бажання розплакатися, намагалася зобразити незворушне обличчя і сховатися під цією маскою. У той момент вона не ризикувала випробувати свій голос. Вона не розуміла, з чого раптом дозволила своєму серцю обігнати розум. Вона не знала, чи зможе встояти на ногах.

Річард зціпив виски, притиснувши їх вказівним і великим пальцями, якийсь час він пильно дивився в землю.

— Келен… послухай мене. Я поясню тобі все, абсолютно все, я обіцяю, але не можу цього зробити прямо зараз. Будь ласка, просто довірся мені.

У ній спалахнуло бажання запитати, чому вона повинна довіряти людині, яка одружилася на ній не по любові, але в цей момент вона не була впевнена, що вона буде в змозі скористатися голосом.

— Будь ласка, Келен, — повторив він. — Обіцяю, що все поясню, як тільки зможу, але прямо зараз нам треба поспішати в Тамаранг.

Вона прочистила горло, нарешті, подолавши зі своїм голосом.

— Ми не можемо йти туди. Самуель сказав, що там Сікс.

Він кивнув, вислухавши її.

— Я знаю. Але я повинен потрапити туди.

— Я не повинна.

Він завмер, пильно дивлячись на неї.

— Я не хочу, щоб що-небудь ще трапилось з тобою, — промовив він, нарешті. — Будь ласка, тобі потрібно піти зі мною. Я поясню пізніше. Я обіцяю.

— І в чому сенс тягнути з поясненням?

— Тому, що ми ризикуємо померти, якщо не поспішимо. Джеган збирається відкрити шкатулки Одена. Я повинен спробувати зупинити його.

Вона не купилася на це виправдання. Якби він хотів, він давно б відповів їй.

— Я піду з тобою, якщо ти відповіси на одне питання. Ти любив мене, коли одружився на мені?

Перед тим, як відповісти, він пильно розглядав її обличчя і, нарешті, тихим голосом заговорив.

— Для мене ти була саме тією людиною, на кому я міг одружитися.

Келен проковтнула біль, придушила плач, що прагнув вирватися. Вона відвернулася, не бажаючи, щоб він побачив її сльози, і втупилася туди, де Самуель хотів заволодіти нею.

Вже давно минув час сутінків, коли їм, нарешті, довелося зупинитися. Річард хотів продовжувати шлях, але досить лісиста, скеляста і далеко не гладка місцевість навколо них — лінія гірських хребтів — просто занадто зрадницьке місце, щоб пробиратися по ньому в темряві. Тільки-тільки почав сходити новий місяць, і його вузький серп не ряснів світлом, яке могло би пробитися крізь чорний покрив хмар. Навіть те убоге світло, яке давали зірки, було приховане густими хмарами. Панував настільки темнийий морок, що було просто неможливо продовжувати шлях.

Келен просто знемагали від втоми, але коли зайнявся вогонь від розпаленого пуху під сухостоєм, що наламав Річард — вона помітила, що його стан був ще гіршим. Вона спантеличилася питанням — а чи спав він взагалі останніми днями. Розклавши огонь, він закинув рибальські волосіні і став запасатися достатньою кількістю дров, щоб їх вистачило на всю холодну ніч. Під навісом скелі у них, принаймні, був хоч якийсь захист від пронизливого вітру.

Келен постаралася якомога краще подбати про коней і принесла їм води в відрі зі щільної промасленої тканини, що виявилося серед речей Річарда. Коли він покінчив зі збором дров, він виявив кілька річкових форелей на своїй рибальській снасті. Вона вирішила не докучати його розпитуваннями про них обох, і просто спостерігала, як він чистить рибу і кидає тельбухи у вогонь, щоб не привертати увагу тварин запахом. Їй було нестерпно боляче від одержуваних відповідей. Крім того, він вже дав відповідь на найважливіше питання: вона просто підходила йому в якості дружини.

Їй було цікаво, чи зустрічався він з нею хоча б до того моменту, перш ніж дав згоду на цей шлюб. Вона уявила, якою це, напевно було нерадісною подією для Ніккі бачити, як людина, яку вона любила, одружується на комусь іншому зовсім не по романтичних, а по практичних мотивах.

Келен відкинула ці думки, що зводилися до одного і того ж.

— Навіщо ми йдемо в Тамаранг? — Запитала вона.

Річард відірвав погляд від риби, яку він чистив, і підняв очі.

— Ну, давним-давно, у Великій війні, три тисячі років тому, люди вели ту ж саму битву, в якій тепер боремося і ми — війну, щоб захистити себе від тих, хто хоче знищити магію і будь-який прояв свободи.

— Люди, захищаючись від цієї агресії, настворювали безліч надзвичайно небезпечних магічних речей, що створювалися ними на протязі багатьох століть — і після війни помістили ці речі в місце, назване Храмом Вітрів. Потім, щоб підстрахуватися від того, щоб все це не потрапило в руки ворога, вони перенесли храм в підземний світ.

— Вони перенесли храм у світ мертвих?

Річард кивнув і виклав кілька великих листків.

— Під час війни чарівники з обох сторін начаклували жахливі знаряддя — створені закляттями та ще чимось подібним. Але частина цієї зброї була зліплена з людей. Саме так і з'явилися соноходці. Вони були створені з людей, захоплених у Каска — предків Джилліан.

— І тоді ж було створено Вогняний Ланцюг? — Запитала вона. — Під час тієї Великої війни?

— Ага, — підтвердив він, покриваючи листя шаром глини. — Інші чарівники невпинно трудилися над тим, щоб протистояти речам, що були створені ворогами. Скриньки Одена, наприклад, були створені під час тієї Великої війни, щоб протистояти заклинанню Вогняного Ланцюга.

— Я пам'ятаю, як Сестри обговорювали це з Джеганем.

— Ну, так от, в цілому — це досить заплутана і складна історія, але сенс в тому, що зрадник по імені Лотрейн увійшов до Храму Вітрів, що був захований глибоко в підземному світі. Він потай запустив якісь заклинання, які колись в майбутньому стануть основною причиною виникнення Ордена, коли настане потрібний час.

— Вони думали, що війна розгориться знову?

— Завжди були, і завжди будуть ті, кого веде ненависть і хто захоче в своїх негараздах звинуватити тих, хто щасливий, хто творить і будує.

— І який характер був у запущених Лотрейном заклинань?

Річард звів очі.

— Поряд з іншими речами, він влаштував так, що соноходець одного разу знову з'явиться у світ життя. Джеган і є цей соноходець.

Річард закінчив обгортати рибу в листя і глину і поклав невеликі згортки в тліюче вугілля на краю вогню.

— Після цього люди з іншого боку послали Першого Чарівника в Храм Вітрів. Його звали Барах. Він був бойовим магом. У свою чергу, він влаштував так, що народиться бойовий маг і спробує зупинити сили, які намагаються ввергнути людство в епоху темряви.

Келен підтягла коліна наверх і укутала в свою ковдру, щоб зігрітися, поки вона слухала цю історію.

— Ти маєш на увазі, що з того часу не було ніяких бойових магів?

Річард заперечливо похитав головою.

— Я — перший майже за три тисячі років. Барах, тим не менше, зробив щось в храмі, щоб гарантувати, що одразу після соноходця народиться бойовий маг, щоб продовжити боротьбу. Я — той маг і народився тому, що Барах потурбувався про це тоді.

Розуміючи, що той, хто повинен буде народитися, нічого не буде знати про свої здібності, Барах повернувся і написав книгу з назвою «Секрети Сили Бойового Мага». Він зробив так, що його дружина, Магда Сірусом, яку він шалено любив, забрала цю книгу подалі від інших і приховала її спеціально для мене. Він зробив все можливе, щоб упевнитися в тому, що ніхто, крім мене не роздобуде цю книгу.

Коли Магда Сірусом відправилася в то подорож, щоб заховати «Секрети Сили Бойового Мага», Барах убив себе.

Келен була вражена, від цієї звістки.

— Але з якого дива він так вчинив? Якщо він любив Магду Сірусом, то навіщо він це зробив і залишив її зовсім одну?

Річард дивився на колихалися язики полум'я.

— Мені здається, він просто не міг більше терпіти безчинства, болю і страждань війни, поряд зі зрадою і стражданнями, не кажучи вже про враження після перебування в підземному світі, — його очі виглядали зацьковано. — Я пройшов через завісу. Я можу зрозуміти, що спонукало його так поступити.

Келен вперлася підборіддя в коліна.

— Після часу, проведеного в таборі Ордена, вважаю, що і я розумію, як людина може впасти у зневіру через усе це, — вона переглянула на нього. — Значить, тобі потрібна допомога цієї книги, щоб зупинити Імперський Орден?

— Потрібна. Я знайшов її, але мені довелося заховати її знову, коли мене повели в табір Ордена. Щоб врятувати її.

— Тільки не кажи мені, що книга знаходиться в Тамаранзі.

Він посміхнувся.

— Навіщо ж ще ми б пішли туди?

Келен зітхнула. Тепер вона могла зрозуміти, чому це було настільки важливо. Вона подивилася в вогонь, думаючи про Бараха.

— А що сталося потім з Магдою Сірусом? Ти знаєш?

За допомогою палиці Річард витягнув запечену рибу з вогню. Він розгорнув її і спробував ножем. Роздивившись, що все чудово і вона готова, він поклав її перед нею.

— Обережніше, вона гаряча.

Він витягнув інший запечений згорток.

— Знаєш, Магда Сірусом була убита горем. Після війни їм треба було добитися правди від Лотрейна, зрадника, який видав їх. Чарівник того часу, Мерріт, придумав спосіб зробити це.

Річард якийсь час дивився у вогонь. Потім продовжив.

— Він створив магію сповідниць, щоб дізнатися правду.

Келен відірвалася від риби.

— Справді? Саме з того моменту і з'явилися сповідниці? — Коли він кивнув, вона запитала, — Ти знаєш, хто була вона?

— Магда Сірусом. Вона була настільки убита горем через смерть чоловіка, що добровільно зголосилася на цей експеримент. Це було надзвичайно небезпечно, але все пройшло, як було задумано. Було покладено початок Сповідницям. Вона була першою. З часом, вона закохалася в Мерріта і вони одружилися.

Єдине, що пов'язувало Келен з її минулим — так це те, що вона знала, що вона сповідниця. Тепер вона дізналася, звідки походять Сповідниці. Вони походять від жінки, яка втратила чоловіка, якого вона любила.

Річард підняв масивний шматок дерева і збирався кинути його у вогонь, але в самий останній момент він зупинився і покрутив його рукою, пильно роздивляючись. У підсумку він відклав його убік і кинув у вогонь інше поліно.

— Тобі краще трохи поспати, — сказав він, коли вони покінчили з вечерею. — Мені хотілося би поїхати далі відразу, як тільки розвидниться.

Келен могла сказати, що він був вимотаний більше, ніж вона, і все ж вона могла сказати, що щось дуже глибоко турбувало його, тому не стала сперечатися. Вона загорнулася в свою ковдру і підібралася ближче до вогню, щоб залишатися в теплі.

Глянувши на Річарда, вона помітила, що він все ще сидить перед вогнем, втупившись на поліно, яке він відклав убік трохи раніше. Їй здавалося, що він скоріше повинен зацікавитися своїм мечем зараз, коли він, нарешті, отримав його назад.

Пробудження Келен було м'яким і спокійним. Було приємно відчути, що сьогодні вона прокинулася не як днем раніше, з Самуелем над собою. Вона протерла очі і побачила Річарда, який все ще сидів перед вогнем. Вигляд у нього був жахливий. Вона просто навіть не могла уявити, які думки миготіли в його голові, з вантажем зобов'язань на плечах, з усіма тими людьми, життя яких залежала від нього.

— У мене є дещо, що я хотів би тобі дати, — сказав він тихим голосом. І це було перше, що вона почула після того, як прокинулася! Вона відчула таке умиротворення!

Келен села, потягуючись з хвилину. Вона зауважила, що небо тільки-тільки світліло. Скоро їм доведеться вирушати в дорогу.

— Ти це про що? — Запитала вона, коли згорнула свою ковдру і відклала його в сторону.

— Ти не зобов'язана приймати її, але для мене це надзвичайно важливо, щоб ти взяла її.

Він, нарешті, відірвався від вогню і подивився їй в очі.

— Я знаю, що ти не розумієш що з нами відбувається, або навіть хто ти, і ще менше розумієш, що ти робиш тут зі мною. На цьому світі немає нічого такого, чого б я жадав більше, ніж все пояснити тобі. Ти пройшла через страхіття, і ти заслужила право знати все, але я просто не можу розповісти тобі про це прямо зараз. Я просто прошу, щоб ти довіряла мені.

Вона відвела погляд від його очей. Їй було нестерпно дивитися в його очі.

— А поки все це буде тягнутися, я б хотів, щоб у тебе було дещо.

Келен сковтнула.

— Ти про що?

Річард повернувся на інший бік і дещо витягнув. У тьмяному світлі багаття він простягнув їй Її.

Це була статуетка. Схожа на ту, що була в неї колись, — статуя, яку вона залишила в Саду Життя, коли вона забрала шкатулки для Сестер.

Це була вирізана фігура жінки з гордо випрямленою спиною, гордо піднятою головою, з притиснутими з боків стиснутими руками. Вона була втіленням духу, який кидає виклик силам, що намагалися підпорядкувати її собі. Вона була статуєю благородства та сили.

І ось тепер, перед нею постала ця ж фігурка. Сама дорогоцінна річ, яка у неї була, і з якої їй довелося розлучитися. Ця не була тією ж самою, і в той же час — це була вона. Вона пам'ятала кожен вигин, кожну деталь. Ця була вона. Просто трохи менша.

Вона озирнулась і всюди на землі побачила дерев'яну стружку. Він провів ніч, вирізаючи її для неї.

— Її ім'я «Сильна Духом», промовив він голосом, тремтячим від хвилювання. — Погодишся ти прийняти її з моїх рук?

Келен благоговійно зняла її з його рук і, розридавшись, притиснула до свого серцю.

— Перш, ніж почати війну, — вимовив Річард майже пошепки. — Я повинен потрапити в те місце, де заховав книгу. Вона повинна бути у мене, на випадок, якщо щось піде не так, як треба.

Келен зітхнула, оцінивши рішучість в його очах.

— Добре, але мені це не подобається. Здається це просто пастка. Як тільки ми увійдемо туди, ми обов'язково попадемося. Нам, мабуть, треба буде битися, щоб вибратися.

— Якщо буде потрібно, то будемо.

Келен згадала, як Річард бився мечем — або броцем, якщо на те пішло. Але тут усе було інакше.

— А якщо нас схоплять тут, ти думаєш, що твій меч буде достатньо хороший проти відьми, яка може таїтися де завгодно?

Він відвів погляд від її очей, щоб знову перевірити коридор.

— Світ наближається до кінця для дуже багатьох добрих і хороших людей, які люблять життя і просто хочуть прожити його. Включаючи тебе і мене. У мене немає ніякого вибору. Я повинен отримати цю книгу.

* * *

Він виглянув, щоб перевірити інший напрямок до кінця тьмяно освітленого коридору. Келен розчула звук чобіт від наближення патрулюючих коридор солдатів. Їм вдалося прослизнути повз всіх, хто їм попався до цього моменту. Річарду дуже добре вдавалося пересуватися по темних коридорах і не потрапляти на очі.

Вони притиснулися спинами всередину неглибокої тіні, що була в ніші поглиблення дверного отвору, намагаючись втиснутися, наскільки це було можливо. Чотири охоронця, розмовляючи про жінок в місті, обігнули найближчий кут і пройшли, надто пристрасно вихваляючись своїми перемогами, щоб помітити Річарда і Келен, які переховувалися в тіні дверного отвору. Келен, затамувавши подих, ледве могла повірити, що їх не помітили. Вона продовжувала напружено стискати руків'я свого ножа. Як тільки охоронці повернули за дальній кут, Річард схопив її за руку і потягнув за собою в коридор.

Внизу іншого темного коридору він раптово зупинився перед важкою дверима. На засуві висів замок.

Річард, вже з мечем у руці, просунув лезо через засув. Щільно стиснувши губи, він напружено вивернув меч. З приглушеним металевим тріском замок розламався. Сталеві шматки застрибали по кам'яній підлозі. Келен здригнулася від звуку, впевнена, що на шум збіжаться охоронці. Але нічого подібного вони не розчули.

Річард ковзнув у дверний проріз.

— Зедд! — Вона почула, як він покликав гучним шепотом.

Келен просунула голову в кімнату. У маленькій кам'яній камері було три людини: дід із скуйовдженим сивим волоссям, крупний білоголовий чоловік і світловолоса жінка з єдиною косою як у Морд-Сіт.

— Річард! — Вигукнув старий. — Добрі Духи — ти живий!

Річард приклавши палець до своїх губ, втягнув Келен слідом за собою. Він тихо закрив двері. Всі троє бранців в кімнаті виглядали втомленими і пошарпаними. Здавалося, для них це було суворе ув'язнення.

— Тихіше, — шепнув Річард. — Всюди навколо охоронці.

— Як, заради всього святого, ти дізнався, що ми тут? — Прошепотів старий.

— А я й не знав, — відповів Річард.

— Ага. Гаразд. Так. Мій хлопчику, хочу тобі сказати, що у нас набралося повно речей, які…

— Зедд, помовч і слухай мене.

У старого від несподіванки закрився рот. Потім він показав пальцем.

— Як ти повернув свій меч?

— Келен його повернула мені.

Зедд насупив густі брови.

— Ти її бачив?

Річард кивнув. Він простягнув свій меч.

— Візьмися за руків'я.

Зедд насупився ще більше.

— Навіщо це? Річард, у нас повним повно набагато більш важливих…

— Давай же! — тихо рикнув Річард.

Зедд моргнув від подібної команди. Він випростався і зробив так, як просив Річард.

І в той же самий момент погляд Зедда спрямувався на Келен. Його горіхові очі немов освітилося світлом, коли вони широко розгорнули.

— Добрі Духи… Келен, — видихнув Зедд.

Поки Зедд застиг в шоці, Річард простягнув меч жінці. Вона торкнулася руків'я. Прозріння засвітилося в її очах, коли вона дивилася на Келен, немов та просто взяла і раптово, як за помахом чарівної палички, з'явилася перед нею. Великий чоловік, у свою чергу торкнувшись рукояті, був здивований не менше.

— Я впізнаю тебе! — Сказав їй Зедд. — Я можу бачити тебе!

— Ви мене пам'ятаєте? — Здивувалася Келен.

Зедд похитав головою.

— Ні. Меч перериває саму природу впливу Вогняного Ланцюга. Але це не допомогло відновити втрачену пам'ять — але зникло сам вплив — ефект дії заклинання пропав. Я тепер бачу тебе. Я знаю, хто ти. Я не пам'ятаю тебе, але я знаю тебе. Це скоріше скидається на те, наче б бачити обличчя, яке ти знаєш, але яке не можеш згадати, звідки знаєш його.

— Зі мною те ж саме, — сказав великий чоловік.

Жінка кивком підтвердила їх висновок і щодо себе.

Зедд схопив рукав Річарда.

— Нам потрібно вибиратися звідси. Сікс ось-ось повернеться. Ми не повинні дозволити їй зловити нас тут і потрапити з нею в халепу. Вона багато більше, ніж серйозна проблема.

Річард пройшов через кімнату.

— Спочатку я повинен дещо забрати.

— Книгу? — Запитав Зедд.

Річард завмер і озирнувся назад.

— Ти знайшов її?

— Повинен сказати, що так. Де, заради всього святого, ти натрапив на цю річ?

Річард забрався на стілець і скинув пакет, втиснутий за балки.

— Перший Чарівник Барах…

— З тієї Великої війни? Той самий Барах?

— От-от, — Річард зістрибнув вниз зі стільця. — Він написав книгу, а потім заховав її, щоб тільки я зміг знайти її. Саме він влаштував усе так, щоб я народився з обома сторонами дару, оскільки хотів допомогти мені з моїми здібностями. У нього була дружина, Магда Сірусом, яка сховала книгу після того, як він повернувся з Храму Вітрів. Це довга історія, але книга чекала мене протягом трьох тисяч років.

Зедд здавався приголомшеним. Вони зібралися навколо столу коли Річард рився в пакеті, поки він не знайшов книгу і не витягнув її. Він тримав книгу так, щоб Зедд бачив.

— У мене були труднощі — в той момент я був відрізаний від мого дару, тому й не зміг її прочитати. Я розглядав всього лише порожні сторінки. Я так і не з'ясував, що Барах хотів повідати мені про мої здібності.

Зедд переглянувся з двома іншими полоненими.

— Річард, мені потрібно поговорити з тобою про те, що Барах залишив для тебе.

— Обов'язково, тільки почекай хвилинку.

З кожною перегортати сторінки, Річард хмурився все більше і більше.

— Вона як і раніше чиста, — він виглядав зніяковілою. — Зедд! Вона як і раніше порожня! Перепона з моїм Даром зломлена — це я точно знаю. Але чому я як і раніше нічого не бачу?

Зедд поклав руку на плече Річарда.

— Тому, що вона порожня.

— Для мене. Але ти зможеш прочитати її! — Він повернув відкриту книгу до старому. — Про що вона говорить?

— Вона порожня, — повторив Зедд. — У цій книзі не написано жодного рядка — взагалі нічого немає в книзі окрім порожніх сторінок, — тільки назва на обкладинці.

Старий спантеличив Річарда.

— Що ти маєш на увазі під словами «вона порожня»? Вона не може бути порожньою. Це, як передбачається, «Секрети Сили Бойового Мага»!

— Саме так, — вже серйозним тоном вимовив Зедд.

Річард виглядав убитим горем, сердитим і спантеличеним одночасно.

— Я не розумію.

— Чарівник Барах залишив тобі правило чарівника.

— Що за правило чарівника?

— Правило всіх правил. Неписане правило. Правило, невисловлене з початку часів.

Річард запустив пальці у волосся.

— У нас немає часу для загадок. Що він хотів, щоб я знав? Що є правилом?!

Зедд знизав плечима.

— Поняття не маю. Про нього ніколи не говорилося і ніколи не писалося. Але Барах хотів, щоб ти знав, що це і є таємниця, як застосувати силу бойового мага. Єдиний спосіб виразити це, упевнитися в тому, що ти зрозумів би те, що він мав намір сказати тобі, полягав в тому, щоб дати тобі неписану книгу, щоб показати неписане правило.

— Ну і як передбачається, я повинен скористатися ним, якщо я не знаю, про що мова?

— Це питання адресувати ти можеш тільки собі самому, Річард. Якщо ти той, кого припускав Барах, то ти і тільки ти зможеш скористатися тим, що він залишив тебе. Очевидно, він вважав, що це виключно важливо і коштує всіх тих халеп, через які він пройшов, а тому, — хочу сказати тобі, що це якраз те, чого ти потребуєш найбільше.

Річард глибоко зітхнув, щоб заспокоїтися. Келен відчувала, що їй було так шкода його. Він виглядав, так ніби потрапив у безвихідь. Він був на самої межі, щоб не заплакати.

— Ой-ей-ей-ей! Ось це так! Ну, треба ж! — Почувся голос ззаду.

Всі разом обернулися.

Худа, немов тростинка, жінка в чорному розпливлася в хитрою усмішкою. Її волосся було сплутане немов звите чорне гніздо. Через безкровність її плоті і вицвілих очей вона виглядала практично як труп.

— Сікс… — видихнув Зедд.

— Ви тільки подивіться! Чи не Мати-сповідниця власною персоною до нас завітала! Ну як імператору не зрадіти, коли я і Річарда Рала з усіма разом доставлю йому, пов'язавши симпатичним бантиком.

Келен помітила, як Зедд затиснув голову руками явно від болю. Він хитнувся вбік і звалився на землю. По повітрю рознісся дзвін металу, коли Річард витягнув свій меч. Він рушив на жінку, але невидима для Келен сила різко зупинила його і відкинула назад. Меч загримів по кам'яній підлозі.

Жінка простягнула тонкий палець до Келен.

— Погана ідея, Мати-сповідниця. Не те щоб мене турбує, засмажиш ти чи ні свій власний мозок, намагаючись звернути мене в місиво, але ти набагато цінніша для мене живою.

Келен відчула біль від невидимої сили, що відкинула її назад, як і Річарда. Виснажуючий напад болю чимось скидався на біль від нашийника, але гострішим, глибоко проникаючи в її вуха. Біль накотилася такою немислимою хвилею, що її рот мимоволі відкрився. Кожен з п'ятьох позадкував і зіщулився, затискаючи свої вуха від цього болю.

— Наскільки все спростилося! — Самовдоволено захопилася Сікс, насуваючись на них, як сама смерть.

— Сікс, — пролунав суворий голос з боку дверей.

Сікс обернулася на голос, який вона очевидно визнала. І в той же момент біль зник з голови Келен. Вона зауважила, що інші теж оговталися.

— Мама… — пробелькотіла Сікс, схвильована й збентежена.

— Ти розчарувала мене, Сікс, — вимовила стара, коли пройшла всередину кімнати. — Дуже розчарувала мене.

Вона була худою і дуже скидалася на Сікс, але зсутуленою від віку. Її чорне волосся майже так само обрамляло її обличчя, але було прокреслене сивиною. І очі в неї були такого ж блякло блакитного кольору.

Сікс позадкувала на кілька кроків.

— Але я, я…

— Що ти? — Стара поставила запитання злісним тоном, що виражає роздратування. Ця жінка являла собою повелительку, яку абсолютно ніщо не страшило, і менше всього Сікс.

Сікс відступила ще на крок.

— Я не розумію…

У Келен відвисла щелепа, коли вона побачила як туго натягнута, бліда плоть обличчя Сікс і її руки… почали рухатися, як ніби закипаючи зсередини.

Сікс почала кричати від болю, її костисті руки обмацували сповзаючу плоть з особи.

— Мати, що ти хочеш?!

— Ну, це абсолютно зрозуміло, — сказала стара, підступаючи все ближче до відьмі, в той час, як та відскочила геть. — Я хочу, щоб ти померла.

У цей момент Сікс несамовито затряслася всім тілом, — її шкіра вся дрижала і була покрита судомою, виглядаючи так, немов вона відокремлювалася від закипаючих м'язів і сухожиль. Картина була такою, ніби Сікс кипіла зсередини.

Несподівано, стара схопила обвислу шкіру за шиєю Сікс. Коли Сікс почала спадати до підлоги, стара зробила потужний ривок.

Шкіра, практично одним шматком, зірвалася прямо з ураженої відьми. Вона звалилася на кам'яну підлогу, закривавленою, невпізнанною купою, що прямо так і залишилася в чорному платті, як у мішку. Це було настільки огидне видовище, яке тільки Келен могла собі уявити.

Стара, тримаючи жалюгідні залишки шкіри Сікс, посміхнулася їм.

Всі вони застигли в шоці в той момент, коли стара немов замерехтіла, а її вигляд заколихався і затріпотів. Келен здивовано втупилася на неї. Ніяка це була не стара — на її місці стояла молода і красива жінка, з довгими хвилястими темно-рудим волоссям. Її сіре, з різними відтінками, плаття лише злегка прикривало її чуттєву фігуру. Краї повітряної тканини колихалися, наче від слабкого вітерцю.

— Шота… — видихнув Річард, посмішка прорізалася на його обличчі.

Вона шпурнула закривавлену шкіру недбалої купою, а потім посміхнулася соромливою, піддражнюючою посмішкою, ступивши вперед і ніжно приклавши до його щоки іншу руку. Келен відчула, як її власне обличчя залилося червоним.

— Шота! Що ти робиш тут? — Запитав Річард.

— По всій видимості, рятую твою шкуру, — вона посміхнулася ще ширше, коли мигцем глянула на останки в чорній сукні. — Гадаю, цілком прийнятна плата для Сікс.

— Але, але… схоже, я не розумію.

— Ось те ж саме було і з Сікс, — продовжила Шота. — Вона живила ілюзії, що я помчала геть з підібраними хвостом між ніг, щоб сховатися назавжди, тремтячи від страху, що вона зможе знайти мене, — а тому вона ніяк не очікувала візиту своєї матері. Подібної речі не водилося серед її так чи інакше значущих талантів або її обмеженої уяви з тих самих пір, як вона втратила розуміння цінності матері і ніякого співчуття до тих, у кого воно було. Вона не могла уявити силу і значення таких уз, ось тому-то цей зв'язок і засліпив її. Її зв'язок з матір'ю викликав її ненависть, підсилену страхом.

Келен відчула, що її обличчя розгорілося ще сильніше, поки вона спостерігала за тим, як Шота пробігла вниз довгим покритим лаком нігтем по переду сорочки Річарда.

— Мені не до душі, коли хтось забирає те, над чим я працювала і що створювала, — прошепотіла Шота Річарду інтимним голосом. — Вона не мала ніякого права на те, що належало мені. Мені коштувало великих зусиль і часу повернути назад все те, у що вона занурила свої зрадливі щупальця на моїй території, але я справилась з цим.

— Мені здається, що тут криється щось більше, ніж це, Шота. Я думаю, що ти хотіла нам усім допомогти.

Шота ступнула убік, клацнувши пальцями в підтвердженні, коли вона повернулася спиною до Річарда.

— Скриньки знаходяться в грі. Якщо Сестри Тьми відкриють їх, дуже багато людей, які не зробили нічого поганого, загинуть. І я теж буду кинута Володареві, як шматок м'яса.

Річарду тільки й залишалося кивнути на це одкровення. Він нахилився і підняв свій меч. Він простягнув їй руків'я.

— Ось, візмись.

— Мій дорогий хлопчик, у мене немає ніякої потреби в мечі.

Келен не пам'ятала нікого, у кого міг бути такий гарний, шовковистий голос. Шота вела себе так, немов вважала, що більше нікого немає в кімнаті. За винятком тієї короткого миті, коли вона кинула швидкий, застережливий погляд на Зедда, її мигдалеподібні очі майже не відривалися від Річарда.

— Просто догоди мені і торкнися його.

Все її обличчя пом'якшало кокетливою усмішкою.

— Ну, раз ти так наполягаєш.

Її витончені пальці обвилися навколо руків'я. Раптово її очі скосилися, щоб подивитися на Келен, що стояла прямо тут, поруч з ним.

— Меч перериває триваючий в даний час ефект заклинання Вогняного Ланцюга, — пояснив Річард. — Він не в змозі повернути дію заклинання назад, але дозволяє тобі тепер бачити те, що перед тобою.

Її пильний погляд затримався на ній перш, ніж повернутися до Річарда.

— Так і є, — її голос став серйозним. — Але прямо зараз, тим не менше, кожен з нас в цій кімнаті, як ніколи, близький до того, що буде поглинений владою Одена і відданий на всю вічність Володареві смерті в підземному світі, — її пальці торкнулися обличчя Річарда. — Як я говорила тобі раніше, ти повинен перешкодити цьому статися.

— І як же я повинен зробити це?

Шота кинула нього гнівний погляд.

— Нам уже довелося це обговорити раніше, Річард. Ти — гравець. Тобі і вводити шкатулки в гру.

Річард зітхнув.

— Ми на такій немислимій віддалі від скриньок. Джеган введе їх гру задовго до того, як ми зможемо повернутися.

Шота посміхнулася йому.

— У мене тут припасений спосіб, як тобі повернутися.

— Який?

Шота вказала пальцем в небо.

— Ти можеш полетіти.

Річард скинув голову.

— Полетіти?!

— Дракон, якого Сікс зачарувала і використовувала, — на кріпосному валу.

— Дракон! — Вигукнув Зедд. — Ти чекаєш, що Річард полетить на драконі? Що за дракон?

— Сердитий.

— Сердитий? — Перепитав Річард.

— Боюся, що я не дуже хороша в ролі матері дракона, але я приручила його, — Шота знизала плечима. — Трохи, по крайній мірі.

Всі чекали Річарда в коридорі, поки він швидко переодягався в одяг з свого пакета. Коли він переодівся, у Келен перехопило подих від виду того, кого вона побачила.

Поверх чорної сорочки була одягнена чорна, відкрита з боків туніка, прикрашена дивними символами, які зміїлися по широкій золотій стрічці, повністю оббігаючи навколо неї. Широкий, багатошаровий шкіряний пояс, покритий ще більшою кількістю емблем, підтримував чудову туніку на його талії. Стародавня, оснащена шкірою перев'язь, що тримала оброблені золотом і сріблом піхви Меча Істини перетинала його праве плече. На кожному зап'ясті була широка підбита шкірою срібна стрічка, несуча з'єднані кільця, усередині яких теж були дивні символи. Чорні чоботи поверх його чорних штанів також мали запонки, що оточувалися візерунками. На широких плечах спочивав плащ, який, здавалося, був зроблений з тканого золота.

Він виглядав так, як на думку Келен і повинен був виглядати бойовий маг. Він був гідний повелівати королями. Він виглядав, як лорд Рал.

Тепер Келен без всяких утруднень могла зрозуміти, чому Ніккі була закохана в нього. Вона була чи не найщасливішою жінкою в світі. І вона була до того ж тією, хто був гідний цієї людини.

— Давайте поспішимо, — сказав він Шоті.

Шота, простуючи розміреним кроком уздовж по центру залів у своїй напівпрозорій сірій сукні, що вилася за нею, вела їх через підсобні, неоздоблені переходи замку, які немов спорожніли. Час від часу вона робила змах рукою у напрямку до дверей або проходу, ніби утримувала будь-кого від того, щоб турбувати їх. Швидше за все, так воно і було, оскільки ніхто не затримав маленьку компанію людей, які поспішали по коридорах.

Вони всі зупинилися позаду відьми, коли вона, нарешті, зупинилася біля важких дубових дверей. Вона окинула всіх поглядом, ніби запитуючи, чи готові вони, потім відкрила навстіж важкі дубові двері. Коли вони вийшли через двері в похмурий день, лише плащ Річарда не втратив свого блиску. На кріпосному валу вони зустрілися лицем до лиця з величезним звіром з блискучою червоною лускою і немовби з лісом шипів з чорними наконечниками на спині.

Рев полум'я пронісся уздовж кріпосного валу, розкидаючи землю і камінчики на всі боки. Вони всі відсахнулися назад.

— Це не Скарлет, — сказав Річард. — Я думав, що мова йшла про Скарлет.

— Ти знайомий з драконом? — Запитала Келен.

— Так, так само, як і ти, але не з цим. Цей побільше, і в цілому виглядає набагато норовистішим.

Спека від клубів вогню знову відкинула їх назад. Шота, безтурботно наспівуючи приємну пісню, ненавмисно вийшла вперед. Вогонь зупинився. Дракон плавно опустив свою голову до неї, нахиливши її до них, немов висловлюючи цікавість. Поки Шота шепотіла щось таке, чого Келен не могла розчути, дракон м'яко пофиркував від задоволення.

Шота, погладжуючи пальцями під підборіддям у дракона, повернулася назад до них.

— Річард, давай же, поговори з цим симпатичним хлопцем.

Дракон видавав звуки, майже схожі на муркотіння під її слова.

Річард спішно вийшов вперед.

— У мене є друг дракон, — звернувся він до чудовиська. — Може, ти чув про неї. Її звуть Скарлет.

Масивна істота закинула свою голову вверх і випустила стовп полум'я в небо. Його зубчастий хвіст зі свистом пронісся уздовж кріпосного валу, збиваючи великі блоки з верху кам'яної стіни.

Червона голова хитнулася назад вниз. Він ошкірився і гарчав, демонструючи злобно виглядаючі ікла.

— Скарлет — моя мати, — прогарчав дракон.

Річард виглядав приємно здивованим.

— Скарлет — твоя мати? Так ти Грегорі?

Дракон потягнувся ще ближче, обнюхав Річарда і спохмурнів. Плащ Річарда здіймався від кожного подиху повітря.

— Хто ти, чоловічок?

— Я — Річард Рал. В останній раз, коли я бачив тебе, ти був яйцем, — Річард, як ніби розмовляючи зі старим другом, окреслив половину кола своїми руками. — Ти був ось таким великим.

— Річард Рал, — Грегорі посміхнувся і його ворожість випарувалася. — Моя мати розповідала мені про тебе.

Річард поклав руку на морду Грегорі. Його голос став ніжним, стурбованим.

— У неї все добре? Магія слабшає. Я переживав, чи не зашкодило їй чимось це.

Грегорі пирхнув клубом диму.

— Вона дуже хвора. Вона стає з кожним днем слабішою. Я більш сильний і ще в змозі літати. Я приношу їй їжу, але відьма перешкоджала тому, щоб я був в змозі робити це. Я не знаю, як допомогти їй. Я хвилююся, що вона буде втрачена для мене.

Річард сумно кивнув.

— Це — шкідництво, яке шими викликали в цьому світі. Воно руйнує всю магію.

Грегорі кивнув своєю величезною головою.

— Тоді червоні дракони приречені.

— Як і всі ми. Якщо я не зможу зупинити цю порчу.

Велика голова скинулась в бік так, що Грегорі міг вдивитися в Річарда одним жовтим оком.

— Ти можеш зробити це?

— Можливо, але я ще не впевнений, як. Я знаю, що я повинен дістатися до Народного Палацу, там я і зможу спробувати.

— Народного Палацу? Де чекає темна армія?

Річард кивнув.

— Точно. Швидше за все, я єдиний, хто зможе зупинити цю порчу. Ти можеш допомогти дістатися нам туди?

— Я тепер вільний. Вільний дракон не служить людині.

— Я не прошу, щоб ти був моїм слугою, а тільки відніс нас до Д'хари, щоб я міг спробувати врятувати всіх нас, хто хоче жити вільно, включаючи тебе і твою матір.

Голова Грегорі ковзнула ближче до Зедда, Тома, і Рікки. Він швидко обдумав це, озираючись назад на Річарда.

— Усіх вас?

— Всіх нас, — сказав Річард. — Мені потрібна допомога моїх друзів. Саме це наш єдиний шанс зупинити всі ті жахливі речі, які можуть трапитися.

Голова Грегорі опустилася ближче, поки його морда не штовхнула груди Річарда, відштовхнувши його назад на півкроку.

— Моя мати розповідала мені історію про те, як ти врятував мене, коли я був всього лише яйцем. Якщо я зроблю це, то ми будемо квити.

— Квити, — погодився Річард.

Грегорі розпластав себе на кріпосній стіни так низько, наскільки було можливо.

— Тоді в дорогу.

Річард показав іншим, як піднятися і як триматися за шипи і виступи. Він сів першим, верхи на спину дракона біля основи його довгої шиї, потім допоміг забратися Зедду, Тому і Ріккі позаду себе. Зедд без зупинки бубонів щось собі під ніс. Річард попросив його припинити сваритися.

Келен була останньою. Річард нахилився вниз, взяв її руку, і посадив прямо за собою. Поки вона влаштовувалася зручніше на спині дракона позаду нього, вона помітила, що він витяг білу тканину зі своєї кишені і розглядав її.

Келен, обхопивши його руками, шепнула йому в вухо.

— Я боюся.

Він посміхнувся через плече.

— У тебе паморочиться голова під час польоту на драконах, але ти не будеш розчарована. Просто тримайся міцніше і закрий очі, якщо хочеш.

На неї справило глибоке враження, як же було легко, якщо притулитися до нього ось так, близько, і наскільки ніжним і невимушеним він був з нею. Здавалося, він оживав, коли вона була поруч з ним.

— Що це в тебе? — Запитала вона, кивнувши головою на білу тканину. На ній було чорнильна пляма на одній стороні і точно така ж на іншій, протилежній.

— Дещо з минулого, — сказав він дещо розгублено. Очевидно, він роздумував не над її питанням. Він задумався про білу тканину з двома чорнильними плямами.

Він засунув тканину назад у свою кишеню і подивився вниз на фортечну стіну.

— Шота, ти з нами?

— Ні. Я повертаюся вЗемлю Агада, до себе додому. Я буду чекати там кінця, або тебе, який перешкодить трапитися цьому кінцю.

Річард кивнув. Келен же не вважала, що він дивився на все впевнено.

— Спасибі тобі за все, що ти зробила, Шота.

— Застав мене пишатися тобою, Річард.

Він швидко посміхнувся їй.

— Я докладу всіх старання.

— Саме це повинен зробити кожен з нас, — сказала вона.

Річард поплескав блискучу червону луску дракона.

— Грегорі, давай відправлятися. У нас не так багато часу.

Грегорі випустив короткий видих полум'я. Поки воно клубочилося геть в чорному диму, величезні крила дракона піднялися в повітря і потім різко опустилися з величезною, але все ж витонченою, силою. Келен відчула, що вони піднялися в повітря. Відчуття було таке, ніби її шлунок перекинувся догори ногами.

Поки вони йшли крізь порожні, чудові… мармурові зали Народного Палацу, Річард зрозумів, куди всі поділися, по тому, як він чув тихе відлуння виспівування молитов, які розносилися по коридорах.

«Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Це була присвята лорду Ралу. В такий момент, коли їхній світ був на краю загибелі, всі в Народному Палаці пішли на посвяту, почувши дзвін дзвону. Він розумів, що настав час, коли ці люди найбільше потребували молитви, і посвята була їх способом підтвердити свої узи. Або, можливо це служило як нагадування про їх частини зобов'язань, і про те, що вони повинні були його захищати.

Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Річард придушив всі почуття, породжені думками про присвячення. Здавалося, він жонглював відразу тисячею думок одночасно. Він не знав, що робити. Незліченна кількість питань кружляли в його голові, і серед їх безлічі він ніяк не міг виділити найважливіші. Він не знав, з якого кінця за це взятися.

Він відчував, що не годиться на роль лорда Рала. Однак він вірив у те, що вся ця безліч проблем пов'язана один з одним, що всі вони були частинами однієї і тієї ж головоломки, і що якщо він зможе визначити основу того, що так турбує його, то все встане на свої місця.

Все що йому було потрібно — це кілька років на з'ясування причин. Але йому б ще дуже пощастило, якщо у них залишилося хоч б пару годин в запасі.

І знову він змусив свій розум повернутися до насущних проблем. Барах залишив йому повідомлення в трьохтисячолітній книзі, неписане правило, і Річард не уявляв, що воно означало. Тепер, коли до нього повернувся його дар, він знову подумки пролистав «Книгу Зниклих Тіней», але, швидше за все, це була підробка. В той час, як у Джегана був оригінал. І шкатулки.

Чому сповідниця була в центрі всього цього? Чи було це тому, що Сповідниця була центральною фігурою для шкатулок Одена, якщо використовувалася одна з копій «Книги Зниклих Тіней»? Чи це тільки його уява? Можливо, — думав він, — що сповідниця є центральною фігурою тільки тому, що Келен була сповідницею і була центром його життя?

Будь-які думки про Келен вибивали його з колії і завдавали страждань. Необхідність мовчати про те, що він так відчайдушно бажав розповісти їй, розбивала його серце. Необхідність утримуватися від того, щоб узяти її в свої обійми і поцілувати, вбивала його. Обійняти її міцніше — ось все, про що він мріяв.

Але він розумів, що якщо зруйнує стерильне поле її розуму, то будуть втрачені всі шанси відновити за допомогою магії Одена ту, ким вона була раніше. Він повинен був продовжувати здаватися стриманим і розсіяним.

Але найбільше його лякала думка про те, що пізно про це дбати, тому що Самуель вже міг порушити стерильне поле.

Він відчував, що Келен йде збоку. Він впізнавав звук її кроків, її запах, її присутність. Він то переповнювався радістю від того, що вона повернулася, то жахався майбутньої втрати її. Він повинен був припинити думати про проблему і сфокусуватися на вирішенні. Він повинен був знайти відповідь.

Якщо тільки вона існувала, ця відповідь.

«Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі».

Якщо він не знайде відповідь, всі ці люди загинуть. Але як же йому це зробити?

Він знову повернувся до думок про рішення. Він мав би відкрити скриньку Одена, щоб скасувати весь завданий збиток — це все, що йому залишалося зробити. Якщо він цього не зробить, світ життя, пошкоджений Вогняним Ланцюгом і його наслідками, втратить рівновагу. Якщо не він відкриє правильну шкатулку, то це зроблять Сестри Джегана. Але він навіть не знав, як відкрити шкатулки, не кажучи вже про те, що ними володів Джеган.

Річард нагадав собі, що, принаймні, він встиг зробити те, що було необхідно зробити, для відкриття правильної шкатулки. По крайній мірі, йому вдалася його подорож крізь завісу Підземного світу. І він зумів повернути звідти те, що необхідно. Це само по собі було проблемою, але він знайшов рішення. Тепер магія шкатулок Одена була потрібна для відновлення того, що зруйнував Вогняний Ланцюг.

Келен прийняла нову статуетку Сильної Духом, яку він зробив. Він нагадав собі, що у нього була сповідниця, якої потребував Джеган, коли ще не мав оригінала «Книги Зниклих Тіней». Сповідниця. Щось було в цьому неправильне, але він не міг зрозуміти, що саме.

Однак, він знав, що це був єдиний спосіб опинитися поруч зі скриньками Одена. Це був його єдиний шанс — звичайно, якщо він встигне знайти рішення перш, ніж Сестра Юлія відкриє одну з них.

Коли він почув шурхіт поспішних кроків, він підняв погляд і побачив Верну з Натаном, які поспішали до нього. Кара і генерал Мейфферт не відставали від них. Зедд, Том і Рікка трималися з Річардом.

Річард зупинився на мосту з прекрасного, поцяткованого прожилками зеленого мармуру, який виходив на сквер для посвяти і з'єднував широкі зали, в той час, як Верна і Натан мчали наверх. Люди внизу стояли на колінах, притиснувшись в молитві лобами до плит підлоги. Вони не підозрювали про те, що він збирався зробити.

— Річард! — Прохрипіла Верна, переводячи подих.

— Радий знову тебе бачити, — сказав Натан Річарду, також кивнувши Зедду.

— Сікс більше не проблема, — повідомив Зедд пророку.

Натан зітхнув.

— Однією проблемою менше, але боюся, що їх ще занадто багато.

Ігноруючи високого чарівника біля неї, Верна наполегливо махнула своїм дорожнімм щоденником Річарду.

— Джеган говорить, що вже молодик. Він вимагає твоєї відповіді. Він пише, що якщо не відповіси йому, наслідки тобі відомі.

Річард подивився на Натана. Пророк виглядав більш ніж похмурим. Кара і генерал Мейфферт також виглядали напруженими. Вони були безпорадними захисниками десятків тисяч людей, близьких до своєї загибелі.

Тихий спів долинав знизу.

Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наш порятунок. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Річард потер чоло кінчиками пальців, сковтнувши грудку в горлі. В силу багатьох причин у нього не залишалося іншого вибору. Він глянув на Верну із загрозливою рішучістю.

— Скажи Джегану, що я згоден на його умови.

Верна почервоніла.

— Ти згоден?

— Про що це ви говорите? — Поставила запитання Келен, що стояла праворуч від нього. Річард стримано зрадів ноткам владності, що повернулися в її голос. Але він проігнорував їх і попрямував прямо до Верни.

З великим зусиллям Річард зміг контролювати свій голос.

— Повідомте йому, що я здаюся, як він цього і хотів. Я згоден на його умови.

— Ти серйозно? — Верна зайшлася в гніві. — Ти хочеш, щоб я передала йому, що ми здаємося?

— Так.

— Що! — Вигукнула Келен, смикнувши його за рукав сорочки, щоб розвернути до себе. — Ти не можеш здатися йому.

— Я повинен. Це єдиний спосіб уберегти всіх людей тут від тортур і смерті. Якщо я здам палац, він збереже їм життя.

— І ти так просто збираєшся повірити Джегану на слово? — Зажадала відповіді Келен.

— У мене немає іншого вибору. Це єдиний шлях.

— Ти привів мене сюди, щоб повернути мене цьому монстру? — Зелені очі Келен наповнилися сльозами гніву і болю. — Саме тому ти шукав мене?

Річард відвів погляд. Він би все віддав, щоб сказати їй про те, як сильно він її любить. Якщо він незабаром помре, йому б хотілося, щоб вона знала про його істинні почуття до неї, щоб вона знала, що він одружився на ній не з обов'язку, і що зараз він не використовує її, як скарб при здачі в полон. Його серце обливалося кров'ю через те, що вона так думала.

Але у нього не було вибору. Якщо він спотворить стерильне поле, тоді та Келен, що він знав, буде назавжди втрачена, звичайно, якщо воно вже не було спотворено Самуелем, і якщо вона ще не позбулася цього поля.

Річард звернув свою увагу на щось інше.

— А де Ніккі? — Запитав він Натана.

— Замкнена, як ти мені наказав, до тих пір, поки Джеган не забере її.

Келен обернулася до нього.

— А тепер ти до того ж віддаєш жінку, яку любиш…

Річард підняв руку, вимагаючи тиші.

Він перестав стискати щелепу, повернувшись до Верни.

— Роби, як я кажу. — Тон його голосу підкреслював, що це наказ, що не підлягає обговоренню, і тим більше, запереченню.

Поки всі застигли у тиші, Річард відправився геть.

— Я буду чекати в Саду Життя.

Йому потрібно було поміркувати. Тільки Келен пішла за ним.

Вже зникаюче денне світло проникало через скло над їх головами. Це буде молодик — найтемніша ніч місяця. Річард чув, як говорили, що така темрява наближала світ живих до підземного світу.

Ті години, що пройшли в очікуванні, коли Джеган пройде через плато до Саду Життя, Річард походжав, глибоко занурений у свої думки, думаючи про цих два світи — світ живих і світ мертвих.

Було у всьому цьому щось таке, що ніяк не вкладалося в його голові. Він знову пройшовся по «Книзі Зниклих Тіней», яку давним-давно вивчив напам'ять, не знаючи, що в ній, можливо, була деяка помилка, яка б не дозволила використовувати міць Одена, але також він знав, що в іншому книга була вірна. Знадобилося б змінити лише одну деталь, щоб копія стала помилковою. Він знав, що в завченій ним копії був вада, але він не знав, як визначити це відхилення від оригіналу.

А ось у Джегана був оригінал. Йому не треба було дбати про помилки в його книзі. Сестра Юлія при постійній присутності Джегана в її розумі, просто прочитає текст, а тому вони будуть використовувати справжню версію книги. Ось чому їм не потрібна буде сповідниця.

Він зупинився перед Келен.

— Усі копії «Книги Зниклих Тіней» повинні бути перевірені за допомогою Сповідниці. Якби в тебе був текст «Книги Зниклих Тіней», яку я міг би процитувати, як ти думаєш, змогла б ти вказати на її справжні частини?

Келен, заглибившись в свої думки, підняла на Річарда погляд.

— Я задаю собі це саме питання раз за разом. Пробач, Річард, але я просто не знаю, як. Дуже шкода, що перша сповідниця — Магда Сірусом — не залишила і для мене книгу про те, як використовувати мою силу, як це зробив для тебе її перший чоловік.

Багато ж корисного дала йому ця книга!

Річард понуро зітхнув і продовжив ходити по Саду.

Він повернувся думками до книги, яку Барах так відчайдушно хотів, щоб він мав: «Секрети Сили Бойового Мага». Барах вважав, що це було життєво важливо, щоб у Річарда була ця книга з неписаним правилом чарівника. Все це було настільки дивно, що Річард був приголомшений, не знаючи, що думати. З такими труднощами він одержав цю книгу. І, мабуть, ще більші зусилля були з боку Бараха, щоб бути впевненим, що тільки Річард зможе її знайти.

Навіщо ж тоді залишати йому порожню книгу? Якщо тільки це не говорило само за себе.

Річард глянув на свого мовчазного діда, що сидів біля невисокої, оповитої виноградною лозою стіни. Зедд зустрів його погляд, але його печаль від нездатності допомогти Річарду була очевидна.

— Мені шкода, — сказала Келен.

Річард озирнувся.

— Що?

— Мені шкода. Це повинно бути жахливе рішення. Я знаю, що ти всього лише стараєшся перешкодити тваринам Джегана всіх тут вирізати. Хотіла б я торкнутися Джегана моєї владою сповідниці.

Влада сповідниці. Яка вперше з'явилася у Магди Сірусом. У жінки, яка спочатку була заміжня за Барахом. Але ж вона була заміжня за Барахом під час Великої війни, перш, ніж стала сповідницею…

— Добрі духи, — прошепотів Річард собі самому, вражений спалахом усвідомлення.

Барах залишив Річарду «Секрети Сили Бойового Мага», щоб передати йому те, що він повинен був дізнатися.

Це було саме те, що і зробив Барах. Він дав Річарду правило, невимлюване і неписане з незапам'ятних часів.

У цю мить, коли він, нарешті, зрозумів Секрети Сили Бойового Мага, інші частини головоломки склалися в єдину картину, і він все зрозумів.

Він повністю зрозумів все, як все це працювало, чому вони зробили те, що вони зробили, причини всіх їх дій.

Тремтячими пальцями він витяг шматок білої тканини з двома чорнильними плямами. Він розгорнув його і втупився на дві плями на протилежних сторонах.

— Я зрозумів, — сказав він. — Добрі духи, тепер я розумію, що повинен зробити.

Келен нахилилася до нього, роздивляючись шматок тканини.

— Зрозумів що?

Річард зрозумів усе. Він несамовито засміявся. Він ухопив всю картину цілком.

Зедд спостерігав за ним, насуплено дивлячись на нього. Зедд знав Річарда досить добре, щоб зрозуміти, що Річард якось вирішив задачу. Коли Річард подивився на нього, його дід злегка посміхнувся і кивнув, гордий за нього, хоча і поняття не мав про те, що дізнався Річард.

Всі вони підняли погляд на раптово зашумілих людей, що входили в сад. Кілька солдатів Першої Когорти, як вони і були проінструктовані, уступили дорогу, не надаючи ніякого опору. Річард відмітив Джегана на чолі людської хвилі, що вливалася в двері. Сестра Юлія була праворуч від нього. Інші Сестри слідували позаду, несучи три шкатулки Одена. Важко озброєні охоронці, чоботи яких карбували крок, промарширували в двостулкові двері, розсіюючись по саду, як темний потік.

Присутність Джегана, його вічно палаюча ненависть, не просто псувала ауру Саду Життя, але зраджувала її.

Річард посміхнувся про себе.

Погляд чорних очей Джегана зупинився на Річарді, поки імператор спускався по стежці між деревами, клумбами давним-давно померлих квітів і невисокими, вкритими виноградною лозою стінами. Його особиста охорона розсипалася позаду, продираючись крізь кущі, коли вони встановлювали захисний периметр.

У Джегана на обличчі з'явилася поблажлива посмішка, після того, як він минув чарівний пісок і перетнув галявину.

Але його ненависть випереджала його.

Сестри встановили три чорні, як смола, шкатулки на широкій гранітній плиті, яку підтримували два низьких рифлених п'єдестали. Сестра Юлія не звертала уваги на людей в саду. Зосереджена на роботі рук, вона удостоїла Річарда лише короткого погляду, перш ніж встановила книгу на гранітний вівтар прямо навпроти шкатулок. Без всякої затримки вона підкинула руку, запалюючи вогонь в поглибленні, додавши його світло до вогню смолоскипів.

Наступала ніч. Сходив нова місяць. Темрява прибувала, чорніша, ніж будь-хто коли-небудь бачив. Річард знав цю темряву. Він побував в ній.

Джеган прокрокував прямо до Річарда, і став навпроти нього, ніби викликаючи його на бій. Але Річард навіть не ворухнувся.

— Радий, що ти прийшов до тями. — Його погляд ковзнув до Келен. Він нагородив її хтивим поглядом. — І ще я дуже радий, що ти привів мені свою жінку. Я займуся нею пізніше. — Він глянув назад в очі Річарда. — Я упевнений, тобі абсолютно не сподобається те, що у мене на думці.

Річард повернув йому його погляд, але промовчав. Йому було нічого сказати.

Джеган, при всій його лякаючій постаті, його повністю чорних очах, його бритій голові, і при тому, як він виставляв напоказ свої мускули, так само, як свої награбовані коштовності, виглядав більш ніж втомленим. Він виглядав виснаженим. Річард знав, що імператору снилися кошмари, і навіть більше того, що переслідують сни про Ніккі. Він знав це тому, що вони були тими снами і кошмарами, які Річард послав йому через Джилліан, жрицю кісток. Вона — сонотворець, що народилася від того ж народу, що і Джеган.

Імператор пронісся туди, де Сестра Юлія стояла біля чарівного піску в очікуванні наказу.

— Чого ти чекаєш? Починай. Чим швидше ми тут закінчимо, тим швидше ми зможемо придушити будь-який опір правлінню Ордена.

— Тепер я все зрозуміла, — прошепотіла сама собі стояча поблизу Келен, так, ніби теж зробила важливе відкриття. — Тепер я зрозуміла, кому це він хотів заподіяти біль через мене, і чому це було б настільки жахливо.

Вона дивилася в очі Річарду з виразом раптового розуміння.

Річард не міг дати собі відволіктися прямо зараз. Він знову звернув свою увагу на Сестер. Йому все ще було потрібно обдумати деякі речі до кінця. Він повинен був упевнитися, що все це мало сенс, інакше вони всі помруть — від його руки.

Кілька Сестер встали на коліна і почали вирівнювати чарівний пісок, готуючись. По тому, як вони працювали в команді, Річард зрозумів, що вони вже вивчили оригінал «Книги Зниклих Тіней» при підготовці і запам'ятали всі процедури і заклинання.

Він був здивований, побачивши, що всі вони почали креслити необхідні елементи. Він пам'ятав ці елементи по «Книзі Зниклих Тіней», яку завчив ще будучи юнаком. Він очікував, що Сестра Юлія, яка ввела шкатулки в гру, буде наодинці малювати елементи, однак поки вони працювали, Сестра Юлія замість цього ходила від одного символу до іншого, завершуючи його креслення. Річард зрозумів, що це мало сенс; необхідно було, щоб елементи були промальованіні, а такий спосіб економив багато часу. Так як Сестра Юлія завершувала кожен з елементів, Річард здогадався, що книга містила особливу вимогу до того, щоб той, хто ввів шкатулки в гру, був єдиним, хто завершував кожне заклинання.

Вона закликала магію Одена. Вона була гравцем. Тим не менш, Джеган управляв її розумом, і в кінцевому підсумку, саме він буде керувати цією магією.

Річард добре пам'ятав, як довго зайняло у Даркена Рала виконання всіх процедур. Судячи з того, яким способом це робили Сестри, у них це забере набагато менше часу. Працюючи разом, вони могли розділити роботу на безліч більш простих компонент.

Джеган ступив назад до Річарда.

— Де Ніккі? — Прогарчав він, не спускаючи своїх чорних очей.

Річард якраз роздумував, коли ж Джеган задасть це питання. Це відбулося навіть швидше, ніж очікував Річард.

— Вона арештована для тебе, як і було обіцяно.

На розлюченому обличчі Джегана з'явилася посмішка.

— Шкода, що ти насправді не вмієш грати в Джа-Ла д 'Ів.

— Я вже одного разу переміг тебе.

Усмішки Джегана стала тільки ширше.

— Ні, в кінцевому підсумку.

Як тільки імператор нетерпляче попрямував до них, Сестра Юлія вказала на деякі елементи з книги, місцями цитуючи книгу, як того вимагалося. Річард розумів елементи, що вони креслили на піску. Це були елементи танцю зі смертю. Коли Даркен Рал вперше накреслив їх, вони здавалися йому повністю загадковими, але тепер їх мова була йому зрозуміла.

З кожним моментом Джеган ставав все більш і більш нетерплячим.

І Річард знав чому.

— Юлія, — нарешті вимовив імператор, — я вирушаю за Ніккі. Нема чого мені тут залишатися, поки ти працюєш. Я настільки ж добре можу бачити це крізь твої очі.

Сестра Юлія схилила голову.

— Так, Ваше Превосходительство.

Джеган звернув свій погляд на Річарда.

— Де вона?

Річард зробив знак одному з рядом стоячих офіцерів Першої Когорти, людині, яку Річард підготував для цієї мети. Тут було всього лише кілька осіб з Першої Когорти, що очікували разом з Річардом прибуття Імперського Ордена. Вони були там, щоб охороняти його до самого кінця.

— Відведи імператора до камери Ніккі, — наказав Річард офіцерові.

Солдат відсалютував йому, приклавши кулак до серця. Перед тим, як відправитися услід за офіцером, задоволений Джеган повернувся назад до Річарда.

— Схоже, ти знову програєш в заключному етапі Джа Лайдін.

Річард хотів би відповісти, що час ще не закінчилося, та й гра теж була далека від завершення, але замість цього він просто спостерігав, як чоловік пішов, чекаючи, коли почнеться справжній кошмар.

Келен мовчки стояла на своєму місці. Він відчув себе скуто, помітивши, як вона подивилася на нього.

Зедд і Натан, здавалося, загубилися в своїх думках. Верна виглядала сердитою і розчарованою більше, ніж коли-небудь. Річард не міг винити її. Кара стояла поруч з Бенджаміном, утримуючи його руку. Поряд з рештою, Джеган привів і Дженсен в Сад Життя. Його особисті охоронці утримували її на іншій стороні саду. Пильний погляд Тома не відривався від неї. А вона, у відповідь, дивилася на нього, не маючи можливості сказати все те, що вона очевидно хотіла передати.

Кара присунулася ближче.

— Що б не сталося, лорд Рал, я з Вами до останнього подиху.

Річард відповів вдячною посмішкою.

Стоячи неподалік, Зедд кивнув, погоджуючись з Карою. Бенджамін злегка стукнув себе кулаком по серцю. Навіть Верна, нарешті, посміхнулася і кивнула йому. Вони всі були з ним.

Знаходячись поруч, Келен прошепотіла.

— Нічого, якщо ти візьмеш мене за руку?

Річард навіть не міг уявити, як самотньо вона повинна була себе відчувати в цей момент. З важким серцем через те, що не міг їй нічого розповісти, він узяв її за руку.

Ніккі сиділа майже в непроглядній темряві на лаві, висіченій з того ж самого каменю, що і стіни. Дальня кімната, другого захисного рівня, перебуваючи всередині порожнистої суцільної скелі, була запечатана щитами. Щоб увійти або вийти, треба було подолати подвійні залізні двері, що знаходилися по обидві сторони приміщення, також запечатаного заклинанням. Саме тут містилися найбільш небезпечні в'язні: ті, хто може керувати магією.

Немає сенсу перераховувати, скільки людей сиділо в цій самій темниці, в очікуванні вироку до смерті або чого-небудь гірше. Ніккі розчула кроки, що доносилися з коридору зовні із зовнішнього боку залізних дверей. Хтось наближався.

Вона прекрасно розуміла, що це тільки питання часу, коли цей хтось прийде. Ніккі була в стані повної незворушності й спокою. Вона знала, чому вона зараз тут. Вона знала, чому Річард сказав Натану, замкнути її в цій тюремній камері.

Вона почула, як пролунав різкий металевий брязкіт відмикання замка зовнішніх дверей, цей звук луною пронісся крізь численну мережу низьких коридорів. Ніккі чула, як хтось бурчить, намагаючись побороти непіддатливі двері, здійснюючи серію сильних поштовхів, намагаючись провернути двері на заржавілих тугих петлях, щоб відчинити їх достатньо, щоб протиснутися всередину. Коли Ніккі помітила тіні, що відкидалися з розкритих дверей в її камеру, вона загасила лампу, що стояла поруч на кам'яній лаві, яка була поганенькою, хоча і єдиною прикрасою в кімнаті.

Ключ скрипнув в замковій щілині і двері в її темницю відчинилися. Після тривалого перебування в абсолютній тиші, цей скрипучий звук здавався їй нестерпно гучним і різав слух. Коли двері до темниці розкрилася, світло від ліхтаря потоком залило приміщення. Пилюка від відкривання ржавих дверей стояла стовпом і пролітала у повітрі на тлі ріжучого очі жовтого світла. Імператор Джеган трохи пригнувся, переступаючи через високий поріг, і протиснувся в дверний проріз.

Ніккі стояла.

Він був одягнений в свій безрукавний жилет, демонструючи мускулисте тіло. Його голена голова блищала у світлі ліхтаря — єдиного прямого джерела світла, яке він приніс з собою. Його чорні очі цілковито відчували себе як ніби він був удома, опинившись тут у кромішній тьмі западини в скелі. Ці чорні очі просто засяяли, коли він розгледів її. Ніккі була впевнена, що повинна спустити сукню і оголитися до пояса, щоб привернути його увагу саме до цього. І хитрість спрацювала.

— Люба, я весь час мріяв про тебе, ти мені снилася, — сказав він, вирішивши, що його слова справлять належне враження на неї.

Джеган завжди був упевнений, що його хіть говорить про особливі почуття до неї, в той час, як його грубість або примушування демонстрували лише те, наскільки подавляюче привабливою була для нього Ніккі. Для неї ж все це доводило лише аморальну грубість його натури.

Ніккі стояла незворушно, не кажучи ні слова, вона не дозволила собі зніяковіти навіть тоді, коли Джеган підійшов до неї впритул. Він обхопив своєї м'язистою рукою її талію, і міцно притиснув до себе, демонструючи Ніккі свою владу і безсумнівне з його точки зору право володіти нею.

Ніккі зовсім не хотілося розтягувати це «задоволення», і зволікати, як було колись.

Вона абсолютно природним чином обвила його руками, зображуючи обійми, і бездоганно швидко защіпнула Рада-Хань навколо його бичачої шиї.

Він відсахнувся, зробивши крок назад. Він був приголомшений.

Вона знала, що тепер він відчуває силу нашийника, пронизуючу кожну частинку його істоти.

— Що ти наробила? — Запитав він з деяким роздратуванням у голосі, охоплений раніше незнаною для нього пригніченістю. У такому жахливому стані вона його ніколи не бачила.

У Ніккі не було особливого бажання обговорювати що-небудь, тому вона просто привела в дію силу нашийника, щоб уникнути подальших умовиводів Джегана. Знаючи Імператора досить добре, Ніккі могла досить впевнено припустити, що Сестра Юлія зараз знаходиться десь нагорі — в Саду Життя — працюючи над проблемою з відкриттям правильної шкатулки Одена. І Ніккі аж ніяк не хотіла, що б Сестра дізналася про те, що тільки що сталося.

Джеган був в нетерпінні, щоб тільки дістатися до Ніккі. Ті кошмари, які наслав на нього Річард, вимотували. Але сновидіння про Ніккі перетворилися для нього на нав'язливу одержимість пристрастю до цієї жінки, свого роду манію, яка повільно, але вірно також стала для нього нестерпною. Джеган завжди бажав близькості з нею, але після тих сновидінь, які придумав для нього Річард, Джеган не міг думати, ні про що, крім того, щоб оволодіти Ніккі.

Джеган навіть захотів залишити Сестру Юлію і дозволити їй вільно займатися своєю роботою, лише б спуститися сюди вниз у підземелля, щоб знову оволодіти Ніккі.

Це був невеличкий подарунок, про який Річард говорив їй. Коли Натан замкнув її в темниці, він пояснив суть плану Річарда з його останнім прощальним подарунком для Ніккі, говорячи з нею під захистом щитів, так, що ніхто з шпигунів не міг їх почути. Річард знав, що у них немає шансу врятувати палац, що вони змушені, будуть капітулювати. Він знав, що всім їм судилося загинути. І єдиним, що Річард міг дати Ніккі, був Джеган.

Рада-Хань знаходився в темниці. Це був той самий нашийник, який Енн залишила там, коли Натан заарештував її на деякий час. Нашийник був тією найважливішою річчю, про яку Енн намагалася розповісти Ніккі, перед своєю смертю.

Натан знав, що Рада-Хань знаходиться в темниці, в захищеній магічними щитами кімнаті. Річард хотів, щоб Ніккі взяла його, тим самим отримавши останній шанс для звершення правосуддя над Джеганем Справедливим.

Річард не будував ілюзій, що таким чином він зможе зруйнувати силу Імперського Ордена. Сліпе вірування в правильність вчення Ордена існувало вже в серцях мільйонів людей. Від Джегана вже практично нічого не залежало. Все це загальне марево, поглинаюче всіх, могло вибухнути і без його участі, само по собі.

Ніккі прекрасно все розуміла. Вона виросла в світлі вчення Братства Ордена. Вона знала, як вони намагалися видати алхімію за доброчесність, неправедні вчинки за справедливість, смерть за самопожертву.

Подібні вірування народжувалися з навмисного зречення людини від свого власного мислення, розростаючись в його хтивої низовини, до бажання досягти успіху без докладання якихось зусиль. Такі переконання були уособленням ненависті до всього позитивного, до неприязні чесноти, до негативного сприйняття всіх особистісних цінностей. І, в кінцевому рахунку, то була ненависть до самого себе, до власного життя, до унікальності існування. Все породжувало ненависть, вихваляючи смерть, яка і була справжнім уособленням зла.

Убивши Джегана, неможливо було врятувати людство від настільки абсурдного фанатизму. Адже вірування Ордена не були керовані, вони не залежали від одного лише лідера. Орден все одно буде продовжувати існувати, навіть без Джегана.

Покінчивши з Джеганем, вони б не зупинили тих, хто ввів шкатулки Одена в гру, не змогли б змінити заклинання Вогняного Ланцюга, не впоралися б із зараженням, залишеним шимами, і звичайно ж, не покінчили б з багатомільйонною армією, що розташувалася навколо палацу, що очікує наказу до нападу, щоб знову і знову проливати кров, сіяти руйнування і спустошувати. Вони нічого не могли змінити в ситуації, що склалася.

Але Річард хотів віддати їй цей прощальний подарунок, щоб у неї з'явилася можливість здійснити своє маленьке правосуддя, перед тим, як її іскорка життя потухне, перед тим, як всі вони загинуть, будучи повергнуті Сестрами Тьми, які закличуть силу Одена в ім'я армії Імперського Ордена, в ім'я вірувань його Братства.

І ще це було єдиним способом для Річарда віддячити Ніккі за все, що вона для нього зробила, дозволити їй насолодитися можливістю, в якомусь сенсі позбавитися від чудовиська — людини, яка завжди жахливо і жорстоко з нею обходився.

Ніккі переступила через високий поріг. Її полонений, будучи не в змозі виказати свій протест, пішов слідом за нею. Незважаючи на те, що її дар був обмежений стінами Народного Палацу, у неї було достатньо сил, щоб легко скористатися унікальними властивостями Рада-Хань. Вона могла навіть змусити Джегана кататися по підлозі в непереборній агонії, але Ніккі використовувала силу нашийника тільки по необхідності — щоб побороти небажання свого бранця слідувати її безмовним вказівкам.

Перед другими дверима зовні стояли кілька офіцерів з Двірцевої варти, це були солдати, які привели Джегана сюди вниз до темниці з його винагородою, вони чекали. Перехід був настільки низьким і тісним, що воїнам довелося зігнутися під низькою стелею і вишикуватися в шеренгу впритул один до одного, щоб поміститися в настільки вузькому просторі.

Всі вони були шоковані, побачивши, як Ніккі управляє діями Імператора.

Громила у військовій формі, капітан тюремної варти, також був разом з рештою солдатами. Цей чоловік добре ставився до Ніккі, віддаючи накази приносити їй все, що б вона не побажала. І зараз якраз був той самий момент: вона хотіла отримати те, що їй необхідно.

— Капітан Лернер, — сказала Ніккі, — Не будете ви настільки люб'язні показати нам вихід з цього лабіринту?

Він оглянув м'язистого чоловіка з нашийником, що стояв позаду неї, і, посміхнувшись, сказав.

— З превеликим задоволенням.

Побувавши вже одного разу в нескінченних коридорах палацу, піднімаючись наверх, Ніккі змусила Джегана йти першим. Вона впритул слідувала за ним, щоб бути впевненою, що її полонений продовжує рухатися вперед і ні з ким не розмовляє, нікому не подає знаків. Потрібно відзначити, що він дуже намагався впоратися з силою нашийника, що приборкала його. Але його зусилля були сміховинними, адже Ніккі легко долала всі його спроби до опору, вона придушувала всю його міць і шаленство. Джеган був безпорадний і безвільний, як маріонетка.

Всюди у палаці, солдати Імперського Ордена кланялися Імператору, коли він проходив повз. Ніккі не дозволила йому надавати їм знаки небезпеки. Солдатам Ордена була звична його найвища гордовитість, його байдуже ставлення, тому вони нічого не запідозрювали, побачивши його, проходячого поруч і не приділяючого нікому і дещиці уваги.

Дістатися до Саду життя було не так-то легко. Палац повністю весь був споруджений у формі унікального заклинання, створеного для того, щоб примножити силу дару лорда Рала, тим самим, зменшуючи силу дару всіх решти. Щоб дістатися до якогось місця, потрібно було курсувати між численними переходами і коридорами, які насправді були нескінченними елементами одного великого заклинання. Основоположні лінії формували єдине ціле, з'єднуючись в довгих коридорах. Допоміжні елементи утворювалися в більш маленьких холах і залах.

Від основи і до вершини — весь палац був нескінченним лабіринтом переходів з колонами, і залів з огороджуючимиими їх по периметру рядами статуй. По більшій частині інтер'єр палацу був виконаний з каменю, чудово висіченого, утворюючи різноманітні й вигадливі форми. Палац, одночасно будучи формою заклинання і магією примноження чарівництва, був ще в якомусь роді містом, з вулицями, з спрямованими по формі заклинання переходами і холами.

Але щоб потрапити в певне місце, потрібно було маневрувати по складно-переплетених лініях цього самого чарівного лабіринту. Тому подорож по палацу в будь-яке місце займала досить тривалий часу. Шлях з підземелля нагору в Сад Життя був яскравим прикладом цього. Коли вони проходили повз приміщення із заскленими дахами, Ніккі спостерігала, що небо тільки починало набувати блакитного відтінку, розчиняючи темряву ночі.

До того часу, коли вони дійшли до того рівня палацу, де розташовувався сад, сонце вже піднялося над горизонтом. І перші теплі промінчики світла вже пробивалися усередину приміщення, через східні віконні прорізи, зігріваючи своїм природним теплом білі мармурові стіни навпроти.

Ніккі мала намір увійти в сад разом з Джеганем, щоб в останній раз побачити Річарда. Вона зрозуміла з коротких питань, що Річарду якимось чином вдалося повернутися. Джеган, звичайно ж, не знав, як. Ніккі подумала, що зараз це не має особливого значення. Він повернувся, і вона хотіла побачити його в останній раз, перед тим, як все закінчиться. Вона хотіла, щоб Річард подивився на Джегана і зрозумів, що, врешті-решт, імператор не буде із задоволенням пожинати страшні плоди, цієї жахливо довгої війни, яку він розв'язав проти всього сущого світу. Після всього, що Річард зробив, він заслужив дізнатися про цю маленьку, але таки перемогу.

Коли вони йшли через подвійні двері, входячи в Сад Життя, Ніккі могла побачити крізь дерева, як проміння сонця вже торкається вівтаря. Півдюжини Сестер Тьми зібралися навколо Сестри Юлії. Вона стояла перед трьома скриньками.

Навіть коли промені сонячного світла падали на шкатулки, це виглядало так, як ніби три мертві чорні діри зяяли в живому світі. Сонячне світло не могло відбитися від скриньок. Вони ж, навпаки, немов пожирали його своєю поверхнею, забираючи промені всередину бездонної порожнечі — туди, звідки їм ніколи не повернутися.

Джеган щосили намагався підійти ближче, намагався побороти контролюючий його нашийник, але все марно. Ніккі тримала його на одному місці, позаду всіх; там, де його охорона буде думати, що імператор просто бажає спостерігати за подіями і не хоче, щоб його турбували.

Ніккі чудово усвідомлювала, що може в один момент покінчити з Джеганем. І коли цьому прийде час, вона так і зробить. Ні в кого не було ні найменшого шансу врятувати Імператора, навіть якщо б їм було відомо, що його життю загрожує небезпека. Джеган тепер належав Ніккі, він був під її владою.

Ніккі могла бачити Річарда в облаченні бойового мага. Його вигляд змусив її серце битися частіше, викликаючи душевний біль.

Келен мовчки стояла позаду нього. Якщо Річард дотримувався принципу стерильного поля, щоб спробувати впоратися з Вогняним Ланцюгом, значить, вона навіть не підозрювала про ті почуття, які він до неї відчуває. Але зараз все виглядало так, як ніби Річарду ніколи не випаде подібна можливість, і Келен помре, так і не дізнавшись всієї правди.

Річард помітив Ніккі. Він побачив Джегана, що стояв попереду неї, і зрозумів, що їй вдалося використати за призначенням залишений ним подарунок. Річард обдарував Ніккі ледь помітною усмішкою.

Сестра Юлія вказала на скриньку, що стояла праворуч.

— Ось ця!

Решта Сестри просто засяяли, задоволені своїм досягненням. Зараз у них була можливість передати силу Одена їх Імператору. Але вони, на жаль, не були в курсі того, що сам Імператор вже ніколи не буде мати можливості розділити з ними цю перемогу.

* * *

Сестра Юлія підняла кришку скриньки, що стояла праворуч. Іскристе золоте світло піднялось зсередини, воно було навіть більше схоже на рідину, що переливається з країв. Світло повністю огорнуло собою Сестер, які стояли перед вівтарем.

Всі вони посміхалися, зворушені тим, що їм тільки що вдалося здійснити, навіть якщо це служило на благо Імперському Ордену, а не їм самим. Звичайно ж, вони направили силу саме в це русло, навіть не усвідомлюючи те, що Джеган вже не контролює їх свідомість.

Якби Ніккі сказала їм про це, то Сестри відкрили б ворота, щоб звільнити Володаря з Підземного світу. Вибір Ніккі полягав у тому, щоб дозволити їм віддати владу над світом або у владу Ордена, або на поталу Володареві.

Вона прекрасно розуміла, що вибір невеликий, і вибрала меншу з бід. Зрештою, життя під владою Імперського Ордена залишалася все ж життям. А якби Сестри Тьми вчинили б, виходячи зі своїх власних інтересів, життя в цьому світі вже б закінчилася.

Ніккі не бажала продовжувати жити і бачити, що трапиться по настанню нової ери, заснованої лише на ненависті і злості.

Вона подумала, що їй не доведеться про це турбуватися. Вона припустила, що її існування було лише невеликим уривком з справжнього життя. Але Джеган помре точно раніше неї. Ніккі була в цьому абсолютно впевнена. Нарешті справедливість провідає і Джегана Справедливого.

Але була одна річ, яку Ніккі досі ніяк не могла зрозуміти, — причину, по якій Річард все ще продовжував посміхатися.

Річард спостерігав за тим, як золотисте сяйво, що виходить зі скриньки Одена, підняло в повітря сімох Сестер.

Келен ще сильніше стиснула руку Річарда. Всі, хто знаходився в Саду Життя, дивилися на те, що відбувається, з благоговінням, перемішаним зі страхом. Це виходило за межі сприйняття: ніхто з них не бачив нічого подібного і навряд чи коли-небудь ще побачить.

Річард кинув погляд на Ніккі. Вона теж була зачарована мерехтливим світлом, що ллється зі скриньки і окутує Сестер. Джеган, що стояв поруч із нею, не міг стримати усмішки. Річард же бачив тільки металевий нашийник на його шиї. Імператор знав, що тепер сила Одена на їхньому боці, навіть якщо він не буде того учасником. Він вірив у те, що лише це має тепер значення. Джеган до кінця вірив у правоту своєї справи.

Сестри, оповиті золотистим сяйвом, із задоволенням купалися в променях магії Одена. Але це тривало недовго.

Ширяючі у повітрі Сестри стали притягатися одна до одної все сильніше і сильніше. У бурштиновому світлі вони почали безпорадно кружляти над землею з все зростаючою швидкістю. У кімнаті потемніло. Спалахи блискавок стрясали повітря над головами недбайливих Сестер. Деякі з них, не витримавши, нестямно заволали.

Беззвучний грім струсонув повітря. Тремтіння пробігло по землі. Магічний пісок, що був під ними, закружляв разом з закутуючим Сестер світлом. Іскристе сяйво злилося з танцюючими блискавками, наповнило всю кімнату, висвітлюючи Сестер мерехтливими спалахами.

— Що відбувається?! — Заблагала Сестра Юлія.

Річард відпустив руку Келен і підійшов до краю насипу з магічного піску, який змінив своє забарвлення з медового на бурштиновий, а потім далі на брудно-коричневий. Річард відчув запах спаленого піску.

— Що відбувається?! — З жахом повторила Сестра Юлія, дивлячись на Річарда.

— Ти читала «Книгу Життя?» — Тихо вимовив Річард.

— Звичайно! Її потрібно використовувати, щоб ввести шкатулки Одена в гру. Ми всі її читали! Ми в точності слідували за всіма формулами і інструкціями, що в ній написані!

— Ви повинні були дійсно в точності слідували інструкціям, викладеним у книзі, але вам не було діла до її істинного значення. Ви прочитали в ній те, що хотіли прочитати: формули і заклинання.

Пролунав крик Сестер: блискавки пронизали повітря зовсім поряд з їх лицями.

— Про що це ти?! — У люті викрикнула Сестра Юлія.

Річард зчепив руки за спиною:

— На самому початку книги, на її першій сторінці, ви не змогли побачити найголовнішого, того, що було так важливо. Це була не формула і навіть не заклинання. Але це були саме найперші слова «Книги Життя». І вони були першими неспроста. Через свою зверхність і невгамовну пристрасть отримати бажане ви проігнорували їх. Вступне слово «Книги Життя» — це попередження для всіх, хто її використовує. Ось воно: «Всі, що прийшли з ненавистю в серці повинні піти, бо в своїй ненависті вони лише зраджують себе».

— Про що це ти? — Запитала одна з Сестер, яка не зрозуміла сенс того, що здавалося для неї всього лише якимсь каламутним афоризмом.

— Про книгу, в якій йдеться про те, як поводитися з магією Одена, «Книгу Життя» — головну книгу, необхідну для її використання. Сила магії Одена безмірно небезпечна. Її творці хотіли захистити магію Одена. А найбільш небезпечні магічні предмети завжди захищають охоронці у вигляді магічних щитів або інші магічні прийоми.

Магія Одена була створена для того, щоб урівноважити Вогняний Ланцюг. Щоб справитися зі своїм призначенням, вона повинна була володіти великою силою, що робить її дуже небезпечною. Ті, хто створили магію Одена придумали приголомшливу по своїй простоті хитрість, яка охороняє цю силу від неправильного поводження. Згадайте: «Всі, що прийшли з ненавистю в серце повинні піти, бо в своїй ненависті вони лише зраджують себе"?

— Ну і що?! — Почувся голос Сестри Юлії.

— А то, — вимовив Річард, знизуючи плечима, — що це смертельно небезпечне попередження, від якого не можна було просто так відмахнутися. Воно говорить про те, що ненависть запустить смертельну реакцію магії Одена. Якщо ти хочеш використовувати її, щоб заподіяти шкоду і принести зло, це означає, що ти людина з ненавистю в серці. Лише така людина буде використовувати магію Одена, щоб завдати шкоди іншим.

— Це якась нісенітниця! Як магія може покарати саме злу людину?! — Запитала Сестра. — Як ти можеш використовувати магію Одена, щоб зупинити нас?! Ти ж сам ненавидиш нас, ти використовуєш магію Одена з ненависті!

Річард похитав головою:

— Ти плутаєш ненависть зі справедливістю. Знищення подібних тобі, несучих зло невинним людям, не вчиняється з ненависті, я роблю це з любові до всіх загиблих, всіх тих, кому довелося випробувати біль, всіх тих, хто не зробив нікому нічого поганого. З любові і поваги до всіх невинних ні в чому людях. Стерти з лиця землі таких, як ти — не ненависть. Це сувора справедливість, на яку Ви самі себе прирекли!

— Але ми не ненавидимо! — Вимовила інша Сестра. — Ми хочемо позбавити цей світ від варварів і грішників, які в своєму егоїзмі піклуються і думають лише про себе!

— Ні, — відповів Річард. — Ви ненавидите тих, кому заздрите! Ви ненавидите їх за те, що вони щасливі!

— Але ми скористалися «Книгою Зниклих Тіней»! — В розпачі вимовила Сестра Юлія. — Ми в точності слідували її оригіналу! Це повинно було спрацювати!

— Що ж, — Річард пройшовся біля чорніючого магічного піску. — Навіть якщо опустити те, що Ви не звернули увагу на сказане в «Книзі Життя», боюсь, ви знову допустили помилку, покладаючись на допомогу» Книги Зниклих Тіней».

— Але це справжня книга! Це оригінал!

Річард посміхнувся і похитав головою знову:

— Так, це оригінал чергової хитрості. Хіба ви знову не прочитали її перші рядки? У них також міститься важливе попередження.

— Що за попередження?!

— Попередження про використання сповідниці.

— Але ж у нас був оригінал! Допомога сповідниці була нам не потрібна!

— Попередження не говорить про те, що вам потрібна була її допомога. Попередження — це просто згадка про сповідницю.

Зедд, не в силах більше стримуватися, підняв руку:

— Річард, в ім'я Творця, про що ти верзеш?

Поглянувши на діда, Річард не міг не посміхнутися:

— Хто була перша сповідниця?

— Магда Сірусом.

Річард ствердно кивнув:

— Так, жінка, колишня дружиною Бараха на протязі Великої війни. Після закінчення війни і створення Великого Бар'єру, чарівники розкрили, що переслідуваний, за те що накоїв у Храмі Вітрів, чарівник Лотейн, виявився зрадником. Щоб дізнатися, яким чином він зрадив їх, Чарівник Мерріт перетворив Магду Сірусом в сповідницю.

— Так, так, — підтвердив Зедд, киваючи. — Ну і що ж тепер?

— Скриньки Одена були створені протягом Великої війни. Перша Сповідниця з'явилася лише після її закінчення. Як «Книга Зниклих Тіней» може бути ключем до скриньок Одена, якщо сповідниць ще навіть не було в планах, коли була створена магія Одена?

Зедд моргнув від подиву:

— «Книга Зниклих Тіней» не може бути ключем до відкриття скриньок Одена.

— Цілком правильно, — відповів Річард. — Це був всього лише трюк, щоб захистити магію Одена від зловживання її силою. Використання цієї книги, навіть якщо це оригінал, просто вб'є тебе. «Книга Зниклих Тіней» не є ключем до відкриття скриньок та вивільнення магії Одена.

Річард повернувся до загуділого пекельного вихору. Суміш тіней, диму і світла закружляла зі страшним ревом. Підлогу стрясло тремтіння. Магічний пісок, що став чорним, як смола, затягувався в цей бурхливий вихор. З наростаючим рокотом він звивався над кругом піску, що чорнів. Звуки світу Живих і Підземного світу злилися воєдино в страхітливе виття, від якого леденіла кров.

Серед цього вихору ще кружляли Сестри. То тут, то там з нього безладно показувалися їх руки і ноги. Крики Сестер приглушалися шумом, що панував навколо.

Раптом в центрі всієї обертової маси спалахнула сліпуча куля світла. З неї вниз, в чорну прірву, вдарили гарячі білі промені. Повітря в Саду Життя розжарилося, наповнилося світлом і пронизливими криками.

З глибоким ревом потемнілий магічний пісок під Сестрами осипався вниз. Світло поглинуло переляканих жінок. На мить вихор зі світла, чорного піску і блискавок витягнувся, утворивши колону.

У цьому дикому танці відкрита в Підземний світ безодня поглинула всіх Сестер. Але вони все ще були живі. Вони ще кричали від жаху. Спалах яскравого, засліплюючого білого світла освітив кімнату, потім все навколо поринуло у морок, чорніший смерті.

Коли поступово світло почало повертатися, в Саду Життя запанувала мертва тиша. Прірви в землі більше не було. Як не було і магічного піску. І Сестер.

Особистих охоронців Джегана теж більше не було в Саду Життя. Для них знаходження в ньому було таке ж фатальне, як і для Сестер Тьми.

Імператор у нашийнику, тепер цілком контрольований Ніккі, все ще був тут. Його обличчя до неможливості спотворила смертельна злоба.

Солдати Внутрішньої гвардії просочилися крізь подвійні стулки дверей Саду Життя, щоб захистити лорда Рала.

— Закрийте двері на засув, — наказав Річард.

Солдати поквапилися послідувати його наказу.

Річард підійшов до вівтаря і зачинив відкриту скриньку Одена.

— О, це лише дрібниця, — Вимовив Джеган, посміхаючись. — Нічого не значущий маленький успіх. Але ми-то знаємо, що він нічого не міняє!..

Коли він, видавши утробний звук, запнувся, Річард витягнув руку:

— Дай йому сказати, Ніккі.

Вона змусила Імператора виступити вперед.

— Імперський Орден все ще тут і скоро наші солдати увірвуться сюди і розірвуть вас всіх на частини, — почав Джеган. — Їм не потрібен я, щоб продовжувати боротися за наше спільне праве діло. Орден очистить людство від таких жалюгідних, егоїстичних людців, як ви. Наші цілі не тільки моральні, це воля самого Творця. Творець на нашій стороні. Наша віра доводить це.

— У Правди є свої прихильники — це ті, хто намагаються зрозуміти та усвідомити що відбувається навколо. У збочених ідей теж є невелика купка лютих фанатиків, які намагаються насадити свою віру, вселяючи страх в серця людей з допомогою насильства і за допомогою віри. Незамінні слуги такої віри — неприборкані, жорстокі війська. Неконтрольовані жорстокість і насильство можуть бути тільки породженням віри, суть якої виправдовує таку безглузду жорстокість. Така віра покликана лише для того, щоб виправдати всі ці безчинства.

Джеган почервонів:

— Ми робимо те, що вимагає від нас Творець. Відданість волі Творця — ось правда, ось єдиний моральний шлях у житті. Тільки неухильне слідування нашим благочестивим обов'язкам може врятувати нас і дарувати нам вічне життя. Ми заодно з самим Творцем, пускаючи кров таким безбожникам, як Ви.

— Ти хоч сам чуєш, що за нісенітницю ти несеш?

— Ти — дурень! Одна наша віра вже доводить, що правда на нашій стороні! Лише ми будемо щедро винагороджені в іншому житті за нашу відданість Творцеві! Ми його діти, і завжди будемо жити в світлі Його сяйва!

Річард зітхнув і похитав головою:

— Ніколи не міг повірити в те, що дорослі люди можуть справді вірити в такі дурниці!

Джеган люто заскреготав зубами.

— Убий мене! Я знаю, ти ненавидиш мене за те, що я чесно, з усією душею виконую свій обов'язок в ім'я вищого блага всього людства!

— Твоя роль на сцені цьому житті не така велика, як тобі здається, — вступила в розмову Ніккі. — Тобі не носити тернового вінка на голові: ти не загинеш смертю великого мученика, твоя безславна кончина не покриється нальотом благоговіння. Можеш не сподіватися. Ти — ніхто. Ти просто помреш і будеш похований. І більше не будеш представляти загрози для мирних, невинних людей. У майбутньому людства для тебе немає місця.

— Ви повинні привселюдно помститися мені, щоб це бачили всі!

Річард підійшов ближче до Імператора:

— Ти помиляєшся. У людей знайдеться безліч справ важливіших, як зазвичай і буває в житті, чи не так? Але от тільки до тебе їм не буде діла. Ти будеш для них лише пилом минулого — своїм життям ти не заслужив більшого.

Джеган спробував дотягнутися до Річарда, але Ніккі миттєво приборкала його, як дику тварину, скориставшись нашийником на шиї Імператора.

— Ти зарозуміло вважаєш, що сам багато кращий нас, але це не так. Ти теж всього лише нікчемне творіння Творця, якому він відвів трохи терміну в цьому мерзенному світі. Ти такий же, як і ми, за винятком того, що ти не хочеш покаятися і схилитися перед Ним. Це все через твою ненависть. Так, так, через неї. Це все через твою ненависть до Ордена.

— Справедливість — не плід ненависті, це — радість всього людства! — Річард поклав руку на руків'я меча.

— Ти не можеш просто…

За сигналом Річарда, Ніккі пропустила магічний потік крізь нашийник. Чорні очі Імператора Джегана широко розчинилися, коли він відчув, як смерть наповнила його порожню оболонку. Не зробивши більше жодного подиху, він замертво звалився обличчям додолу.

Ніккі жестом вказала на бездиханне тіло Імператора кільком правоохоронцям Внутрішньої Гвардії:

— Здається, скоро тут буде і так достатньо трупів. Киньте його в загальну могилу з такими ж покидьками, як і він.

Так більше не стало Імператора Джегана, правителя Імперського Ордена. У точності так, як і говорив Річард: без будь-яких пишних церемоній. Так прийшов кінець «святу» жорстокості і приниження, тортурам і насильницькому насадженню вірувань Ордена. Відтепер люди будуть самі в змозі вибирати, у що вірити, а в що ні. Тепер для них немає перешкод. І це головне. А смерть Джегана — непомітна крапля в морі, не більше того.

Не затримуючись, Річард попрямував до кам'яного вівтаря, де лежали шкатулки Одена. Він витягнув меч. Особливий дзвін металу заповнив Сад Життя.

— Річард! — Тон голосу Зедда попереджуюче наростав, — Ти розумієш, що ти робиш?

Річард проігнорував свого діда. Замість цього він вдивився в очі Келен.

— Келен, ти зі мною?

Вона ступила ближче, і їх розділяло лише кілька кроків.

— Я завжди була з тобою, Річард. Я люблю тебе, і знаю, що ти любиш мене.

Річард закрив очі і завмер на мить. У нього не було вибору. Він повернувся до скриньок Одена і, закривши очі, підняв лезо і торкнувся ним свого чола.

— Меч, — прошепотів він, — Бережи сьогодні вірність Істині.

Він опустив Меч Істини і порізав руку зсередини, дозволяючи крові потекти по клинку, поки вона не закапала з кінчика леза.

Він поклав лезо на кришку скриньки, що стояла праворуч — ту, яку відкрила Сестра Юлія.

Лезо стало таким же чорним, якою була і сама скринька. Він відняв лезо — і воно повернуло собі свій колишній сяючий стан.

Він поклав Меч на скриньку зліва. І знову, лезо стало таким же чорним, як сам підземний світ. Він відняв його, дозволяючи лезу повернутися в його нормальний стан.

Річард глибоко зітхнув. Потім поклав площину меча на шкатулку по центру. Його наповнили думки про всіх безневинних людей, яким тільки й хотілося, що жити своїми власними життями. Він думав про Кару, про всіх інших Морд-Сіт, кого примусили вийти на грань безумства, щоб змусити їх служити тирану. Він думав про Ніккі, яка все своє життя була одержима ненавистю, яка спонукала її особисте життя принести в жертву збоченим віруваннями. Він подумав про Брюса, його лівофлангового нападаючого, який, усвідомивши, що сила можлива без ненависті, вибрав саме цей новий шлях.

Він подумав про Денну.

Коли він відкрив очі, лезо, змінивши колір, стало білим. Скринька під мечем була точно такою ж білою.

Схопивши руків'я обома руками, Річард заніс Меч Істини вертикально над білої шкатулкою вістрям вниз… І смертоносним уколом танцю зі смертю обрушив його вниз, прикувавши шкатулку до вівтаря.

Сад Життя залився спалахом білого світла. Весь світ життя став білим. Час зупинився.

В ту ж мить Річард постав у самому центрі цього чистого, білого світла, — ніщо не оточувало його. Він оглянув все навколо, але навколо не було нікого, і в той же час абсолютно всі були там з ним — кожна людина з світу життя була разом з ним.

Він все зрозумів. У багатьох відносинах — це була пряма протилежність його останньої подорожі, коли він з цього ж місця увійшов у світ темряви і в деякому розумінні кожна душа була там з ним.

У цьому місці, у цьому стані, на нього зійшло ясне усвідомлення психіки кожної живої людини. У цей момент, у цьому місці, абсолютно кожен очікував того вироку, що ця людина, у чиїй владі було розпоряджатися міццю Одена, скаже, і що він зробить. Ось те саме явище Одена — міць, сила власне самого Життя.

— Кожна людина робить свій власний вибір в тому, як вона буде жити, — почав Річард. — Зло не існує незалежно від людини. Люди творять і зло, вибравши свій шлях. Вільний вибір означає, що треба обмірковувати свої дії, навіть якщо ти і не можеш мислити розумно. Найголовніший твій вибір, який ти можеш зробити — свідомо чи несвідомо, — це дозволити іншим думати і говорити, що тобі робити, нехай навіть це вказівка робити добро.

Розумний вибір вимагає більшого — люди повинні володіти раціональним мисленням. Відкидання спроби мислити раціонально призводить до здатності зберігати ілюзію знання, мудрості, навіть святості, поки відбувається зло. Якщо ти тримаєшся за вчення інших, які думають за тебе і змушують тебе здійснювати зло, невинні жертви теж страждають, якщо ти сам для себе вибрав шлях зла.

Мертві — неживі. Їх життя закінчене. Вчення, яке кидає виклик розсудливості — кидає виклик реальності; те, що кидає виклик реальності — кидає виклик життю. Виклик життю приводить до смерті.

Торжество віри над розумом прирівнюється до способу заперечення дійсності на користь обрання будь-якої примхи, яка є плодом чиєїсь ілюзії.

Послідовники Братства Ордена вибрали, як вони бажають прожити свої життя. Якби вони зупинилися на цьому, жоден з нас, хто цінує нашу свободу особистості, не переживав би, яким способом вони збираються жити, але вони зробили вибір — зробили усвідомлений вибір — не дозволяти іншим людям жити своїм власним життям, жити так, як ті вважають за правильне.

Це той вибір, що зроблений ними добровільно і який хоче обмежити нашу свободу. Ми не дозволимо їм перенести такий їх вибір на нас. Це припиняється тут і зараз. Я даю їм бажаний ними світ, в якому вони можуть жити в відповідності зі своїм вибором. Я надаю їм те, чого вони хочуть найбільше в житті — те життя, яке вони собі вибрали.

При всьому бажанні, я не бажав би їм такої страшної долі. Але це їх вибір. З цього моменту з'являються два світи, схожі майже у всьому. Цей світ залишиться таким, як є. Сила Одена продублює у багатьох відношеннях цей світ і дасть їм власний світ. І той світ буде їх.

Вони можуть так ніколи і не прийти до розуміння дурості їх вибору, але вони безумовно поплатяться за це. Їхнє життя буде пов'язане зі стражданнями, за які вони так палко чіпляються. Їхнє життя буде пов'язане зі стражданнями, які наклала на них їх праведність. Їх життя будуть з'єднані з безнадійним страхом і боязню, якими вони обклали себе, відмовляючись користуватися власним розумом, щоб мислити раціонально.

Їх вибір кине їх життя в котел всепоглинаючої ненависті. Я дарую їм їх бажання. І це останній раз, коли їхні бажання принесуть їм що-небудь. Вони переживуть свої існуючі бажання і надії, нескінченно заплутавшись у мороці, в який занурилися їхні власні думки — в їх власну самоненависть. Але надалі їм ніколи не представиться можливість нашкодити нам знову.

Вони вірять у те, що ті, хто вільний — причина всіх бід. Вони звинувачують нас у своїх нещастях. Вони нападають на нас, стверджуючи, що ми — корінь зла, тому, що ми існуємо, тому, що ми багаті, тому, що ми щасливі. Вони бажають знищити нас так, щоб світ рухався в тому шляху, яким бажають вони.

Річард перевів свою увагу на прихильників Ордену, які вже були в тому іншому світі, вже по іншу сторону воріт, які були відкриті. Ті, хто був у його світі, теж чули це.

— Я виконую ваше бажання. Тепер ви отримали те, чого вимагали у своїх бажаннях, світ, яким правлять ваші порядки. Світ без магії, світ, де немає вільних людей і вільного розуму. Ви можете вірити так, як того бажаєте; жити так, як вам заманеться.

Але у вас не буде можливості звинувачувати нас у своїх стражданнях, джерело яких сховане тільки в вас самих. У вас не буде нас, щоб виправдовувати себе, щоб підживлювати вашу ненависть. У вас не буде жодного ворога, за винятком вашого власного нещастя. У вашому світі ви вільні правити як завгодно і на свій розсуд, вільні трощити все навколо себе, борсаючись у вашій власній ненависті.

Ваші діти, довівши безглузду жорстокість ваших свідомо неосвічених переконань, зможуть з часом, будемо сподіватися, змінити ваш світ на краще, і зроблять свої власні дорослі життя вартими щастя і радості. Але цього зможуть домогтися тільки вони самі — повністю самі. Вони повинні будуть віддати перевагу використанню розуму, а не сили, щоб домовитися між собою. Будь-хто з вас повинен буде зробити вибір відносно того, як вони проживуть своє єдине життя.

А цей світ буде нашим. У цьому світі не буде вчення Імперського Ордена. Без тих, хто бажає силою нав'язати свої вірування іншим. Без тих, хто забажав би вбити нас за наш вибір, як нам прожити власні життя.

Цей світ буде світом з усіма недоліками і сумнівами по життю, з усіма наслідками вірного або ні вибору, з усіма труднощами і невдачами, що підносить життя, але це буде світ, в якому у нас буде шанс робити те, що ми хочемо досягти в житті, світ, в якому наші життя — наші власні, а наші досягнення — наші особисті, світ, в якому люди можуть вчитися, створювати, удосконалюватися і володіти результатами свого мислення і фізичної праці. Він буде миром свободи, світом, в якому люди мають право жити своїм життям, так як вони того бажають, вірити в те, у що хочуть вірити, до тих пір, поки вони слідують розсудливим законам і не вдаються до насильного нав'язування своєї волі іншим.

Не кожен в цьому світі зможе процвітати або бути щасливим, або навіть розуміти, як зробити своє життя пристойним. Що стосується решти — для тих з нас, хто житиме тут — цей світ буде без прихильників Ордену. Він буде світом життя. Життя — це те, що ми робимо для нього. Ми можемо зазнати невдачі. Але тут надається свобода процвітати або зазнати невдачі. Те, як ми будемо шанувати свободу, залежатиме від кожного з нас.

Можливо, наші діти не оцінять все це, і забажають ввергнути себе назад у страждання через свої бажання, але це все одно буде світом, який вони відтворять для себе знову. Це буде їхній вибір, їхнє життя. Вони, також, повинні будуть перенести і наслідки свого вибору, якщо виявляться не в змозі зробити висновки з нашої боротьби. Це їх відповідальність перед собою, перед їх власними життями.

А поки, для нині живучих, нині існуючих, в нашому світі, розум і розсудливість дозволять нам вільно прожити наші життя, життя без вірувань Імперського Ордена, що руйнують нас. Незважаючи на заподіяну шкоду тими, хто тепер в тому новому віддаленому світі, я не буду вбивати їх. У мене немає необхідності вбивати їх. Моя відповідальність перед собою і тими, кого я люблю — зобов'язує мене усунути загрозу так, щоб ми могли жити. Я зробив це.

Наша помста буде виражатися в тому, що ми будемо жити життями, наповненими любов'ю, сміхом і радістю. Ми повернемо наші турботи і дорогоцінні життя до значущих питань існування, до тих, кого ми любимо і про кого піклуємося, до нашого майбутнього. Ті з вас, хто тепер в новому далекому світі, зможуть побачити в майбутньому, куди вони намагалися нас ввергнути: в тисячі років мороку.

Я сподіваюся, що ви завжди будете поклонятися тому, з чим у вас більше ніколи не буде якого-небудь зв'язку, ніякої можливості встановити цей контакт, — ви будете вічно молити Творця про загробне життя в світі духів, але ви назавжди будете відрізані від усіх світів, крім вашого власного. У цьому відокремленому світі у вас буде тільки ваше життя, після смерті — ви будете мертві. Ваших духів більше не буде існувати. Ваші душі зникатимуть поряд з вашими життями.

У вашому розпорядженні тільки ваше життя, і якщо ви витратите його даремно, продовжуючи поклонятися вченню Ордена, бажаючи надуманих мрій про вічне спасіння, бажаючи позбавлення від реального існування, то ви будете пожинати лише порожнечу смерті після життя, коли воно виявиться прожите даремно. У вас буде шанс в житті — або перейнятися коштовністю життя, або перетворити його в ніщо.

Ви бажали нового світанку людства. Ви жадали миру, в якому знищення інших королівств, викликані викривленнями ваших умів — нібито єдина добра справа для людства. Я дарую вам ваше бажання. Тепер вам жити з цим. Ми будемо вільні від вас. Ваш світ буде вашим. Ви ніколи не зможете повернутися в цей світ, ніякого шляху назад існувати не буде. Як тільки ці врата закриються, для вас не буде існувати ніякого підземного світу, як якогось каналу назад, взагалі ніякого світу, окрім вашого власного. Не буде ніяких засобів, щоб з вашого світу потрапити в цей, так само, як і в будь-який інший паралельний світ.

Ті з нас, хто залишиться тут після цього, продовжать своє життя так само, як і раніше, в тих же королівствах, які існували завжди і повсюдно в цьому світі — у світі життя. Ваш світ не буде охоплений ніякими царствами. Він буде островом життя. Від усього, що було тут — вас відокремить вічність. Це означає, що ви будете відрізані і від підземного світу, світу мертвих.

Ваше існування у вашому світі буде мати кінцеву точку. У вашому розпорядженні — ваше життя, але коли ви помрете, — ваші душі припинять існування. У вас буде єдиний спосіб існування — у вашому світі життя. Якщо ви продовжите розтрачати його даремно, якщо опинитеся нездатними користуватися своїм розумом і правильним чином усвідомити реалії вашого світу, вашого єдиного, одноразового існування, то ви не отримаєте в нагороду за це безцінний сенс, цінність, значимість вашого єдиного життя.

Ви будете жити. У вас — ваш власний світ. Ви ніколи не зможете повернутися в цей. Ви ніколи не зможете знову учинити нам шкоди. Я даю вам те, чого ви домагалися: світ без драконів… І без усього, що співіснує з магією. Ви назавжди будете позбавлені прагнення до того, чого вам більше не судилося мати. Я сподіваюся, що кожен новий день буде кидати нам виклик, який ми повинні будемо долати, але вірування Ордена ніколи не з'являться серед них. Як сказала Ніккі — вони недоречні.

В чистий білий порожній простір ступила його сестра, Дженсен, і постала перед очима. З нею був Том, і своєю рукою він заспокійливо обіймав її за плечі. Енсон, Оуен, і Мерілі теж були там. Кожен з них, за винятком Тома, був необдарований від народження — стовпом Творіння.

— Річард, — вимовила Дженсен, — Ми хочемо піти в той новий світ.

По щоці Річарда скотилася сльоза. Він знав, що всі ті люди, які поряд з нею, чули все, і всі вони прийшли до повної згоди.

— Ви всі маєте право залишитися і вільно жити тут.

— Я знаю, — промовила вона за всіх. — Але ти навчив мене цінувати життя і поважати життя інших. У цьому світі — магія. Ми не хочемо, щоб наші життя поглинали магію цього світу, або впливали на ваше життя, — життя, яке повинно зберегти залежність від магії.

Ми — Стовпи Творіння. Нам потрібно побудувати, створити власний світ, — світ в якому немає магії. Цей світ — ваш. А той віддалений світ повинен стати нашим.

Річард погладив її по щоці.

— Як би сильно я не хотів, щоб ви залишилися, але я розумію вас.

Але це було не просто розуміння — він знав, що вони захочуть піти в той інший світ. Річард посміхався від того, наскільки дійсно красивою вона була, від того, наскільки дійсно вона була хорошою людиною.

— Думаю, ти знайдеш там безпечний будинок для себе і твоїх друзів.

— Ви думаєте, що ми будемо в безпеці, лорд Рал? — Спитав Том. — Я маю на увазі, враховуючи природу тих людей, яких ви вислали населити той віддалений світ?

Річард кивнув.

— Такі рухи, як Орден, який тільки псує і руйнує життя своїх прихильників, потребує ворога, щоб відвернути увагу від глибокого страждання, яке він створює. Ворог дає їм виправдання своїм стражданням. Такий ворог, яким були ми, є клеєм, який пов'язує їх розрізнені страждання разом. Без виправдання потужним зловісним ворогом, якого можна у всьому звинуватити, їх ідеї, навіть якщо вони неконтрольовано горітимуть протягом тисяч років, в кінцевому рахунку зруйнують самі себе. З того попелу зазвичай постає проста тиранія, що повертається назад до тліючого полум'я знову і знову на всьому протязі історії в нескінченних циклах звинувачення ворога.

Необдаровані від народження будуть надто незначним ворогом для Ордена, щоб остерігатися, або помічати, або звинувачувати його. Ваша чисельність просто буде дуже маленькою і нічого не вартою, щоб бути гідним виправданням для його поступу.

— Ми будемо в безпеці, — сказала Дженсен, відповідаючи на іскру занепокоєння, все ще палаючу в очах Річарда. — Без такого ворога, який був у них тут, якого було необхідно звинувачувати, боротися з ним і перемагати його, люди Ордена направлять свою ненависть усередину. Вони будуть полювати один на одного. Ми простежимо за тим, щоб не привертати занадто великої уваги до себе. У нас все буде добре.

Річард кивнув.

— Якщо ви встанете у них на шляху, потрапите в їх поле зору, то вони розтрощать вас, але я сподіваюся, що ви і ваші люди зможете знайти місце там в такій області, яка подібна Бандакару в цьому світі. Ви зможете жити там своїм власним життям. Мені б дуже хотілося, щоб все було інакше, але я знаю, що це має бути саме так. Я направив заклинання Вогняного Ланцюга в той віддалений новий світ, — сказав він їй. — Воно буде продовжувати впливати там на всіх людей, стираючи пам'ять про цей Світ, про те, через що ви пройшли. Я повинен залишити і його зараження шимами, щоб бути впевненим, що будь-яке чарівництво, привнесене в той далекий світ, буде знищено.

Поряд з магією, будуть зруйновані і спогади про це місце. Я поняття не маю, чим заповниться порожнеча в спогадах про людей — чим вони, в кінцевому рахунку, замінять свою справжню історію, свої справжні спогади. Ті створені спогади за визначенням будуть більш міцними, ніж дійсність того, що колись було, того, що було тут. Ці створені спогади з'єднаються разом у свідомості кожної людини за допомогою заклинання Вогняного Ланцюга, ставши загальним судженням, найпоширенішою упевненістю. Ці вірування будуть панувати над майбутніми поколіннями, незважаючи ні на що. У тому віддаленому світі вся пам'ять про нас буде в кінцевому рахунку стерта.

Але я не можу розраховувати, що заклинання Вогняного Ланцюга та забруднення, руйнуючу все чарівництво, будуть працювати тим чином, яким би мені хотілося. Я просто не можу розраховувати, що ті, хто буде все ще володіти там магією якийсь час, не виявлять обхідного шляху.

Річард поклав руку на плече Дженсен.

— Ти й такі, як ти, будете запорукою майбутнього у вашому світі, запорукою того, що чари буде назавжди стерто з існування в тому світі, з майбутніх поколінь. Коли ваші нащадки з часом торкнуться кожного народженого, в тому віддаленому світі не залишиться більше ніякої магії, навіть якщо хтось намагатиметься зберегти її, приховати її для своїх власних деспотичних амбіцій. Пройде деякий час, і всі ті Cтовпи Творіння, які будуть народжуватися, поширять вашу особливість відсутності будь-якої іскри дару так, що в майбутньому ніхто в тому світі не зможе коли-небудь знову народитися з іскрою дару, ніхто ніколи не буде в змозі повернути магію. Але вона буде жити тут.

Я знаю, що ти будеш пам'ятати мене, Дженсен, але я також знаю, що з часом ця пам'ять, поряд з усім цим світом, всім, що було в ньому, розчиниться і залишиться не більше, ніж легендами.

Річард повернувся до Тома, великого білявого д'харіанця.

— Ти не з тих, у кого немає дару від народження.

Том кивнув.

— Я знаю, але я люблю Дженсен і бажаю бути з нею найбільше в житті. Де б ми не були — разом нам буде чудово, і наше життя буде нашим. Я дуже схвильований перспективою облаштування світу для нас, світ, де Дженсен і всі необдаровані не будуть ні від кого відрізнятися, а будуть просто людьми. Я запитую до вас, лорд Рал, звільняєте ви мене від обов'язку служити вам, щоб я зміг присвятити своє життя любові і захисту вашої сестри, а також наших людей там в новому світі?

Річард посміхнувся, потискуючи Тому руку.

— Немає ніякої необхідності звертатися до мене, щоб зробити тебе вільним, Том. Ти завжди служив мені по своїй власній волі. Я буду вічно вдячний тобі за те, що ти зробив Дженсен щасливою.

Том відсалютував кулаком до серця, потім, посміхнувшись, коротко обійняв Річарда. Оуен, Енсон і Мерілі, також усміхнені від захоплюючої перспективи очікуючого їх нового життя, потиснули Річарду руки, дякуючи йому за те, що він навчив їх цінувати життя.

— Я люблю тебе, — прошепотіла Дженсен, міцно зціпивши його в своїх обіймах. — Спасибі тобі, Річард, за те, що ти допоміг мені полюбити життя. Навіть якщо я забуду тебе, ти завжди будеш в моєму серці.

Крок за кроком віддаляючись від нього, вона разом з іншими почали зісковзувати в білу порожнечу врат.

Залишившись в повній самоті в білій порожнечі, Річард обхопив Меч Істини, щоб витягти його з скриньки, витягнути ключ із врат. І, незважаючи на те, що все спрацювало саме так, як він і планував, все ж залишилося одне — те найпотаємніше, чого він бажав для себе більше всього на світі — чому не судилося здійснитися.

Стерильне поле, яке було необхідно, щоб дозволити силі Одена виконати своє завдання, було зіпсовано. Келен встигла дізнатися, що він любив її.

— Ти — виняткова особистість, Річард Рал, — долинув самий красивий з усіх голосів на світі.

Річард обернувся і побачив її, що стояла прямо перед ним. Її зелені очі блищали. Вона посміхнулася йому особливою посмішкою, тією самою посмішкою, яка призначалася тільки йому.

Річард стояв немов заморожений, однією рукою все ще стискаючи Меч настільки сильно, що він відчував, як слово ІСТИНА впивається йому в долоню. Келен ступнула ближче, обвиваючи рукою його шию.

— Річард, я люблю тебе.

Річард обійняв її за талію, почуття вибухнули в ньому.

— Я не розумію. Магія Одена ніяк не могла здійснити задумане, якщо стерильне поле було порушено передчасним знанням.

— Я була захищена, — сказала вона посміхаючись.

Річард насупився.

— Захищена?! Але як?!

— Я вже закохалася в тебе знову. Мені не треба було стерильного поля. Я думаю, що з першої миті, коли побачила тебе в тій клітці, коли ти в'їхав в табір Ордена, я почала закохуватися в тебе. У всьому, що ти робив, ти просто відкривав, яка ти насправді людина, ти — та людина, в яку я закохалася давним-давно, людина, за яку я вийшла заміж в селі народу племені Тіни.

Коли ти дав мені вирізану тобою статуетку Сильної Духом, це підтвердило все, що я пізнавала знову. Мистецтво розкриває внутрішню сутність митця. Мистецтво виявляє ідеали людини, його цінності. Тільки особистість, що відноситься з такою пошаною, такою пристрастю до благородства людського духу, — тільки вона могла стати тією людиною, яка розділить мою пристрасть до життя.

Річард посміхнувся, відчуваючи сльозу, скочується вниз по його щоці.

— Я спускався в підземний світ, щоб повернути спогади, відібрані Магією Збитку Вогняного Ланцюга. Там я довідався, що суть тих спогадів могла бути відновлена тільки якби ти захотіла взяти їх назад по своїй власній вільній волі. Я вклав їх в ту фігурку. Коли ти її прийняла, ти прийняла спогади всіх людей. Ти зруйнувала заклинання Вогняного Ланцюга, яке позбавило так багато у настільки багатьох людей. Настільки сильно бажаючи укласти в себе все хороше, оцінити красу життя і утримати її в своєму серці, ти повернула кожному його спогади.

Вона дуже довго дивилася в його очі. А потім він поцілував свою дружину — жінку, яку він любив, жінку, яка означала для нього все. Жінку, яка любила його. Жінку, заради якої він спустився в підземний світ і повернувся назад.

Потонувши і втративши відчуття реальності в тому поцілунку, в її міцних обіймах, він витягнув Меч Істини з шкатулки Одена, закриваючи ворота назавжди.

Коли Річард, нарешті, відкрив очі, світ повернувся. Зедд стояв поблизу, дивлячись на них і посміхаючись.

— Зедд, — сказав Річард, моргнувши й помітивши всіх інших.

— Та буде тобі вибачатися, мій хлопчику.

— А я й не вибачався.

Зедд жестом попросив їх продовжити.

— Ну, ти маєш повне право поцілувати свою дружину після такого довгого часу. Я завжди знав, що ви обидва належите один одному назавжди. Мені тільки шкода, що тобі треба було так багато часу, щоб це зрозуміти.

Річард насупився, подивившись на свого діда.

— Прости вже, що заподіяв тобі неспокій. Можливо, ти повинен був навчити мене трохи краще з самого початку, тоді це не було б настільки довгим.

Зедд знизав плечима.

— Мабуть, я був гарним вчителем — ти все зрозумів правильно.

— Річард, — вимовив Натан, виходячи вперед. — Ти розумієш, що ти тільки що зробив?!

Річард озирнувся навколо.

— Ну, сподіваюся, що так.

— Ти тільки що виконав пророцтво!

Річард скептично глянув на пророка.

— Яке пророцтво?

— Пророцтво про Велику Порожнечу!

Річард скорчив гримасу.

— Але я тільки що врятував нас від Великої Порожнечі, якою, як ти застерігав нас, загрожувало пророцтво.

Натан схвильовано змахнув руками.

— Та ні ж, ні, хіба ти не розумієш? Ти тільки що створив світ, де не існує магії. Саме тому пророцтва говорять, що інший світ — це порожнеча, тому що пророцтво не може зазирнути у світ без магії! Пророцтво фактично передбачило те, що ти зробиш. Коли ти розколов світи, це і було розвилкою в пророцтві. Велика порожнеча — це пророкування пророцтва щодо того іншого світу.

Річард зітхнув.

— Як скажеш, Натан.

— Я чогось не розумію, — сказав Зедд. — Звідки ти дізнався, що Меч Істини був ключем до відкриття скриньки Одена? Я маю на увазі, як ти дізнався, що «Книга Зниклих Тіней» не може бути справжнім ключем, тому що магія Одена передувала створенню магії сповідниць. Але Оден також передував і Мечу Істини. Як же він міг бути ключем?

— Меч захистив мою свідомість від заклинання Вогняного Ланцюга, тому що шкатулки Одена — це протидія цьому заклинанню, і Меч Істини — або, вірніше, магія, закладена в нього — є ключем до скриньок, тому це — частина Одена. Це було іскрою прозріння, яка змусила мене зрозуміти, що Меч — це ключ. Я торкався до меча, коли Сестри запустили заклинання, і це захистило мої спогади про Келен, до того ж меч переривав текучу дію заклинання для тих, хто торкався його.

Зедд скинув руки на стегна.

— Але меч був створений після Одена.

— Це було хитрістю.

— Хитрістю?!

— Набагато кращий спосіб захистити що-небудь, що володіє такою надзвичайною міццю, за допомогою хитрості, а не за допомогою складного, екстравагантного нагромадження магії, якою всі вважали «Книгу Зниклих Тіней». Врешті решт, якісно виконана хитрість теж є магією, — Річард посміхнувся. — Ти вчив мене цьому, пам'ятаєш? Це те, що тоді зробили чарівники минулого. Вся ця історія з «Книгою Зниклих Тіней» була хитрістю, щоб замаскувати справжній ключ: Меч Істини. Меч був наділений магією, щоб розкрити силу Одена; книга була хитрістю, вивертом, щоб збити всіх з дороги.

Істинний ключ — Меч Істини — володіє елементами магії, які довершують побудову та ініціацію магії Одена. Меч містить всі необхідні магічні елементи, які були вкладені в нього сотнями чарівників. Можливо, Меч і був створений пізніше, але магія, поміщена в нього, була магією, створеною тими ж самими чарівниками, які створили магію Одена. Він весь цей час був просто у всіх перед носом.

Саме з цієї причини Меч Істини завжди був на відповідальності Першого Чарівника. Меч — творіння більш ніж безцінне. Ти, Зедд, був гідним зберігачем меча. Ти підібрав правильну людину для нього, і назвав правильну людини справжнім Шукачем істини.

Причина, по якій було настільки важливо знайти правильну людину на роль Шукача, було те, що тільки така людина, яка ставиться з любов'ю до життя і співчуттям до інших людей, буде в стані зробити клинок білим. Тільки така людина, щоб торкнутись правильної шкатулки, могла зробити його білим.

Тільки справжній Шукач Істини може правильно використовувати Меч Істини і таким чином міць Одена. Це попередження і помістили в самий початок «Книги Життя», яке пояснює: «Меч Істини вимагає співчуття, щоб виконати своє призначення». Ненависть не зверне лезо в білий колір — тільки співчуття зробить це. Цей останній штрих — захист самого Одена. До того ж, тільки якщо Меч діє таким чином — він стає ключем до скриньок Одена.

Не можна користуватися ненавистю, щоб змусити магію Одена діяти. Ненависть не може бути складовою застосування. «Книга Життя» попереджає щодо подібної помилки. Як тільки вловлюєш цю концепцію, то все стає досить просто.

— Так, тепер я бачу, наскільки це просто, — пробурмотів сам до себе Зедд, запустивши палець в копицю неслухняного білого волосся, щоб пошкребти потилицю.

Натан клацнув пальцями, повертаючись до Зедду.

— Тепер я теж зрозумів і інше пророцтво.

Зедд глянув наверх.

— Яке з них?

Натан схилився ближче.

— Пам'ятаєш: «Коли-небудь хтось, народжений не з цього світу, повинен буде врятувати його». Тепер це має більше сенсу.

Зедд насупився.

— Не для мене.

Натан махнув рукою.

— Гаразд, ми розберемося з деталями пізніше.

Зедд звернув рішучий погляд на Річарда.

— Залишилося повним повно питань, багато чого ще належить зрозуміти. Як Перший Чарівник я повинен знати все, щоб я міг сказати, чи зрозумів всі окремі деталі правильно. Що, якщо ти зробив свого роду прорахунок в якомусь із аспектів? Ми повинні знати, якщо…

— У мене не було часу, — сказав Річард, перериваючи його. — Іноді є тільки мить, щоб щось зробити, і в таких обставинах неможливо передбачити або відреагувати на кожну випадковість. На піку необхідності використовувати кожну надану можливість не кожну обставину можна взяти до уваги, а ще менше запланувати або почати діяти по ній.

Іноді більш важливо вхопитися за шанс і зробити те, що можна, навіть знаючи, що швидше за все це не буде панацеєю від усього, від усіх проблем; аніж не зробити нічого. І лише потім можна перебрати всякі «а що якщо» і «випливало би». Я повинен був діяти. Я зробив краще, що було можливо, перш ніж стало надто пізно.

Зедд посміхнувся, потім схопив Річарда за плече і потрусив його.

— Ти все зробив правильно, мій хлопчику. Ти все зробив правильно.

— Так, звичайно він впорався з цим, — сказала Ніккі.

Всі обернулися подивитися, як вона йде назустріч до них, сяючи широкою посмішкою на обличчі.

— Я тільки що переконалася. Армія Імперського Ордена зникла з Рівнини Азеріта. Залишилося лише кілька людей, таких, як Брюс, які хочуть отримати шанс жити вільними, які хочуть спробувати змінити своє життя.

Гул вітань рознісся по кімнаті, коли абсолютно всі присутні вибухнули схвальними вигуками, почувши підтвердження того, що велетенська армія Імперського Ордена зникла.

Варто було Ніккі підійти ближче, як Келен тут же обняла її. Нарешті, вона відхилилася назад і розуміюче посміхнулася Ніккі.

— Тільки той, хто дійсно любить його, зробив би все те, що ти зробила, щоб повернути мене. Ти для нас — більше ніж друг.

— Річард навчив мене, що любити когось означає, що іноді ти отримуєш найбільше задоволення, ставлячи його найглибші бажання вище своїх. Я не буду заперечувати, що люблю його, Келен, але все одно, я не могла б бути більш щаслива за вас обох. Бачити вас разом, таких закоханих одне в одного, приносить мені ні з чим незрівнянну радість.

Ніккі звернула свою увагу на Річарда. Її обличчя виражало серйозність, що межувала з занепокоєнням.

— Я хочу знати, як ти зміг створити віддалений світ по інший бік небуття і відіслати туди всіх.

— Отже, — почав він, — я вичитав у книжці з теорії Одена, що врата, які створюються скриньками, можуть повертати магію назад повсюдно, як це відбувається у випадку протистояння Вогняного Ланцюга. Це навело мене на думку.

Він витягнув з кишені згорнуту білу тканину.

— Бачиш ось це? Сюди впала крапля чорнила.

Зедд нахилився ближче.

— Ну і що?

Річард розгорнув білу тканину.

— Дивіться, — сказав він, вказуючи на дві плями на протилежних сторонах тканини. — Коли тканина згорнута, ці дві плями стикаються. Коли ви її розгортаєте, вони знаходяться на протилежних кінцях тканини.

— Сила Одена здатна повернути існування внаслідок того, що Оден і є той самий вигин буття, який здатний знищити заклинання Вогняного Ланцюга та відновити пам'ять. Таким чином, я використав силу Одена, щоб створити дзеркальне відображення цього світу. Оден відправив тих людей через браму в той інший світ, який був фактично прямо тут в тому ж самому місці, а потім, коли я витягнув меч назад з шкатулки і закрив врата, той інший світ став знаходитися по інший бік існування — точно так само, як ця пляма, яка тільки що торкалася оригіналу — а тепер знаходиться з іншого боку тканини.

— Ти маєш на увазі, — сказав Зедд, глибоко замислившись і потираючи підборіддя, — Оден створив врата, які на мить об'єднали два світи, щоб дозволити тим, хто бажав жити в світі без магії, перейти туди, і потім розділив світи назавжди.

— Ти ловиш все на льоту, — передражнив його Річард.

Зедд ляснув Річарда по плечу.

Річард зробив кілька кроків і поклав руку на плече Верни.

— Саме Уоррен дав мені іскру цієї ідеї. Саме він першим сказав мені, що шкатулки Одена були вратами, каналом зв'язку з підземним світом. Я б не зміг зробити цього без Уоррена. Він допоміг нам всім своїм знанням.

Верна, з проступилими сльозами на очах, погладила Річарда по спині, висловлюючи любов і вдячність.

Річард відтягнув амулет на шиї, який колись носив чарівник Барах.

— Цей амулет зображає танець зі смертю. Це більше, ніж просто боротьба з мечем або навіть закони життя. У цій емблемі також міститься те, що я повинен був спуститися в підземний світ, світ мертвих. Це — частина того, що Барах мав намір пояснити мені. Але цей амулет також дає знання вирішального руху танцю зі смертю, смертельного удару, який був необхідний, щоб використовувати шкатулки Одена.

Келен обвила свої руки навколо його талії.

— Чарівник Барах пишався б тобою, Річард.

— Ти всіх нас змусив пишатися тобою, — сказав Зедд.

Блакитні очі Ніккі заблищали, коли вона посміхнулася.

— Звичайно, змусив.

Зедд посміхнувся тією посмішкою, якої Річард не бачив вже дуже-дуже давно. Пред ним знову був той добрий старенький Зедд, дідусь Річарда, наставник і друг. Зедд говорив з відвертою гордістю.

— Все, чого намагалися добитися чарівники давнину, зводячи Великий Бар'єр на півдні, і те, що я, як Перший Чарівник, спробував зробити, створюючи кордони, фактично тільки ти, Річард, зміг втілити в життя.

Ти усунув загрозу, не дозволяючи їй більше коли-небудь в черговий раз заподіяти нам страждання, і тобі вдалося зберегти життя для майбутнього. Всі діти тих людей матимуть шанс осмислити помилки своїх батьків і, можливо, вони наберуться потрібних знань, піднімуть себе на належний рівень і піднесуться над ненавистю, зробивши це смислом і сенсом життя. Ти дав їм світ, щоб зжити свою ненависть до життя, мир, щоб зануритися в тисячі років мороку, але ти також дав майбутнім поколінням шанс для відродження там людства, яке, будемо сподіватися, почне шанувати життя і благородство людського духу.

Ти дав обом світам дар життя, і зробив це за допомогою сили без домішки ненависті.

* * *

Заспокійливий легкий вітерець розвівав руде волосся Дженсен поки вона роздивлялася витіюватий символ «R» вигравіруваний на срібній ручці її ножа.

— Думаєш про свого брата? — Запитав Том, підійшовши до неї, і відриваючи її від спогадів.

Вона посміхнулася чоловікові і обняла його однією рукою.

— Так, але згадувала тільки хороше.

— Я теж сумую без лорда Рала.

Він витягнув свій власний ніж, щоб пильно подивитися на нього. Його ніж був двійником ножа Дженсен. На ньому був такий же витіюватий символ «R» Дому Ралів. Том провів кращу половину своєї молодості, як член спеціального загону, які служили таємно, щоб захищати лорда Рала. Саме цим він і заслужив право носити цей ніж.

Дженсен притулилася плечем до дверного каркаса.

— Здається, що як ти тільки-тільки знайшов гідну службу у лорда Рала, як тобі довелося залишити все це і піти сюди слідом за мною.

— Знаєш, — вимовив він, посміхаючись і вклав свій ніж назад у піхви, — Швидше можна сказати, що я почав нове життя з моєю новою дружиною.

Вона міцно обійняла руками чоловіка.

— Адже так і є, адже так? — Піддражнюючи запитала вона.

— А ще мені подобається моє нове прізвище, — додав він. — Я нарешті звик до нього. Знаєш, мені дуже спокійно з ним.

Коли вони одружилися, Том узяв її прізвище, Рал, з тим, щоб воно продовжилося в цьому новому світі. Мабуть, це був єдиний спосіб пристосуватися під обставини, що складалися в цьому новому житті.

Будь-яким іншим способом — це ім'я назавжди було б втрачено з пам'яті.

Дженсен дивувалася, як така незліченна кількість людей геть забули навіть те, звідки вони прибули, забули свій старий світ. Все було так, як і говорив Річард: заклинання Вогняного Ланцюга позбавило їх пам'яті, а ті проломи в пам'яті заповнювалися новими спогадами, новими повір'ями, про те, ким вони були.

З тих пір, як заклинання Вогняного Ланцюга та зараження в ньому, викликане впливом шимів на магію Збитку почало діяти, навіть від народження необдаровані продовжували втрачати ту нитку, що зв'язувала їх з минулим — вони забували ким вони колись були.

По більшій частині чари і магія стали не більше, ніж легендами. Чарівники і чаклунки взагалі втратили всяку значимість. Вони стали не більше, ніж об'єктом оповідань, що розповідались навколо похідних багать, щоб трохи лякати людей, або намагаючись викликати сміх. Дракони переходили в фольклор. У цьому світі не було ніяких драконів.

Будь-хто, хто був з магічним даром — зникав геть. Ця здатність вимирала, гасилася зараженням шимів. День за днем вони ставали все більше безсилими. У кінцевому рахунку, вони перетворилися в старих карг, які жили в болотистих місцях і більшість народу вважали їх божевільними.

Будь-який слід дару, який зміг вціліти, якщо він не згасав зовсім через зараження шимів, що потрапило разом з ними в цей світ, безумовно, рано чи пізно буде повністю усунутий нащадками Стовпів Творіння, необдарованих від народження. Це було питання кількох поколінь, перш ніж не залишиться жодного сліду дару у людства — власне саме цього й домагався колись Орден.

Кожного тепер хвилювали більш насущні і важливі проблеми. Їх життя тепер бул звернене на важку справу виживання, адже не було нікого, хто міг створити щось путнє. Люди забули, як робити речі, як створювати речі. Навіть те, що колись здавалося самою звичайною річчю, наприклад прийоми будівництва — загубилися. Ті люди, що потрапили сюди, ніколи не знали, як створювати — вони залежали від інших у відношенні будування і творіння. Були потрібні покоління, щоб в майбутньому перевинайти, перевідтворити їх знову і знову.

Ті люди Старого світу, які створювали і винаходили небудь, щоб полегшити життя кожного, а значить являлися об'єктом ненависті, зникли. Їх не стало, і нікому було допомогти робити життя кращим. Залишилися і жили зараз лише ті, що бездумно тягнули своє існування, і це було найкраще, що вони вміли робити.

Для більшості з них, живучих в такій темній епосі, хвороби і смерть стали постійними компаньйонами. Оскільки у них не залишилося нічого від того світу, звідки вони були вислані, вони зверталися до забобонів і похмурого фаталістичного сприйняття життєвих страждань, яке супроводжувалося відданістю їх вірі.

Скрізь, де Том і Дженсен подорожували або торгували, вони бачили зведені храми і церкви, як новий символ надії на порятунок людства від страждань. Проповідники Бога подорожували по сільській місцевості, що б нести слова віри і вимагати відданості і визнання Його.

Дженсен і її люди трималися відособлено, насолоджуючись плодами власної праці і просто радіючи тому, що вони залишені в спокої тиранами і військами. Але деякі з її людей взяли догми нової релігії, нав'язаної їм. Отримувати готові відповіді на запитання виявилося для них легше, ніж думати самостійно.

Дженсен усвідомлювала, що світ, в якому вони живуть, стає тим, що називають «темними часами», але вона також знала, що в цьому дрімучому оточенні вона, і ті, хто залишиться з нею, зможуть створити їх власне маленьке місце для щастя, веселощів і сміху. Решта цього світу була сильно зайнята власними стражданнями, щоб турбуватися про віддалену область, населену тихими людьми.

Частина позбавлених дару, так як їх спогади про Старий Світ зникали, залишали свої землі і йшли в міста або більш віддалені області. Неусвідомлено вони несли з собою ген відсутності дару, поширюючи його в найвіддаленіші куточки світу.

— Як поживає наш сад? — Запитала вона Тома, коли він закінчив зчищати бруд з черевиків.

Він скуйовдив світле волосся на голові і посміхнувся.

— Урожай на підході, Джен. Ти можеш повірити в це? Я, Том Рал, вирощую урожай для себе! І знаходжу це більш ніж приємним. І ще я думаю, що у свині вже скоро опорос. Я кажу тобі — Бетті так і крутиться навколо неї. Дивлячись на неї, у мене склалося враження, що майбутніх поросят вона вже вважає своїми.

Бетті, коричнева кізка Дженсен, любила її новий будинок. Вона весь час знаходилася поруч з Томом і Дженсен і вона могла у всьому задавати тон. Під керівництвом Бетті знаходилися два коні, яких вона любила, один мул, якого вона терпіла і курчата, на яких вона дивилася зверхньо. І скоро у неї будуть власні малюки.

Тому сперся спиною на стіну і, схрестивши руки, пильно розглядав природно розсіяні навколо прекрасні весняні сільські пейзажі.

— Я думаю, ми будемо створювати тільки прекрасне, Джен.

Вона підвелася навшпиньки і поцілувала його в щоку.

— Добре, тому що я збираюся народити дитину.

З мить він виглядав приголомшеним, а потім підстрибнув у повітря з диким криком.

— Та ну! Дженсен, це ж чудо! Ми народимо нового маленького Рала в новий світ? Правда?

Дженсен розсміялася і кивком підтвердила його захват.

Їй так хотілося, щоб Річард і Келен дізналися, щоб вони хоч разок провідали їх, коли у неї з часом з'явиться малюк. Але Річард і Келен були в іншому світі.

Вона прийшла сюди, щоб любити широкі залиті сонцем поля, дерева, прекрасні гори вдалині і затишний будинок, який вони будували. Це був їх будинок. Будинок, заповнений любов'ю і життям. Дженсен було сумно, що її мати не може побачити її світу. Їй було шкода, що Річард і Келен не можуть побачити її новий будинок, її новий світ, який вони з Томом сотворили на порожньому місці, з нічого. Вона знала, наскільки Річард пишався б нею.

Дженсен знала, що Річард реальний. Але для решти її друзів тут, у цьому новому світі, Річард і все, що він втілював, все, що він представляв, все, що вони колись знали про нього… Йшло в туманне царство легенд і міфів.

* * *

Було схоже, що Келен зупинялася через кожен крок, щоб вітати людей. Вона піднялася на самі кінчики шкарпеток, щоб подивитися через натовп, намагаючись побачити людей, яких вона видивлялася — людей, споглядання яких схвилювало її.

Було схоже, що весь світ зібрався у величезних коридорах Народного Палацу. Вона не пригадувала, що їй коли-небудь доводилося бачити таку незліченну кількість людей, що зібралися заради чогось. Але це була особлива подія, щось таке, чого ніхто й ніколи не бачив раніше. Ніхто не хотів пропустити її.

Світ став зовсім іншим. З такою масою одержимих ненавистю людей, які зникли з цього світу і перенеслися в інший, почалося відродження, схоже, духовне відродження.

Дефіцит робочої сили у виробництві із застосуванням важкої фізичної праці, потреба в їжі та інших благах — стимулювали розвиток винаходів і впровадження нововведень. Кожен день вона чула про якісь досягнення, про нові розробки. Ніщо не обмежувало можливості людей на терені творення і процвітання. Здавалося, що світ розквітав.

Келен зупинилася, коли хтось піймав її за руку. Повернувшись, вона побачила Джилліан з її дідусем. Келен міцно обійняла дівчинку і сказала її дідусеві, якою хороброю молодою дівчиною була його внучка, і повідала про те, як вона допомогла врятувати їх всіх, насилаючи сни. Дідусь просто сяяв від гордості.

Келен оточили люди і кожен намагався взяти її за руку, сказати їй, як красиво вона виглядає, поцікавитися, чи все у них добре з Річардом. Люди, наче хвилею, перекочували її вперед, розступаючись перед нею і змикаючись позаду. Було чудово бачити, як це святкування викликало таку радість і доброзичливість і об'єднало всіх навколо.

Кілька служителів з персоналу усипальниці зупинили її, щоб висловити своє хвилювання тим, що були запрошені. Вона обняла одну з жінок, щоб хоч якось зупинити її безупинну мову. З тих пір, як Річард вивільнив владу Одена і відростив їм язики, Келен навіть боялася припустити, коли ж хоч хтось із цих людей перестане говорити без угаву.

Келен помітила Натана, який прогулювався по передпокою. Його пряме біле волосся спадало на широкі плечі, на яких була блакитна оксамитова накидка поверх мереживної білої сорочки. На його стегні спочивав витончений меч — він стверджував, що це додає йому нищівного виду. По обидва боки він вів під руки двох привабливих дам, а тому Келен припустила, що його твердження не безпідставне. Келен сподівалася, що Річард не поставиться занадто суворо до носіння меча краси ради, до людини, якій була тисяча років від роду.

Вона махнула Натану поверх моря людей. Він жестом показав у бік, даючи зрозуміти, що побачить її разом з Річардом. Вона попрямувала в тому напрямку. Натрапивши на Верну, Келен зловила аббатису за руку.

— Верна! Ти теж приїхала!

Верна променисто освітилося посмішкою.

— Навіть і в голову не приходило пропустити подібну подію.

— Як життя в Замку Чарівників? Чи щасливі чи твої Сестри там?

Посмішка Верни стала ще ширше.

— Келен, я задихаюся від слів, навіть не знаю, з чого почати. Ми знайшли кількох нових хлопчиків з Даром. Вони прийшли, щоб приєднатися до нас, і ми стали їх вчителями! Все настільки по-іншому, ніяк не порівняти з тим, що було раніше! Настільки все здорово! Взагалі, все настільки нове і чудове, та ще й з участю Першого Чарівника! Спостерігати, як молоденькі хлопчаки пізнають свій Дар — просто дивовижно!

— А жити з Зеддом, жити в Замку?

— Ніколи Зедд не виглядав таким щасливим. З такою кількістю людей, що наводнили Замок, тобі може здатися, що він став би буркотливим і сердитим, але кажу тобі, Келен, Зедд немов ожив! Він і сам ніби став знову дитиною, коли Чейз і Емма переселилися туди, разом з усіма своїми дітьми, та ще й з хлопчиками, що пізнають свій Дар.

Келен прийшла просто в замішання від такого напору новин, що сиплються на неї.

— Звучить чудово, Верна.

— Коли чекати вашого візиту? Кожен просто згоряє від нетерпіння, коли зможе побачити тебе і Річарда знову. Зедд простежив за тим, щоб люди усунули завдані ушкодження Палацу сповідниць. Його вигляд знову став величним. Він готовий до вашого повернення, щоб ви могли увійти в свій будинок, коли б вам того не заманулося. Ти не повіриш, але абсолютно всі службовці повернулися і дуже сподіваються, що ти і Річард хоча б якийсь час побудете там.

Келен просто була переповнена тією радістю, що так багато людей щиро — а вона це знала — хотіли, щоб вона опинилася поблизу. Вона виросла сповідницею — жінкою, якої всі боялися. І ось тепер, через Річарда і все, що сталося, вона була улюблена і як людина, і як Мати-сповідниця.

— Скоро, Верна, скоро. Річард говорив про бажання поїхати. У палаці він просто звихнеться. Він оточений мармуром, а йому хочеться вийти і подивитися на дерева.

Верна поцілувала Келен в щоку, перед тим, як Келен продовжила свій шлях.

Але не пройшла вона і короткого відрізку шляху, як капітан Циммер з його квадратною щелепою, помітивши її, вітально стукнув себе кулаком у груди.

— Чи спіймали ви якихось шпигунів, щоб поставити переді мною, капітане?

Він посміхнувся з розумінням.

— Мені шкода, Мати-сповідниця. Останнім часом немає ніякої потреби полювати за ким-небудь — завдяки вам і лорду Ралу.

Вона потиснула його плече і пішла далі.

Нарешті вона зауважила і Річарда крізь скупчення людей. Він повернувся, щоб побачити її, немов відчував її присутність. Та й вона не мала сумніву, що так воно і було.

Коли вона бачила його, коли він поставав перед її зором, нею завжди опановувала нестримна радість. Він виглядав прекрасно в своєму чорному одязі бойового мага, надітого ним з нагоди майбутньої події.

Коли вона дісталася до нього, і він м'яко обхопив своєю рукою її талію, притискуючи її до себе для поцілунку, інша частина світу, тисячі людей, без всяких сумнівів більшість з яких спостерігали за ними — просто зникли з її свідомості.

— Я люблю тебе, — шепнув він їй у вухо. — Ти найкрасивіша з усіх.

— Ну не знаю, лорд Рал, — вимовила вона з грайливою посмішкою, — Раптом ще знайдуться інші. Було б краще не робити таких поспішних висновків.

Річард відмітив, як Віктор Касселл посміхнувся вовчим оскалом і вітально гримнув кулаком у груди. Річард, посміхаючись ковалю, відповів нормальним привітанням двох чоловіків.

І тут Келен розгледіла Зедда. Вона кинулася і повесла у старого на шиї.

— Зедд!

— Та ти ж видавиш з мене життя, дівчинко!

Вона відступила, схопивши його за руки.

— Як же я щаслива, що ти приїхав!

Його усмішка була заразливою.

— Ні за що на світі не пропустив би цієї події, мила.

— Чи всім ти задоволений? Ти щось встиг перекусити?

— Я був би остаточно задоволений, якби Річард не позбавляв мене задоволення бачити таку красу хоча б деколи.

Річард скорчив гримасу.

— Зедд! Весь персонал кухарів розбігся, коли помітив тебе.

— Ну, якщо їм не до душі готувати, то їм і не місце серед кухарів.

Келен відчула, що хтось схопив її за руку.

— Рейчел! — Вона обняла дівчинку за плечі. — Як ти, як життя?

— Чудово! Зедд вчить мене малюванню. Ну, правда, поки не їсть.

Келен розсміялася.

— Тобі подобається жити в Башті Чарівників?

Рейчел засяяла.

— Це найбільше задоволення, що доводилося мені зустрічати. У мене є брати й сестри і друзі! І, звичайно, Чейз і Емма. Мені здається, Чейз просто обожнює бути хранителем Замку Чарівників.

— Можу посперечатися, що так воно і є, — підтвердив Річард.

— А коли-небудь, — додала Рейчел, — Ми зможемо рушити в Тамаранг, щоб оселитися в замку. Але Зедд говорить, що для цього мені належить пройти довгий шлях, щоб підготуватися до цього.

У Рейчел текла королівська кров, яка й була носієм здатності малювати заклинання в священних печерах. Формально, тепер Рейчел була Королевою Тамаранга. Коли-небудь вона стане Королевою і буде малювати чудові речі.

— Зедд, — звернулася Келен, — А ти бачив Еді?

— Ага. — Зедд загадково посміхнувся. — Фрідріх Гілдер зробив її щасливою. Якщо коли-небудь була жінка, яка знайшла своє щастя по-праву, то мені думається це саме Еді. На своє щастя, коли вона пустилося в подорож в Замок Чарівника, і коли Палац був ще під облогою — вона зіткнулася з Фрідріхом. Вони обидва, здавалося, були вбиті цим. Тепер, коли Ейдіндріл повністю повернувся до колишнього життя, у Фрідріха з'явилося стільки роботи з позолотою, що він просто не в змозі впоратися з нею. Мені насилу вдається умовити його хоч що-небудь зробити для Башти!

— А що з тобою? Ти сам як? — Запитала Келен.

Його брови зметнулися вгору.

— О, зі мною, безсумнівно, все буде добре, коли ви з Річардом приїдете погостювати на деякий час, — він тицьнув пальцем у Річарда. — Клянуся тобі, Річард, іноді у мене виникає таке відчуття, що ти пішов у підземний світ і живеш в Храмі Вітрів.

Річард направив на діда спокійний погляд.

— Храм Вітрів знаходиться не в підземному світі.

— Звичайно в ньому. Він був посланий туди під час…

— Я повернув його.

Зедд застиг.

— Що?

Річард кивнув, злегка посміхнувшись.

— Коли я спустився в підземний світ то перш ніж випустив міць Одена, я зробив кілька невеликих речей. Поки врата Одена були відкриті, я зміг повернути храм на своє місце, де він і повинен знаходитися — в цей світ. Він був розроблений, створений і побудований людською думкою. Всі предмети в ньому є творінням думки людської. Це належить людині. Я повернув його заради тих з нас, хто здатний цінувати таку геніальність.

Зедд все ще дивився на нього незмигно.

— Але це ж небезпечно.

— Я знаю. Я впевнився, що поки що ніхто, крім мене не зможе увійти. Я припустив, що, коли ти не будеш зайнятий, ми з тобою могли б відвідати його. Взагалі-то, це вельми чудове місце. У Небесному Залі кам'яна стеля походить на вікно, що показує небо по всій своїй поверхні. Це так красиво. Я хотів би бути тим, хто покаже тобі це місце, яке ніхто більше не бачив протягом трьох тисяч років.

У Зедда відвисла щелепа. Він підняв вгору палець.

— Річард, ти зробив що-небудь ще, поки врата Одена були відкриті?

Річард знизав плечима.

— Ще кілька речей.

— Наприклад?

— Ну, по-перше, я залагодив все так, щоб червоні плоди в Серединних Землях більше не були отруйні, як я і обіцяв тобі давним-давно, що зроблю це.

— Що ще?

— Ну, я… — он, дивися, прийшов час починати. Я повинен йти. Ми поговоримо про це пізніше.

Брови Зедда зійшлися.

— Вже повір мені, що ми поговоримо.

Взявши Келен за руку, Річард повів її сходами на піднесення Площі Присвят. Іган і Докасом стояли з вільно складеними руками, чекаючи лорда Рала. Річард зайняв своє місце, Келен розташувалася збоку від нього.

Натовп, що заповнив просторий передпокій, затих.

Коли Келен нарешті побачила, що вона наближається, вона посміхнулася так широко, що у неї заболіли щоки. Натовп розступився уздовж здавалося нескінченної червоної килимової доріжки, щоб пропустити пару, яка наближалася до вінчання. За ними довгою низкою слідував ескорт.

Радісно сяюча Кара піднялася по сходах разом з Бенджаміном, тримаючи його за руку. Він виглядав прекрасно в своїй парадній формі. Бенджамін був тепер генералом Мейфертом, командувачем Внутрішньою Гвардією Народного Палацу.

Кара, як і всі Морд-Сіт, ступаючі позаду неї, була одягнена в білу шкіру. Поруч з темною уніформою Бенджаміна вони становили приголомшуючу пару. Деяким чином, це нагадувало Келен про себе в білій сукні Сповідниці і Річарда в його чорному спорядженні бойового мага.

Ніккі, що виглядала прекрасніше звичайного, посміхалася, стоячи серед Морд-Сіт, щоб представляти Кару, як її офіційний свідок.

— Ви готові? — Запитав Річард.

Кара і Бенджамін кивнули, як здалося Келен, занадто схвильовані, щоб відповісти.

Річард трохи нахилився, вперши у Бенджаміна свій хижий погляд.

— Бен, не смій ніколи ображати її, чуєш мене?

— Лорд Рал, я не думаю, що зміг би її образити, навіть якби захотів.

— Ти знаєш, що я маю на увазі.

Бенджамін широко посміхнувся.

— Я знаю, що ви маєте на увазі, лорд Рал.

— От і славно, — сказав Річард з усмішкою, випрямляючись.

— Але я все ще можу його ображати, якщо захочу, правда? — Запитала Кара.

Річард підняв брову.

— Ні.

Кара посміхнулася. Річард оглянув затихлий натовп.

— Пані та панове, ми зібралися сьогодні тут, щоб стати свідками прекрасного події: початку спільного життя Кари й Бенджаміна Мейферта. Вони обидва проявили себе прекрасним прикладом тих людей, якими ми всі сподіваємося стати. Сильними, мудрими, лояльними до тих, про кого вони турбуються, і наповненими бажанням подолати всі перешкоди на шляху до найвищої цінності, яка у нас є: до життя. Вони бажають розділити цю життя один з одним.

Голос Річарда злегка здригнувся.

— Ніхто в цьому залі не пишається цим і ними сильніше, ніж я. Кара, Бенджамін, ви обидва пов'язані не цими словами, сказаними перед усіма нами, але вашими власними серцями. Це — прості слова, але в простих речах криється велика сила.

Келен згадала слова, сказані на їх власному весіллі. Вона подумала, що він не зміг би виказати більшої поваги до них, ніж використавши деякі з тих же самих слів для Кари й Бенджаміна.

Річард прочистив горло і на мить зробив паузу, щоб зосередитися.

— Кара, чи бажаєш ти взяти Бенджаміна в чоловіки, і чи будеш ти любити і поважати його до кінця своїх днів?

— Так, — сказала Кара чітким голосом, що рознісся по всьому залу.

— Бенджамін, — сказала Келен, — чи бажаєш ти взяти Кару в дружини, і чи будеш ти любити і поважати її до кінця своїх днів?

— Так, — сказав він таким же ясним голосом.

— Тоді перед обличчям ваших друзів і коханих, вашого народу, — сказав Річард, — відтепер ви стаєте чоловіком і дружиною.

Кара і Бенджамін обняли один одного, злившись у поцілунку. Морд-Сід, що стояли позаду них, залилися сльозами, і натовп вибухнув бурхливими вигуками. Коли шум, нарешті, вщух, і поцілунок закінчився, Річард простягнув руку, запрошуючи їх підійти і встати біля них з Келен. Бердіна все ще не могла вгамувати сльози радості, притулившись до плеча Найди. Келен помітила, що у Рікки, чиї очі також були наповнені сльозами, у волоссі була зав'язана рожева стрічка, подарована їй Ніккі.

Річард стояв переповнений гордості, оглядаючи всі лиця, звернені на нього. Якби Келен не бачила всі тисячі присутніх тут людей своїми очима, то вона подумала б, що зали були порожні, настільки повна запанувала тиша.

Тоді Річард заговорив голосом, який могли чути всі.

— Існувати в цьому величезному всесвіті заради маленького проміжку часу — великий дар життя. Наш крихітний шматочок часу — це подарунок Творця. Це — наше єдине життя. Всесвіт продовжить своє існування, незважаючи на наше коротке буття, але поки ми тут, ми стикаємося не тільки з частиною тієї неосяжності, але також і з життями навколо нас. Життя — це подарунок, який був даний кожному з нас. Кожне життя — належить тільки нам і нікому іншому. Воно більш ніж безцінне. Це найбільша цінність, яка в нас є. Бережіть його за те, чим воно є насправді.

Кара обхопила руками його шию.

— Спасибі, Річард, за все.

— Для мене це велика честь, Кара, — сказав він, обіймаючи її.

— Ой, а між іншим, — Кара шепнула йому на вухо, — тільки що була Шота і зупинилася, побачивши мене. Вона хотіла, щоб я передала тобі повідомлення.

— Правда? І яке ж повідомлення?

— Вона сказала, що якщо ти коли-небудь дерзнеш поїхати в Землю Агада, вона неодмінно вб'є тебе.

Річард похитнувся від несподіванки.

— Правда? Прямо так і сказала?

Кара кивнула, посміхаючись.

— Але вона вся посміхалася, коли вимовляла це.

І тут пролунав дзвін, який закликав людей до молитви посвяти.

Але перш, ніж хто-небудь встиг рушити, Річард знову заговорив.

— Ніяких молитов більше не буде. Жоден з вас надалі ні перед ким не зобов'язаний ставати на коліна — будь то переді мною або ким-небудь ще. Ваше життя належить тільки вам. Піднімайтеся і проживіть його гідно.

Content

Гудкайнд Террі Одинадцяте Правило Чарівника, або Сповідниця

Террі Гудкайнд ОДИНАДЦЯТЕ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА, або СПОВІДНИЦЯ