Ірина Львова

Мій чоловік — пінгвін

Розділ І

ВІЗИТ ДО МОДНОГО ЛІКАРЯ

МІЙ ЧОЛОВІК — ПІНГВІН

Жіночий погляд на еволюційну теорію Дарвіна

У першому класі я дуже любила телепередачу «У світі тварин». Якось показували Антарктиду. Самцеві-пінгвіну, що сумлінно висиджував на снігу яйце (не дивуйтеся, для них це звична чоловіча справа, обумовлена шлюбним контрактом з емансипованою пінгвінихою), підступні орнітологи робили «підлянку». Поки птах відлучався на кілька хвилин у невідкладних справах, кругле біле яйце йому замінили плитким каменем. Повернувшись, простодушний татусь сідав на нього і продовжував висиджувати пташеня. Не йойкнуло батьківське серце і тоді, коли на місці яйця з'явився кубик Рубика. Та що там кубик! Навіть пірамідка, лялька, іграшковий ведмедик не заважали пінгвінові виконувати подружній обов'язок: він був справжнім фанатиком. Збентежені науковці вже хотіли дерти кігті з суворої Антарктиди, написавши резюме: «Пінгвін — тупий», коли раптом найдотепніший з них удався до іншого трюку. Він пересунув яйце на один метр. І що ж? Пінгвін не знайшов його! Втім, не те, щоб не знайшов — зовсім не шукав, просто стояв собі, втупившись поглядом в умовне гніздо протягом двох годин, поки вкрадене яйце не повернули (пам'ятаю, у дитинстві мене дуже цікавило, хто ж із дядечок сидів на пінгвінячому яєчку ці дві години). Резюме довелося переписувати. Більшість членів експедиції схилялася до формулювання «Ще тупіший», та найдотепніший відстояв своє: «Пінгвін не розуміється на формі і розмірі предметів, зате добре пам'ятає місце їхнього розташування». Тоді я ще не знала, що ця передача стане поштовхом до моєї дисертації.

…Минуло двадцять років. Якось, сидячи в кухні за столом, я звернула увагу на те, як мій чоловік шукає у холодильнику масло. Широко відчинивши дверцята, він кілька хвилин мовчки розглядав вміст камери, а потім розгублено запитав: «Де масло?» Треба сказати, що події відбувалися саме напередодні зарплати, тож крім масла й в'язочки кропу там не було нічого їстівного (якщо не враховувати бабусину мазь на мозолі). Самі розумієте — спочатку я злякалася, подумавши, що нас пограбували. Та переляк мій переріс у справжній жах, коли, ставши за спиною коханого, я переконалася, що він дивиться просто на масляничку і не бачить її!

— Тобі зле? — тремтячим голосом поцікавилась я.

— Ні, — здивувався він. — Я вранці поставив масло на нижню полицю, а тепер його нема…

— Я переставила його на верхню, воно перед тобою.

Погляд чоловіка повільно просувався догори від полиці до полиці, уважно обмацуючи кожну з них, та результату ці маневри не дали. Завершилося все тим, що я власноруч дістала масло і, поки він насолоджувався канапками з черствим хлібом, полинула у спогади. Десь вже я таке бачила… А коли у пам'яті спалахнула яскрава картинка з дитинства, мене наче окропом облили. Я зрозуміла, що стою на порозі наукового відкриття. Ой, як помилявся дядечко Дарвін! Те, що мавпа, нехай навіть дуже симпатична, не може бути пращуром жінки не потребує доказів. А от чоловік, без сумніву, походить від пінгвіна. Аргументи? Будь ласка!

Як кожен нормальний пінгвін, самець людини усвідомлює поняття «місце». Іноді, щоправда, воно у нього трохи викривлене, спотворене цивілізацією та Чорнобилем. Ранок у порядній галицькій сім'і, як правило, починається традиційно — питанням «Де мої шкарпетки?». Зазвичай шкарпетки мають чітко визначене місце, та не всі пінгвіни однаково добре пам’ятають його, особливо, якщо жінка час від часу заводить нові порядки. «У правій шухляді», — відповідаєте ви, проте не сподівайтеся, що своєю відповіддю позбулися занудної птиці і можете спокійно робити макіяж. «Нема!» — почуєте за 10 хвилин, коли він переміряє на ноги всі ваші ліфчики. «У правій!!!» — гучно і нервово спрямовуєте його пошуки, а за півгодини чуєте розгублене белькотіння: «Вони всі різні». Ви влітаєте до кімнати на мітлі і бачите сумну картину: пінгвін із чорною шкарпеткою в одній руці та синьою у другій. «Тут ще одна така пара!» — трагічно повідомляють вам пошепки. Не дратуйтеся, це стандартна ситуація. Спокійно спаруйте шкарпетки, вручіть одну пару пінгвінові (тільки боронь вас Боже запитати у нього, яку саме, — необхідність швидкого вибору доводить пінгвіна до істерики), а якщо хочете, щоб ваш пінгвін виглядав справжнім педантом, — тобто жодна зі шкарпеток не була одягнена навиворіт, — уважно прослідкуйте за процесом натягування шкарпеток на ноги або зробіть це самі. Гонор гонором, але уявіть, що подумають про вас люди, коли він роззується десь… ну, це вже не так важливо, де саме.

Другий етап — пошук светра. Ви дізнаєтеся про його таємниче зникнення з шафи, коли речі у ній вже перевернені так, що не те, що светра — діда-баби не видно. «Шукав», — здогадуєтеся ви. «Я хочу надягти білий светр, той, що учора», — розпачливо мичить пінгвін, і досвідчена жінка повинна уважно проаналізувати цю фразу, щоб не впасти в оману. Адже білого светра у нього від народження не було, а є світло-сірий та бежевий. «Той, що на гудзиках?» — запитуєте делікатно. «Ні, із плямою від кави на животі». Ага! Тепер ви точно знаєте, що ведуться пошуки бежевого светра. Щоправда, вони дуже ускладнюються обставинами «надягав учора», бо це означає, що знайти його можна у будь-якому невизначеному місці: під диваном, за тахтою, у ванній на гачку для рушника, у клітці з папугою або навіть у тій самій шафі («шукав» — це ще не привід втрачати пильність).

До речі, якщо ми вже заговорили про кольори, то треба визнати, що пінгвіни — невиправні дальтоніки. Одного разу моя пташечка упродовж місяця лікувала вухо, закапуючи у нього валер'янку. Поруч стояли вушні краплі у флаконі іншої форми, з кришечкою іншого кольору та з етикеткою. Де там! Пташиний мозок не зміг осягнути примудрощів аналізу кольорів, зате чудово спрацював фактор місця. Найдивовижніше у цій історії те, що вухо все-таки перестало боліти… Але після цього я дала собі клятву Гіппократа — дітей та пінгвінів до медикаментів не підпускати.

А знаєте чого бояться пінгвіни? Прибирання! Адже воно порушує священний культ «місця». У передінфарктному стані, з підібганими ногами він сидить на дивані і намагається збагнути, чому це пилюка, місце якій на шафі, на підвіконні, під диваном та на його власних вухах, раптом зникає у череві страшної звірюки під назвою «порохотяг». Підсвідомість підказує: ще трохи, і безжалісна рука дружини добереться до його тумбочки у спальні і повигрібає звідти старі газети, порожні банки з-під дезодорантів, іржаві цвяхи, поламані касети, стару м'ясорубку та блюдечко із запліснявілими залишками малинового варення, яким він лікувався від грипу позаминулого року. Тепер усі ці речі будуть заховані в інші місця, а отже, у нього майже не залишиться шансів віднайти їх коли-небудь у безмежних просторах двокімнатної «хрущовки». Узагалі, прибирання — справа небезпечна для здоров'я пінгвіна, тож перед ним варто запастися валідолом і нітрогліцерином. Пригадую, як одного разу мало не звела зі світу свого коханого, стерши пил на його робочому столі. Виявляється, там були записані телефони атташе Саудівської Аравії…

Та прибирання, навіть генеральне, ніщо у порівнянні з візитом тещі! Треба сказати, що у свідомості пінгвіна кожен член родини мусить мати строго визначене місце. Запитайте, де його донька, і він упевнено відповість: «У школі!» На дворі може стояти липнева спека, ваша донька може закінчити школу п'ять років тому — не суттєво. Колись пінгвін затямив, що його донька «у школі», і потрібна складна дресура, аби він помітив зміни і несподіванки, які відбуваються у житті (як-от: літні канікули, землетруси, народження внуків тощо). Коли одного разу він помічає у своїй оселі матусю дружини, що приїхала погостювати, з ним трапляється шок. Пінгвін дивиться на неї баранячими очима і, лише нализавшись до поросячого писку, опановує себе і називає її мамою. Пінгвінячі мізки їдуть зі швидкістю звуку: на його думку, тещине місце — за стільницею з варениками, біля купелі пінгвіняток, на дачній грядці з помідорами або ж на цвинтарі, але в ландшафт своєї квартири причесану і наманікюрену тещу він вписати не може. Проти інстинкту не підеш…

А де ж місце самого пінгвіна? Звичайно, біля вас! Виваляне у чужій пудрі, викупане в жіночих парфумах, із ніг до голови перемазане бридкою пурпуровою помадою, це пінгвіняче насіння з мужністю розвідника по-пластунськи доповзе до сімейного вогнища, покладе голову вам на плече і стверджуватиме, що в його серці — лише ви одна, і жодній іншій жінці немає там МІСЦЯ. Можете йому вірити. Це щира правда. Як і лебеді, пінгвіни — однолюби. Що ж до походеньок… То пусте! Просто пінгвіни жити не можуть без товариства і тусівок. Бачили, яка кількість птахів збирається щодня на крижині?

ЖЕРТВА АСТРОЛОГІЇ

Я обійшла півміста, поки нарешті в одному з кіосків надибала жіночий журнал DUREPA. Чоловіка дратує моя фанатична відданість саме цьому виданню.

— Не розумію, — щиро дивується він, — чим один ілюстрований мотлох відрізняється від іншого? Тебе не нудить від тих «рум'ян кольору стиглої фісташки», «фуфайок на бретельках а ля кутюр» і «ура! Кайлі Міноуг знову спить із своїм бой-френдом, можете заспокоїтись»?

— А я не розумію, чим твій «Хеннесі» кращий за самогон, — не залишаюсь я у боргу. — Ті самі скляні очі, філософські розмови й залицяння до зизоокої мавпи з третього поверху.

— Ну, знаєш, це вже занадто! — обурюється він і зникає з поля зору та бою.

Що вони взагалі тямлять, ті чоловіки, у наших справах? Немає однакових журналів, як немає двох однакових жінок! Один тебе навчить етикету на дипломатичному прийомі (а раптом?!), другий порадить, як позбутись зайвих зморщок на ліктях, третій розповість, у чому ходять парижанки. Почуваєшся справжньою леді: витонченою й обізнаною на всі випадки життя. А DUREPу я люблю за гороскоп. Ще ніколи прогнози DUREPівських астрологів не підводили.

Сьогодні я навіть почала нервувати. Раптом не знайду журнал і не знатиму, як треба жити упродовж наступного тижня? І тепер, коли я зручно вмостилася в маршрутці з журналом на колінах, мені трохи відлягло від серця.

«Марс і Венера перебувають у третьому зодіакальному колі, а це вирішить усі ваші проблеми! — віщував гороскоп. — На вас будуть спрямовані захоплені погляди протилежної статі, ніщо не завадить здійсненню найзаповітніших мрій, кар'єрному зростанню та усуненню целюліту зі стегон. Якщо ви давно поривались змінити імідж чи місце проживання — зробіть це негайно, поки Сатурн не увійшов у знак Терезів. Уникайте зайвих витрат і жовтогарячих відтінків в одязі.»

Що ж, загалом непогано. Захоплені погляди — приємно, кар'єра — ще краще, целюліт обходить мої стегна десятою дорогою, імідж… також правильно — якраз збиралася увечері помити голову. Не давали спокою лише жовтогарячі відтінки. Це ж як вони виглядають?.. А ще подякувала астрологові за пораду утриматись від зайвих витрат. Якраз сьогодні я була казково багатою:

у моїй сумочці лежала кругленька сума — зарплатня, відпускні плюс премія. Можна дозволити собі двотижневий відпочинок на морському узбережжі в розпал оксамитового сезону. Написано ж: «Ніщо не завадить здійсненню найзаповітніших мрій». Як утриматись — то утриматись. Астрологів треба слухати. Учора у нас закінчились пакети для сміття, а тому я вийшла на дві зупинки раніше з наміром придбати їх у супермаркеті. Звичайно, можна було б скористатися послугами невеличкого господарського магазинчика навпроти власного будинку, але там вони аж на п'ятнадцять копійок дорожчі.

Супермаркет зустрів розмаїттям барв, запахів і звуків. Я не пам'ятала точно, у якому відділі пакети для сміття: «Господарські товари» чи «Предмети гігієни». Заїхала візком у той, що ближче — «гігієнічний». Найперше, що здивувало — три довжелезні полиці зубних щіток. У житті не бачила такого широкого асортименту — «до кольору, до вибору». Щітка не була мені потрібна бо лише вчора купила нову. Проте… Моя нова щітка була абрикосового кольору. А коли це і є той самий підступний відтінок жовтогарячого? Правда, астролог говорив про одяг, але навіщо зайвий раз дратувати зірки? Кинула до візка щітку. А також зубну пасту, бо Міжнародна федерація стоматологів рекомендує користуватися засобами одного виробника. Я не почувалася марнотратною, оскільки зайва щітка й тюбик пасти ніколи не завадять. Раптом мій погляд привернули великі червоні літери: АКЦІЯ! Продавали японські депілятори за сміховинно низькими цінами. У моїй ванній на полиці лежить німецький, дворічної давнини. Теж непогано, але… «Стоп!» — мужньо наказала я собі і рішуче полишила відділ гігієни.

У продуктовому впав в око той самий надпис АКЦІЯ. Цього разу з'явилася нагода заощадити 25 копійок на пачці вершкового масла, що я з великим задоволенням і зробила. Потім покрутила в руках шматок твердого сиру, але поклала його назад. Візьму краще плавлений: смачно й дешево. Ну то й що, як до зубів липне? Власникові двох зубних щіток на це начхати. Я відчула себе справжньою господинею і в нагороду купила собі плитку шоколаду. Мені кортіло скуштувати дивовижний тропічний фрукт, схожий на грушу, проте на ньому висів цінник із двозначним числом. Іншим разом… Утім, може, на курорті ці панські витребеньки дешевші? Думка про море вкоренилась у моєму мозку міцно. А й справді — чому б не поїхати, тим паче зірки сприяють. Їду! А це означало, що японський депілятор за казково низькою ціною із розряду розкоші перейшов у список предметів першої необхідності. Я рішуче повернулась у попередній відділ і поклала японську цяцьку до візка. Природно, що поруч із нею лягли крем для депіляції та лосьйон після неї, а також крем, тонік і молочко від (для і після) засмаги. Адже шкіра потребує належного догляду — на здоров'ї економити не можна!

Я пригадала, що не маю купальника. Тобто взагалі у мене їх два, проте стильного нема, а це породжує в жінці такий самий комплекс, наче ходити пляжем голою. Щиро дякую, я ж не нудистка. На моє щастя, купальники теж продавались зі знижкою. Навіть не АКЦІЯ, а РОЗПРОДАЖ. Просто свято якесь! Довго вагалась між чорним на шнурівках і леопардовим суцільним, спинила вибір на чорному. Трішки дорожчий, зате яка річ!

Поруч у відділі взуття купила босоніжки, дуже відкриті, на одному лише перламутровому пасочку. Давно шукала щось схоже до перламутрових гудзичків, що на моєму сарафанчику, і треба ж — так пощастило! До комплекту додалися колготи. Польські, бо італійські з візерунком коштували скажені гроші. Повернулась в продуктовий, постояла біля свинячих відбивних, пригадала, що в них тонна холестерину і купила соєві — корисні і дешеві. Наостанку закинула у візок два кілограми картоплі, пачку солі, три пакети чіпсів (бо перед тим узяла пляшку пива) і попрямувала до каси.

Дві бабусі переді мною жваво обговорювали ціни. «А картопля тут дорога!» — зауважила одна з них. Не скажу, що ця інформація додала мені гарного настрою, та не нести ж назад ту кляту картоплю. Негарно. Але це був лише початок. Настрій зіпсувався зовсім, коли касирка назвала суму. Не може такого бути! Я уважно розглядала чек, намагаючись зрозуміти, де мене ошукали. Та ні — усе правильно. Ну що ж, морський відпочинок доведеться скоротити до семи днів. Та що вдієш — не можу я залишити сім'ю без картоплі, їсти також щось потрібно.

Спакувавши покупки у дві поліетиленові сумки, відчула втому. Пригадала, що вранці не поснідала й зайшла у кав'ярню, розташовану прямо тут, у супермаркеті. Замовила каву й морозиво. Два тістечка. Одну карамельку. Розгорнула журнал. Погортала. Прочитала жіночу історію. (Вона його любила, а він побрався з її кращою подругою; тоді вона отруїлась цианідом і ледве не померла через депресію; але взяла себе в руки, знайшла сили розпочати нове життя, стала відомою співачкою, народила близнюків і виїхала до Франції: а він спився, бо подруга виявилась агентом ФБР). Розчулилась. Замовила сто грамів кагору і ще порцію морозива з подвійним шоколадом. Погортала. «Сигнал SOS, — волала одна з рубрик DUREPи, — якщо на твоїх п'яточках з'явилися веснянки — протри їх свіжим соком авокадо». Авокадо! Ось як називався той фрукт, схожий на грушку. Погортала. Надибала італійські колготи з таким самим візерунком, що розглядала півгодини тому. Ну майже таким. На Клаві Шифер сиділи шикарно. Мені б також пасували, проте я ходитиму в польському дранті. Чому наші жінки завжди відмовляють собі в найнеобхіднішому? Гаруємо, як коні, а кровно зароблені КОПІЙКИ витрачаємо на дурнувату бульбу. Прикро! Замовила подвійну порцію кагору, пригостила морозивом офіціантку. Розплакалась. Ретельно оглянула свої п'яти. Веснянок не виявила. Однак, де гарантія, що вони не з являться завтра? Натомість щезне з продажу авокадо. Доки його везтимуть з Африки — по коліна вкриюся веснянками. Залишила мішечки під наглядом бармена, побігла назад, схопила передостанній фрукт! Заодно — італійські колготи з візерунком і велюровий капелюшок. На зло Клавдії Шифер. Повертаючись назад, забігла в павільйончик «Сувеніри», придбала срібну брошку і глиняний глечик. І бюст Бетховена. Та провалилося б воно, те море!

Розрахувалася за каву. Попленталась до виходу. Важкі сумки обривали руки. Особливо та, у котрій лежала картопля. Такий тягар! Викликала таксі. Поїхала додому.

Зайшла на кухню і заходилась сортувати покупки: авокадо, депілятор; картопля; Бетховен…

— Просто неподобство, — відірвав мене від справи чоловік, витягуючи з кишені якийсь папірець. — Сьогодні прийшов рахунок за телефон. Повідомляють, ніби ми заборгували за попередній місяць.

— Справді?

— Але цього не може бути! Я чудово пам'ятаю, що ти оплатила попередній рахунок.

— Можливо й так… Я вже забула.

— А я ні. Це було того дня, коли ти пішла на пошту, а повернулась з палками до лиж. Я ще дивувався: навіщо тобі влітку лижі, тобто палки, адже лиж ми не маємо. А ти щось розповідала про розташування планет у зоні Вогню, про якийсь енергетичний вакуум… я так і не второпав. Треба буде завтра вранці з'ясувати питання із телефоном.

— Я сама з'ясую, дай мені той рахунок.

— Тримай, якщо хочеш. А це що? — чоловік, узявши до рук новенький босоніжок, уважно роздивлявся перламутровий ремінець і тонюсінькі підбори-шпильки. — Ніяк не збагну логіку жіночої моди. Особисто я волів би мати на вересень щось тепліше, на шнурівках…

— Та певне! А ще краще — калоші! — обурилась я, забрала у нього з рук взуття і пішла до кімнати.

— Я йду за цигарками, нам нічого не треба купити? — долинуло з кухні.

— Начебто ні… Ой! Пакети для сміття! Зайди у господарський магазинчик навпроти.

Наодинці розібрала решту покупок. Я не мала наміру демонструвати чоловікові всі куплені речі. Як йому пояснити, навіщо мені знадобились у вересні купальник і крем від засмаги? Я ж говорила: чоловіки нічого не тямлять у наших справах. До того ж, я була трохи не в гуморі тому, що забула в кав'ярні журнал. Добре, хоч гороскоп встигла прочитати.

КАМ'ЯНЕ ПЛЕЧЕ

Від природи я ляклива і нерішуча. Мені вкрай потрібне сильне чоловіче плече. І не чиє-будь, а Його кам'яне плече.

Він оцінив мою прихильність, але сказав, що йому сумно. Сумно, бо талант приречений на злидні й самотність.

Я запевнила, що злидні мене не лякають, а самотність спробую трохи скрасити.

Він відповів, що я трохи схожа на його колишню дружину, тільки у тої було розкішне біле волосся.

Я пискнула, що на роль дружини не претендую, а маю за щастя спробуватися на Музу.

Він мовчки глянув на мене і випив залпом рештки коньяку. Усі 400 грамів.

Я заплатила за три розбиті фужери, два люстерка, сорок тарелів, вісім носів і одну зламану щелепу, дала «на чай» офіціантові, хабара міліціонеру і по голові охоронцеві, закинула бездиханне тіло у таксі і повезла додому. До свого дому, оскільки колишня дружина Таланта прибрала до рук не лише двох дітей, а й спільну нерухому власність.

Він творив.

Я читала студентам лекції із французької граматики, насвистувала «Only you», чистила картоплю і, затамувавши подих, мила Його пензлі. Заодно перефарбувалась на блондинку і зробила хімічну завивку.

Він творив. І трохи непокоївся, що одного разу Його покине натхнення. Бо натхнення потребує належних умов праці.

Я продала бабусині коштовності, розтрощила стіну між залою та їдальнею й обладнала майстерню.

Він творив. І панічно боявся, що одного разу від перевтоми у Нього впаде гемоглобін. Це дуже небезпечно. Коли в Художника падає гемоглобін, опускається все, навіть руки.

Я оволоділа основами японського масажу, китайської медитації, індійського ексгібіціонізму та купила для Нього комплекс вітамінів, збагачених залізом.

Він сказав, що моє біле волосся нагадує паклю і що він хоче на море.

Я заробляла репетиторством, перекладала французькою «Телефонний довідник Перемишлян», платила за світло й гарячу воду і купила Йому путівку на Адріатичне узбережжя.

Він сказав, що не може сидіти на моїй шиї, а бовдур Мацапура не хоче купувати Його картину.

Я сказала, що собі на шию сісти не дозволю нікому і взяла ще кількох учнів для приватних уроків.

Він повернувся з Адріатики і сказав, що йому не подобаються мої сині капці та зелені кола під очима.

Я нічого не сказала, бо мені вони також не подобались.

Одного разу Його покинуло натхнення і Він сказав, що наразі розроблятиме на комп'ютері святкові листівки, аби не сидіти, склавши руки. Але телепень Мацапура не купив жодної. Тоді Він впав у депресію, розтрощив монітор і сказав, що хоче творити на закаканому голубами горищі, бо справжнє мистецтво має бути голодним.

Я сказала: «А як же гемоглобін?» і купила новий монітор.

Він сказав, що я нічого не тямлю в живописі, бо в житті не брала до рук пензля.

Я взяла до рук пензля і спробувала намазюкати Адріатичне море. Потім птахів на світанку. Наталку в барвистій хустині. Я робила це в проміжках між лекціями та приватними уроками, а ночами малювала на комп'ютері рожевих зайчиків. Вони знімали стрес.

Він реготав над моїми полотнами і сказав, що, якби мене вчили живопису з пелюшок, то в тридцять я вже, можливо, вміла б малювати «палка-палка-огірочок». Рожевих зайчиків він назвав «вибриками старої діви».

Одного разу ідіот Мацапура купив усіх моїх зайчиків і підписав контракт на виготовлення святкових листівок.

Він сказав, що з Мацапури бізнесмен, як із курячої цицьки бубен.

Кретин Мацапура організував виставку моїх полотен.

Він сказав, що Мацапура розуміється на мистецтві, як баран на аптеці.

Дегенерат Мацапура влаштував аукціон із розпродажу картин.

Він мовчки випив пляшку коньяку, поїхав у «Жорж» і влаштував бійку.

Картини чомусь розкупили. Переважно іноземці. Коли я повернулась додому з аукціону, він насвистував «Оnly you», чистив картоплю і, затамувавши подих, мив мої пензлі…

…І тоді мені стало сумно!

Він сказав, що це завжди так, бо талант приречений на сум і самотність (про злидні чомусь не згадав), але він постарається трохи її скрасити, хоча на роль законного чоловіка претендувати не наважується. Має за щастя бути моїм Музом. Або Мурзилкою.

Я мовчки випила 50 грамів «Мартіні», поїхала в «Жорж» і станцювала стриптиз на столі.

Він дав по голові офіціанту, по нирках міліціонерові і в око охоронцю, закинув бездиханне тіло в таксі і повіз мене додому.

Я сказала, що хочу на море. Сама. Назавжди.

Він сказав, що у його колишньої дружини криві ноги.

Я купила Йому закакане голубами горище разом із віллою. Собі я купила невеличкий двоповерховий будиночок в іншому місті. В іншій країні. Якомога далі від Нього та симпатяги Мацапури.

Картини я більше не пишу. Спогад про мистецтво і все, що з ним пов'язане, викликає в мене нервовий свербіж. Натомість я придбала дошку для серфінгу і мрію спробувати себе у водному спорті. Але куди мені! Води боюся, та й від природи я ляклива й нерішуча.

Щоранку з балкона власного будинку я тихцем спостерігаю за самотнім серфінгістом, який стрімко злітає на пінистий гребінь шаленої Адріатичної хвилі. Відважний, засмаглий красень. І у нього такі широкі, сильні, чоловічі плечі! Кам'яні!

ЩО СКАЗАВ КАМЮ?

Я щойно розпочала нараду, як зателенькала мобілка. Телефонувала Наталка. Серце передчувало недобре, бо через дрібниці вона переважно не турбує. Так і є. У слухавці чути схлипування:

— Наталю, щось серйозне?

— Дуже, — на мить вона замовкла і раптом зайшлася гучним риданням.

— Горе! Таке горе!

— Що трапилося?

— Ти уявляєш, я… я… я старію!!!

— Зрозуміло. Бери таксі і мерщій до мене в офіс!

Нараду довелося негайно припинити.

Наталка, бліда як смерть, влетіла до мого кабінету за десять хвилин. Не знімаючи плаща, гепнулася в директорське (тобто моє) крісло, дістала сигаретку і мовчки втупилась у стелю. В її очах була безмежна печаль, на щоках — вертикальні чорні смуги. А кажуть, що «Оріфлейм» не тече — брехня! Треба переходити на іншу парфумерну лінію.

— Розповідай, — я налила Наталці кави.

— Я помстилася їй. Помстилася цій нахабній шмаркачці Кривошиї.

— І в який спосіб? — поцікавилась я.

— У природній. Зарізала. Я така погана!!!

Наталка заридала вголос. Я багато бачила у своєму житті, але щоб так безбожно тік «Оріфлейм»!!! Мабуть, підробка, не інакше.

Хто така шмаркачка Кривошия, я не мала зеленого уявлення, могла лише констатувати, що дівчині не пощастило з прізвищем. Утім, здається, не лише з цим. Бідолашна так ніколи його й не змінить… Що ж мені робити з Наталкою? Відколи її знаю — самі проблеми. То вона декларацію в податкову подасть, вказавши, як на сповіді, всі прибутки. То в негра закохається. Тепер ще й убивство. Туш по її щоках текла не тоненькими цівочками, а суцільною багнюкою. Я раптом усе зрозуміла і мене прорвало:

— Навіщо ти ЦЕ зробила?!

— В усьому винен Ковбасюк, усе через нього, — буркотіла подруга.

— До дідька Ковбасюка! Я про інше. Навіщо ти, дурепо, купуєш туш у Мироськи?! Ліньки два кроки до магазину перейтися? Економиш три гривні, а виглядаєш, як Чингачгук після бою. Попереджала ж тебе, що Миросьчин швагро привозить мальовидла з польсько-турецького кордону — гуртова ціна десять центів за вагон. Збагнеш ти це врешті-решт?

Наталка стихла і сиділа, втиснувшись у крісло — маленька, жалюгідна мордерця. Мені стало її дуже шкода, і я почала ретельно обмізковувати план порятунку подруги. Дам їй трохи грошей, нехай тікає в Голландію. Або краще у Швецію — там багато таких пришелепкуватих, як вона. До того ж, купить собі пристойну косметику. Але проблеми… Не здивуюсь, якщо цей «подарунок» навіть закордонного паспорта не має. А поки все владнаю, заховаю Наталю на дачі.

— Хто такий кривавий Ковбасюк? — поцікавилась я.

І Наталка, розтираючи багнюку на обличчі, розповіла.

Восени на кафедру зарубіжної літератури, де вона викладає, прийшов новенький асистент. («Такий милий, трохи дивакуватий, але дуже прикольний і трохи схожий на Емінема»). До того ж, як і Наталя, палкий прихильник екзистенціалізму. Подруга ділилася з юним Сартром думками про роль суб'єктивних асоціацій у відображенні реальної субстанції, а той, у свою чергу, розважав її дотепними анекдотами. Одного разу прикольний Емінем поміж іншим розповів Наталі про власну пригоду. Не так давно він щось там святкував у товаристві малознайомих людей і досвяткувався до такого стану, що запропонував руку і серце дівчині, яку бачив уперше в житті («Ну, як завжди буває в чоловіків»). Наступного дня герой-коханець Ковбасюк, звичайно, не те що імені, а й обличчя «нареченої» не пам'ятав. Проте, вона віднайшлася в особі студентки-першокурсниці Кривошиї і пішла в атаку на бідолашного аспіранта. («Він у шоці!»).

— А вчора сталося таке… — рюмсала Наталя. — Прийшло до мене на перездачу дівчисько. І таке, знаєш, нахабне, брутальне… Сидить перед викладачем: нога за ногу, в роті жуйка, в пупці кульчик. Але справа навіть не в пупці… Роздратувала вона мене чомусь. А як прочитала прізвище у заліковці — Кривошия, то в такі нерви впала! Одним словом, зарізала її. По-звірячому: бездушно, із насолодою. Навіть рука не затремтіла.

— Куди ти сховала труп?

— Який труп? — витріщилась Наталка.

Її і без того круглі очі з розмазаною довкола тушшю мало не вилізли з орбіт. Мені вона нагадувала панду. — Ти що, з глузду з'їхала? Я ж інтелігентна жінка, кандидат філологічних наук, а не бандитка на кшталт тебе! Просто спитала у цієї сцикухи, як автор, Альбер Камю, трактував образ Стороннього в однойменному романі. І вліпила двійку. Аби знала. А тепер… Тепер…

Вона знову зарюмсала.

Мені відлягло від серця. Ото навіжена! Як я відразу не здогадалася! Проте наступні Наталчині слова примусили мене змінити мажорний настрій.

— Ти ж знаєш, я не заздрісна, — продовжила вона. — Я ніколи не заздрила Гальці через те, що у неї золотиста засмага, а моя шкіра вкривається пухирцями і лізе, мов поліетилен. Мені однаково, що Леська дере по десять баксів за приватний урок, а я тарую за вісім. Я навіть змогла пережити Миросьчині оксамитові фіранки з метеликами, ті, що швагро їй привіз позаторік з Угорщини, але тепер я заздрю! Спочатку думала, це банальні ревнощі. Де там! Адже Ковбасюк молодший за мене на сім із половиною років, не хочу такого роману! Це забагато. П'ять — шість — куди не йшло. Ти поглянь, як Пугачова зі своїм щастячком мордується, просто жах! Ні, дякую. До того ж, Емінем мене ніколи й не приколював. Ти ж знаєш, що я обожнюю Енріке Іглесіаса. Без сумніву, тут інша причина — старість. У мене стрункіша фігура, я розумніша, і кульчик у моєму пупці гарніший за її — Кривошиїни (Я вже мовчу про сам пупець! Ха!), але вона його може демонструвати в інституті, а я свій — лише на пляжі. Одним словом, я позаздрила молодості, а це може означати лише одне — старію.

Наталчині слова зачепили мене за живе. Бо вчора…

— Учора я відкрила філіал фірми в селі Косопетрівка неподалік Жмеринки. Директором призначила свого колишнього заступника.

— Отакої! За що ж Богданові таке почесне вигнання?

— Цей ловелас… — я ледве втрималась, щоб не заплакати від образи. — Я сама залишила його, ти ж знаєш. Коли помітила, що з-під штанів стирчать смугасті кальсони, такі самі, як у мого дідуся… Він довго страждав, намагався повернути мою прихильність, але я була незворушна, бо жінка може пробачити мужчині все, тільки не смугасті кальсони! І тоді цей сорокап'ятирічний Дон Жуан захопився Катрусею. А вона, між іншим, на десять років молодша за мене… І до того ж — ти бачила — із неї ікони можна писати.

Я таки не втрималася й заплакала.

— Із кого ікони писати? З отієї кривоногої?! — обурилась Наталка.

— Ой, Наталочко, перестань мене втішати, нормальні в неї ноги.

— А от і ні! Криві, ще й у формі пляшок! — розійшлась Наталя. — Богдан просто бовдур. А ти — свята, черниці тобою пишалися б! Могла ж просто застрелити обох.

— У мене була така думка. Та потім я вигадала жорстокіше покарання: нехай Бодько попрацює директором рекламної агенції у Косопетрівці. Три дні вишукувала на секретній військовій карті цю діру.

— Та-ак… Нічого собі підвищення.

Стало якось зовсім сумно. Ми з Наталкою стояли перед великим люстром і критично оглядали кожна себе й одна одну. Відображення трохи заспокоювало: у свої тридцять ми мало скидалися на дві перестарілі шафи.

Прихопивши пляшку «Мартіні», вирушили з подругою на пляж, щоб у спокійній атмосфері визначити стратегію боротьби з підступним плином часу.

Того дня було обговорено безліч важливих питань. Обмінялися рецептами живильних масок. Теревенили про французьку дієту. Перемили кісточки Софі Лорен, Людмилі Гурченко та Едіті П'єсі. Наталка вирішила вийти заміж за археолога або антиквара — справжніх шанувальників давнини. Вона була непохитно переконана, що такий чоловік із року в рік кохатиме її дедалі більше.

А я пригадала Марію Петрівну, свою колишню шефиню, яка на кожній нараді виносила на порядок денний міні-спідниці підлеглих працівниць. Тепер я розумію, що пишнотіла тридцятишестирічна «баба Маруся» (так ми звали її поміж собою) просто заздрила нам, вчорашнім школяркам. Невже я знаходжуся на першій фазі перетворення жінки в «бабмарусю»? Нізащо!

Серпневе сонечко та солодке вино зробили свою справу. На душі стало легко, в голові — ясно. Телефонні дзвінки, стоси паперів залишились десь на іншій планеті — в моєму офісі. А тут була вода й сонце. Праворуч компанія молодиків (не інакше — студенти) завзято «різалась» у «підкидного», час від часу кидаючи погляди на нас з Наталкою. Я відвернулась. Подругу постійно «заносить» на молодших чоловіків, я ж цих телят не зношу! Ну, про що з ними можна розмовляти? Мене більше приваблюють солідні, як, наприклад, отой брюнет років сорока у червоних плавках. Я помітила, що також привертаю його увагу. На жаль, це також помітила і дружина брюнета, бо, повернувшись у наш із Наталкою бік, вона довірливо прошепотіла:

— Дівчатка, не гайте часу. Він у мене не по цих справах. Випити любить, попоїсти також, але гульвіса з нього ніякий. Краще до своїх хлопців ідіть, їм без вас нудно.

Ми чемно подякували люб'язній жінці, і, повірте, мені хотілося розцілувати її за такі слова.

«Дівчатка»! Років на десять старша пані назвала нас дівчатками! Життя продовжується!

…Коли ми поверталися додому, я, пригадавши розмову, запитала Наталку:

— До речі, а що сказав Камю про образ Стороннього у своєму романі? Як він його трактував?

— А ніяк не трактував. Сказав критикам, щоб до нього не чіплялися з дурними питаннями, бо він ні бельмеса у цьому не тямить.

ЛОХОТРОН ІЗ ДОСТАВКОЮ

— Ти надто легковажна, — постійно докоряє мені мама. — Хіба можна у наш час відчиняти двері незнайомцям?

Не можна. Але хлопець у білосніжній сорочці та краватці ціною три мінімальні зарплати на грабіжника не скидався.

— Я нічого у вас не куплю, немає грошей, — про всяк випадок попередила я.

— Люба пані, невже я справляю враження людини, котра щось продає?

— Узагалі-то так… — зізналась я і почервоніла.

— Чому ви так вирішили? — поцікавився він, протискуючись у передпокій.

— Ваша краватка… — пробелькотіла я. — Їх носять представники українсько-канадських фірм, що «штовхають» усілякий мотлох, та Свідки Єгови.

Хлопець спочатку обдарував мене і моє скромне помешкання голлівудською усмішкою, а потім хвилину мовчки дивився з висоти 190 см. У цьому погляді були ніжність, співчуття і великодушна поблажливість до таких зневірених у житті нещасних створінь, як я. Під дією його казково-блакитних очей (як у Тома Круза, знаєте?) я відчула себе водночас дурненьким дівчиськом і страшенною нахабою, яка так брутально образила чоловічу гідність. А ще зрозуміла, що починаю закохуватись. Що вдієш, мама каже, що високі мужчини — моя друга слабкість (після легковажності), а тому я про всяк випадок надала звичного положення закиненій назад голові і почала уважно розглядати бордову краватку.

«Він маніяк! — раптом промайнула здогадка. — Зараз дістане великого ножа і заріже. Після цього згвалтує мою кицьку, по-звірячому закатує папужку і зжере живцем акваріумних рибок. А потім винесе з квартири килим і комп'ютер. Але ні, килими вже не в моді…»

— Я приніс вам подарунок, — перервав мої роздуми незнайомець, урочисто дістаючи з величезної «адідасівської» сумки рожеву мочалку.

«Божевільний, — зраділа я. — Дякувати Богу!»

— А це — подарунок від президента нашої фірми з нагоди її 10-річчя! — він урочисто простягнув мені часникодавку.

«Так. І президент у них божевільний, — подумала я. — Нормально.»

На цьому атракціон нечуваних щедрот не закінчився. Білозубий Том Круз (ні, радше Бред Пітт) з майстерністю фокусника дістав складену учетверо фізичну карту штату Кентуккі і впівголоса промовив, що це — не що інше, як подарунок від мера міста.

«Як?! Невже і наш мер… Не може бути! Ото біда…» — злякалась я, а вголос поцікавилась:

— Послухайте, а Президент України нічого не прислав? Ой, вибачте… Що я мелю? Зовсім не мала на увазі, що й…

Хлопець, здається, не почув моїх слів, бо натхненно копирсався у цей час у своїй торбі. Його пошуки увінчались успіхом. Він задоволено витяг… довжелезного ножа і поклав його на розпластаній долоні так, щоб я змогла наостанку удосталь намилуватися знаряддям власного вбивства. «Таки маніяк, — констатувала я. — Дурна смерть! Кицька — стерво, останні колготки пошматувала, але папужку і рибок щиро шкода. Безпорадні створіння… І все через оту кляту легковажність! І пристрасть до високих чоловіків. Треба було слухатися маму.»

— Подобається? — він захоплено кивнув на блискуче лезо.

— Так, — збрехала я.

— Як ви гадаєте, скільки така цяцька коштує?

— Не знаю. Десять? — припустила я.

— Десять ЧОГО?

— А вам потрібне ЩО? — поцікавилась я.

Він із презирством глянув на мене.

— Якщо ви хоч трохи розумієтесь на домашньому господарстві, то повинні знати, що цей незрівнянний ніж визнаної фінської фірми «Обдирайлен» коштує в магазинах близько 120 у.о.

— «У»… пробачте, чого? — пропищала я.

— «О»!

— А… Ото!

— Та у НАШОМУ магазині він продається сьогодні — зважте, лише сьогодні — тільки за 80 гривень. Тримайте! — із цими словами він рішуче віддав ножа до моїх рук.

«Мазохіст, — думала я, втрачаючи свідомість. — Божевільний мазохіст».

— Не витирайте спиною вапно зі стіни, — повернув він мене у реальність. — Що на носі?

— Невже бородавка? — жахнулась я і отямилась.

— Свято на носі! Такий ніж перед святами — предмет першої необхідності! У вас хто на кухні хазяйнує? — підозріло поцікавився він.

— Е… Хатня робітниця, — продовжувала брехати я, — вона зараз якраз із супермаркету повернеться.

— Отакої! А казали, що грошей не маєте.

— Чому не маю? У мене повно грошей. їх уже й складати нікуди, — мене почало заносити.

Я страшенна брехунка. Це моя третя вада. Щоправда, мама про це не здогадується.

— Прекрасно! Платіть 80 гривень — і ножик ваш.

— Ви просите у мене грошей? — нарешті здогадалась я.

— Чому прошу? Я хочу, щоб мені заплатили за товар!

— Ага! Отже, я не помилилась на початку. Усе-таки продаєте… А що, і ліцензія у вас є, і податки сплачуєте? — моя сміливість дедалі зростала.

— Навіщо? Адже я — рекламний агент, — не розгубився він.

— Мені нічого не потрібно. Дякую.

— Ви добре подумали?

— Авжеж.

Погляд блакитних очей зненацька став крижаним. Голлівудська усмішка перетворилась на презирливу гримасу. Навіть краватка якось потьмяніла і перестала видаватись фірмовою. Одне за одним, в «адідасівській» сумці зникали ніж, часникодавка, мочалка й карта Кентуккі.

— Стривайте! — запротестувала я. — Подарунки поверніть!

— На подарунки заслуговують лише покупці, — відрізав він.

— Так нечесно! Я розумію, що з президентом і мером домовитися важко (тому карту і часникодавку забирайте), але залиште хоча б мочалку — це ж від вас особисто! — наполягала я.

— До побачення, — сказав він, прямуючи до дверей. Вже з порога озирнувся й додав:

— Ну гаразд, давайте сорок гривен. Або дванадцять за мочалку.

— До побачення, — сказала я.

На його обличчі з явилося гамлетівське страждання і він із болем промовив:

— Щойно ви втратили свій шанс!

— Ви також! — відповіла я голосом Офелії і грюкнула дверима перед нахабною пикою.

— Можемо домовитись за двадцять п'ять! Ви переконані, що вам не потрібен ніж? — пролунало з-за дверей.

— Ще б пак!

— Чого ж ви хочете?

— Заміж! — крикнула я і пішла на кухню варити каву. Насолоджуючись духмяним напоєм та самотністю, вкотре вдалася до філософських роздумів. Чому мені фатально не щастить у коханні? Тільки-но з'являється на обрії двометровий красень, як жорстока доля встромляє палиці у колеса. Узяти хоча б того Володю, котрий обіцяв допомогти терміново виготовити закордонний паспорт. Паспорт був гарний, майже справжній. Мені так і сказали спочатку на митниці, потім — в іншій установі… Або ж Сашка, через чию агенцію я вигідно придбала віллу на Канарах. Щоправда, для цього довелося продати бабусин старенький будиночок у Козельниках, після чого надія на розкішне життя розтанула разом із Сашком та агенцією. Про Андрія з «Гербалайфу» і згадувати не хочу. А Сергія, який обміняв мої гривні на долари за вигідним курсом, досі не можу забути. Правду каже мама, що…

Мої роздуми перервав дзвінок у двері. Це знову був він. Уже без краватки. Зате з величезним букетом троянд.

— Що цього разу? — поцікавилась я.

— Прийшов просити вашої руки! — розплився він у посмішці. — Ви ж хотіли заміж? Тож будьте моєю дружиною!

Він простяг мені троянди і пройшов до кімнати ходою тріумфатора.

— Е… Дякую… Тобто… я не знаю… Мені треба подумати, — розгубилась я.

— Нема про що думати. Тебе навколо пальця не обведеш. Я про таку дівчину все життя мріяв, — він схопив мене в обійми. — Тебе як звати?

— Пенелопа… Ні! Окса… Іра! — нарешті пригадала я.

— А мене Модест…

Так ось воно яке, жіноче щастя… Тепер і померти не шкода…

— Модесте, а що у твоїй кишені? — спитала я, оскільки мої очі були якраз на рівні його нагрудної кишені.

— Обручки. Торговельної марки «Голд Лох». Думаю, тобі сподобаються. От тільки, знаєш, сонечко, в мене зараз фінансова криза, ти б не була так люб'язна…

Я опустила погляд і помітила ту саму «адідасівську» сумку. Не володіючи властивістю рентгенівського променя, могла заприсягтися, що в ній є шлюбна сукня від губернатора, вельон — подарунок губернаторської дружини, білі туфельки від сенатора Йошкар-Оли, бензопила — презент із нагоди весілля від лідера феміністичного руху та ажурні колготки від скінхедів.

— Давайте рожеву мочалку, — простогнала я, дістаючи з гаманця 12 гривен.

— Та що ви! Не треба! Не треба дванадцяти, я вам за десять віддам, — просяяв герой мого роману. — І ще сорок за букет…

ВАЛІДОЛ ДЛЯ МАНІЯКА

Тиждень тому на Наталку в темному під'їзді напав маніяк. Він підкрався до неї, наче плазун — знизу і потерся чимось теплим біля коліна. В руках збоченець тримав два ліхтарики з малесенькими зеленими жарівками (мабуть, від ялинкових гирлянд). Більше Наталя нічого не може пригадати. Хіба лише те, що ця тварюка безбожно тхнула рибою. На щастя, подруга відбулася легким переляком: пошматувати її на дрібні часточки збоченець не встиг, бо, почувши недобре, Наталка зчинила такий гвалт, що здригнулися шибки на Сихові та у Рясному-2. Маніяк і собі заверещав «Мяяяуу!» і кинувся навтьоки. Тобто, невідомо, хто кого налякав більше.

Втім, у моєї Наталі хвороблива уява, а тому її розповідь спочатку викликала у мене недовіру. Я навіть припустила, що то міг бути не маніяк, а якась тварина. Наприклад, приплюснутий товстоп'ят. Або захрюканий длубодум. Або навіть кіт. До того ж, це загадкове, таємниче «мяу»… Але Наталка тільки посміялась над моєю простотою. Ото ж бо й воно! Маніяки дуже хитрі.

Проте і моя Наталя не у тім'я бита. Щоб вона та й не впоралась з якимось там жалюгідним вампіром!

— Ти зрозумій, — гаряче запевняла вона мене, — я його у темряві не розгледіла, але той м'ясник мене добре запам'ятав, а тому будь-що захоче поквитатися! Ти ж знаєш цих маніяків! Однак він не здогадується, з ким має справу! Так я і сидітиму, склавши руки, поки він мене приріже, як вівцю. Не можна випускати з рук ініціативу, треба діяти!

— Але як? Може в міліцію звернутися?

Варіант із міліцією Наталя відхилила відразу:

— У них там усе давно куплено! Територію поділено, кожен збоченець має свій район, в якому може маніячити безкарно, аби лише вчасно сплачував дільничному «податок». Ні… Ми мусимо покладатися на власні сили.

Насамперед Наталя вирішила «підкуватися» теоретично. Вона обнишпорила каталоги всіх бібліотек, але посібників із знешкодження маніяків так і не знайшла. Довелося скупити вітрину бестселерів у стилі «море крові й волосся» і створювати збірний образ вірогідного супротивника за сторінками безсмертних шедеврів. І от якого висновку дійшла Наталя. У побуті маніяки — тихі й непомітні, люб'язні, виховані, інтелігентні люди. Переважно прекрасні сім'янини або самотні пенсіонери. По маніяка далеко ходити не треба, він завжди поруч. Сидить нишком, майстерно замаскувавшись під твого друга, співробітника, сусіда і вичікує слушної нагоди. Тобто, зазвичай нападником є той, на кого не подумаєш.

Підозри не викликали двоє: Наталчин шеф і сусід. Перший — декан факультету Юрій Петрович Бамбук — був прекрасний сім'янин (лише вдруге жонатий, що становило рекорд «маложонства» у вузі), батько п'ятьох дітей («Інакше б не називався маніяком», — констатувала Наталя). Другий — пан Козьолко, колишній піаніст, самотній, поважний, із паличкою у руці. «Паличка у нього для відводу очей, — зі знанням справи твердила подруга. — І для зняття скальпів. У ній заховано портативний томагавк. Знаю я цих піаністів».

Постановили: Наталка буде спонукати до дій шефа, а я стежитиму за сусідом.

Декан, як і очікувалось, виявився міцним горішком. Довго тримав себе в руках, не піддавався на провокацію. Сидів собі годинами, занурившись у папірці, вдавав, що спокійно спілкується по телефону, мужньо не помічав Наталчині ажурні колготи з-під двадцятисантиметрової спідниці і робив вигляд, що в носі має її чорний мереживний бюстгальтер (подруга виклала за нього 70 баксів!) під прозорим блейзером. Тоді Наталка, користуючись досвідом супер-героїв бульварної літератури, вдалася до психологічного трюку, а саме: залишившись наодинці з деканом, вона несподівано підповзла ззаду, і, раптово схопившись на рівні ноги, заверещала: «Мяяяуу!»

Результат перевершив сподівання, маніяк викрив себе з тельбухами!

— У нього аж окуляри на чоло підстрибнули! Це тому, що я нагадала йому колишню ситуацію, ввела в стан «дежа вю», — раділа Наталя. — Немає сумніву, це він, точно він! Але (ото витримка у збоченців!) грав вар'ята до останнього. Дістав тремтячими руками з кишені хустинку, витер піт із чола, і таким солоденьким голосом до мене: «Пані Наталю, може візьмете відпустку, поїдете кудись?.. Здається, ви втомилися». Ти уявляєш, яка підступна потвора!

Утім, і сусід-пенсіонер поводився не менш огидно. Щоночі вдавав, ніби міцно спить (приклавши до стіни горнятко, а до горнятка вухо, я виразно чула його хропіння). Вранці вдавав із себе бадьорого рожевощокого дідуся, котрий добре виспався, потім удавано йшов у гастроном і вдавав, що купує два пакети кефіру. При цьому не забував чемно вітатися із сусідами, вдаючи галантного пана. Мерзотна істота!

А відтак, враховуючи вкрай підозрілу поведінку обох, із списку підозрюваних не викреслили нікого. Наталка приготувалася до поєдинку.

Передусім вона поголила голову, щоб маніяк не зміг ухопити її за волосся. Для надійності перед виходом з дому мастила її салом, тоді шкіра робилася гладенькою й слизькою. Знайомий десантник (див. оповідання «Не пускайте чоловіка на кухню») позичив їй свої черевики, що витримали дві миротворчі місії, і навчив застосовувати прийом «Хук-пук». Щиро кажучи, я трохи сумніваюся, що той «Хук» Наталі вдасться, бо підняти ногу у тих черевиках вище власного коліна доволі складно. Що там приховувати, вони трохи незграбно виглядають на тендітній жінці вагою у 48 кілограмів (разом із тими ж таки черевиками). До того ж, клятий сорок шостий уперто не хотів триматися на Наталчиному тридцять п'ятому, навіть у зашнурованому варіанті. Та Наталя — розумниця, вона й цю ситуацію повернула на свою користь: замотала черевики скотчем, попередньо помістивши у халяви шматок арматури, газовий балончик (для маніяка) і протигаз (для себе). Одного разу Наталку навіть затримала міліція, злякавшись, що у Львові починається рух скінхедів. Вона просиділа в КПЗ цілу ніч, але так і не назвала корумпованим правоохоронцям прізвище й адресу, бо була переконана, що ті відразу викажуть її маніякові. Врешті, ті її відпустили, припустивши, що то скінхед донецький, тому нехай донецька міліція з ним і панькається. Що ж, коли йдеться про життя, будеш тримати язика за зубами.

Але справжній жах я відчула, коли Наталя змила макіяж. Увесь! Повністю, до міліграма!!!

— Це вже занадто, — відмовляла її я. — Може не треба вдаватися до екстремізму? Хоч брови залиш, вар'ятко!!!

— Ти не розумієш, — переконувала схожа на мару Наталя, кривлячи те місце, де у неї колись були губи. — На останньому етапі знешкодження маніяка необхідно залишатись тихою й непомітною, не провокувати. Ніяких тобі розрізів на спідниці, тим паче декольте. З маніяками погані жарти. А тварюка таки дозріла, я переконана. Щоранку перевіряю жарівку у під'їзді — світиться. А повертаюсь увечері — темно. СКОРО почнеться…

Я ледве стрималась, щоб не почервоніти. Бо — це я викручую жарівки у нашому під'їзді. Щовечора кладу до лівої кишені ліхтарик, до правої валідол і, затамувавши подих, чекаю. Чого саме? Мені кортить побачити вираз обличчя вбивці-садиста у той момент, коли в світлі ліхтарика перед ним постане із темряви образ Наталі. Лисої. У черевиках. Без макіяжу. Передбачаю, чим ця пригода закінчиться для бідолашного. Поки приїде «швидка», мій валідол якраз стане у пригоді. Якщо він, певна річ, дочекається «швидкої». Бо якщо з маніяками жарти погані, то з моєю Наталкою не варто жартувати взагалі.

ЩОДЕННИК ЗРАДЖЕНОЇ ДРУЖИНИ

З травня.

Він називає її Лялечкою. Крихіткою. Зіронькою…

Мене називав Горобчиком. Колись. У перші роки шлюбу. Тепер я звуся «Чуєш» або «Нечіпайруками» (отак, по-варварськи, хоча ні киргизів, ані фінів у моїй родині не було). Утім, скоро й це перейде. Буде, як Біличка співала: «А я ніхто, і звуть мене ніяк…»

Що ж, звикну. Відколи у нашому житті з'явилася вона, їй дістаються не лише пестливі слова, а й цілковита його увага.

21 травня.

Спакувала валізи, зібрала дітей і вирішила піти до мами. Залишайся зі своєю кралею! Донька виявила солідарність, а малий зчинив гвалт, бо в неділю вони разом із татом і Лялечкою їдуть на іподром. Я закам'яніла від жаху. Отакої! Шість років, а туди ж. Татусеві гени. Ну ні! За сина я боротимусь до останньої краплі крові. Та й чоловіка, що не кажіть, — шкода. Непитущий він у мене. Десять років прожили. Чим вона його приворожила, стерво косооке?

Спокійно. Треба взяти себе в руки. І повернути дітям батька. Головне — без істерик. Я ж сильна жінка. Я краща за неї. Нічого, люба Лялечко, ми ще побачимо, хто кого переможе!

1 червня.

А перемагає таки вона. До чого я тільки не вдавалася! Зробила французький манікюр, схудла на шість кілограмів, щоранку смажила оладки. Обрала тактику мудрої Нефертіті. Єгипетська цариця, коли її покинув фараон, щоразу при зустрічі радо кидалася йому на шию так, наче нічого не змінилося. Яке придумала: суперниця — сльози, претензії, істерики; дружина — поцілунки, радість, сміх, увага. Повернувся той фараон зацофаний як миленький. Ще й пробачення просив, я думаю. На коліна вставав, у груди себе бив, каявся.

Та, вочевидь, повелитель Єгипту мав чуйніше серце, аніж мій Зеник.

З червня.

Усі розмови — про неї. Вона, вона і лише вона. Нечувана брутальність! Ділиться зі мною — законною дружиною — інтимними подробицями.

Люб'язно посміхаюсь, наче нічого не розумію. Вдаю дурненьку дівчинку, котрій все байдуже. А на душі — кішки шкребуть.

10 червня.

Сьогодні забув про річницю нашого шлюбу. Прикро…

18 червня.

Витрачає на неї шалені гроші. Однієї лише косметики купує стільки, що мені б на все життя стало! Мовчу, роблю вигляд, що нічого не знаю. Поміж тим, дочка доношує мою спідницю. Ну добре — на мене начхати, але ж дітей пошкодуй! Боляче, хто б знав, як мені боляче! Та й, щиро кажучи, косметика її не рятує. Стара пошарпана калоша! І як він цього не помічає? Можу заприсягтися, що у її паспорті підроблена дата. Та у неї таких дурних хлопів як мій Зеник вже мабуть більше десятка було! А я ж йому усе життя вірність зберігала! Перший він у мене і єдиний.

26 червня.

Знайшла у шухляді термометр для води. Лишенько — він купає її власноруч! А сина мив єдиний раз у житті, і то мало не в окріп запхав дитину. Тут йому, бачте, не спало на думку скористатись термометром!

1 липня.

Возив Лялюсю до сивого дідка з вусами. У неї, бач, із гальмами не все гаразд. На поворотах її, бачте, заносить. Чекай, коханий, як мене почне заносити — тоді ти зрозумієш, що таке жінка, в котрої відмовили гальма!

7 липня.

Учора поцілував мене в щічку!!! Через дрібничку — подарувала брелок на ключі. Тішився, як дитина. Ні, я таки вирву з його серця ту гадюку!

13 липня.

Якби ж то…

Купив їй музичний центр із комп'ютерним управлінням. Японський, зовсім крихітний, проте ціна, як за живого циклопа. А я надалі псуватиму диски пошарпаною тайванською пательнею. Отакої…

15 липня.

У чоловіка горе — Лялечка кашляє. І чхає, як кобила. Пропадає біля неї удень і вночі.

Між іншим, коли грипую я, то ледве чаю з малиною допросишся. В аптеку за аспірином три години вибирається, доки не посинію. Та й у доньки хронічний гайморит. І що? Скільки прошу звозити дитину до пристойного отоларинголога. «Переросте!»

Не втрималась: виказала йому все. Наболіло.

Образився. Мовчки глянув на мене і — до Лялечки. Згоріла б вона, та його Зозулька…

19 липня.

Приїхав той сивий пан із вусами, довго її вистукував, слухав. Сказав, кепські справи. Забрав до себе, щоб обстежити ретельніше.

20 липня.

Другий день не бачиться з нею. Ходить, як у воду опущений. Боюся, щоб і собі не нажив болячки з нервів.

22 липня.

Три години ліпила вареники з вишнями. Змолотив дві миски.

— Смачно? — питаю.

— Дякую, — каже, — добрі пельмені. Тільки часнику забагато.

Я більше не можу так жити!

25 липня.

Сьогодні Лялечка (Зіронька. Крихітка) повернулася. Він сам по неї їздив. Світиться від щастя. Та й вона така собі нівроку, аж виблискує з боків.

Зате я на межі. Передчуваю біду.

25 серпня.

Не прийшов додому ночувати. У Лялі знову були проблеми, не міг її залишити. Повернувся під ранок, увесь перемазаний чимось чорним і масним. До того ж, цей уїдливий, ненависний запах! Усе, Лялечко! Ти сама підписала собі вирок. Тобі кінець.

25 серпня, 5 год. ранку.

Світало. Чоловік мирно посапував, відвернувшись до стіни. Вуста розтягнулися в блаженній усмішці. Мабуть, бачив уві сні її мерзотну пику.

Встала. Взула капці, накинула халат з великими кишенями. Сховала в одну молоток, у другу — величезну викрутку. Здалося ще б і сокиру, та раптом хтось помітить. До того ж — банально, достоєвщина якась. Вийшла з будинку. Руки трусились, зуби нервово цокотіли, але дороги назад не було. Я мушу бути мужньою. Я повинна її знищити. Заради спокою. Заради кохання. Заради дітей.

Я підкралася до неї ззаду. Дістала молоток. Вдарила. Раз, другий, третій. Ось тобі, Крихітко! Ти заслужила, Зозулько! Я наносила удари повільно, ритмічно, із насолодою. Дзвін битого скла звучав, як музика. До, ре, мі… Так тобі! Плювати, що ти така гарна! Подумаєш — іномарка!

Фа, соль, ля… — це вже «співали» фари. Так само, із насолодою, я трощила кузов, далі дібралася до салону, здерла обшивку, продірявила викруткою колеса. Давно не відчувала такого полегшення. Весь біль, вся мука покинутої жінки були тепер у тому молотку, і я била свою суперницю, не знаючи втоми і жалю. Ось тобі, нещасна «Маздо», будеш знати, як забирати чужих чоловіків!

Я заспокоїлась лише тоді, коли машина перетворилась на купу металевого брухту.

Вийшла з гаража. Тихцем пробралася у свою спальню. Чоловік так само мирно посапував. Я притулилася до рідної гарячої спини. «А коробка передач ні к бісу, треба перебрати», — пробурмотів він уві сні. Тссс… — погладила я його по голові. Спи, коханий, спи. Сьогодні вранці ти прокинешся вільною людиною. Я покажу тобі нове життя, і ти переконаєшся, яке воно прекрасне! Я подарую тобі сонце, я дам тобі небо, я навчу тебе ходити ногами по траві. Ми візьмемо дітей і підемо (підемо, а не поїдемо!) до лісу. Блукатимемо не по асфальту, а стежками, слухатимемо замість мотора пташиний спів, вдихнемо не випари бензину, а чисте повітря. Повір, коханий, життя варте того, щоб вийти із задушливого салону авто. А поки — поспи ще з годинку. Спи…

ВІЗИТ ДО МОДНОГО ЛІКАРЯ

Палата № 6

«Будь-які психологічні проблеми можна вирішити! Але не робіть цього за чашкою кави з подругою, а довіртеся досвідченому фахівцеві!»

«Здається, це те, що мені потрібно, — подумала я, затиснувши в руці клаптик паперу. Адже на Заході кожен має персонального психотерапевта, то чим ми гірші? А лікуватися, на жаль, є від чого! Син — двієчник за дванадцятибальною системою, як його тільки в школі тримають. Чоловік мене не помічає. На день народження пательню подарував, а я хотіла норкову шубу. Начальник по імені-батькові називає — мабуть, скоро попаду під скорочення. У наш час залишитися без роботи — це повний пшик». Отак розмірковуючи, попрямувала за вказаною адресою.

— Лікарю, мене ніхто не любить.

— Це безпідставна фобія. Куди я подів свої окуляри? Ви часом на них не сіли?

— Вони у вас на чолі. Останнім часом я перебуваю в постійному стресі…

— Навчіться розслаблятися. Не перевтомлюйтеся. Більше бувайте на свіжому повітрі. Хвилинку! Вам не дме? Я зачиню двері. Один мій приятель заробив від протягу неврит тройничного нерва.

— Не дме… і з рук валиться усе…

— Притримуйтеся дієти. Перепрошую, ви оплатили у касі? Будь-ласка, покажіть чек. Добре. У нашому розпорядженні сорок п'ять хвилин. З рук, кажете. Не слід зловживати алкоголем. І покиньте курити.

— Як же я зможу розслабитися без цигарки?

— Навіщо вам розслаблятися?

— Ну, ви ж щойно казали.

— А… Так-так. Стривайте, я лише вставлю у шпарку ключ, бо мені здається, звідти все ж таки дме.

— А з алкоголю п'ю лише кефір. Там мало градусів, десь так два-три.

— Перейдіть на йогурти. Ви не звернули увагу, у коридорі багато пацієнтів?

— Здається, двоє.

— Двоє, добре. Дуже добре. Та-ак… То, кажете, ваша теща намагалася вас отруїти?

— Чия теща? — не зрозуміла я.

— Ваша. Моя вже три роки як віддала Богові душу. Царство їй небесне. Який борщ варила! Шкарпетки мені прала, дітей моїх виховувала. Свята була жінка.

— А ви що — вдівець?

— Що ви мелете? Сплюньте негайно! Через ліве плече, а не через праве, і по дереву постукайте. Та що ви по прескартону лупите, це ж нічого не дасть! — розсердився лікар.

— Пробачте, будь-ласка. А де у вашому кабінеті дерево?

— На підвіконні. Сам постійно туди ходжу.

Я підійшла до вікна, відхилила штору і чемно зробила все, як казав лікар.

— На чому ми зупинилися? — запитав він, нервово скубаючи себе за підборіддя.

— На тещі, — нагадала я. — Тобто, на йогуртах.

— Вона намагалася підсипати отруту в йогурт?

— Лікарю, — не витерпіла я. — Ви мене, здається, з кимсь плутаєте.

— Можливо, — погодився він, задумливо розглядаючи власні нігті. — Я ж один, а вас багато. Дуже багато. І хоч би хто щось радісне сказав. Так ні: чіпляєтесь з різними дурницями. Той темряви боїться, у того хом'ячок удавився… Можна подумати, я темряви не боюся. А хом'ячків із дитинства не зношу. Огидні вони!

— Не правда, — вступилась я за хом'ячків. — Вони милі.

— Ну от, і ви така ж… — приречено пробурмотів лікар і заплакав.

— У вас стрес, — я дочекалась, поки він заспокоїться. — Забагато працюєте. Вам треба відпочити.

— Не смішіть! — він махнув рукою. — У мене двоє дітей. їх годувати треба. Черевики купити, в люди вивести. Однієї зубної пасти йде чотири тюбики на тиждень. Підозрюю, що вони її їдять. Де я маю час на відпочинок?

— Розумію, — я співчутливо похитала головою. — Я також у дитинстві їла зубну пасту.

— Так я й думав! — плеснув себе по коліну лікар. — Це ж шкідливо!

— Не знаю. У той час її виготовляли без емульгаторів.

— Я про свою пасту, а не про вашу. А-а… — продовжував лікар. — Не звертайте на мене увагу. Невеличкий психосоматичний розлад. Минеться.

— У кого розлад: у вас чи у мене? — не зрозуміла я.

— У вас, звичайно. Я не маю права хворіти. Я ж лікар.

— Розумію, інакше від вас утечуть всі пацієнти.

— Та скільки там тих пацієнтів, — відмахнувся лікар. — Народ же у нас як? Кожен вважає себе видатним лікарем і педагогом. Ні, щоб до фахівця звернутися, сидять, самолікуванням займаються. Жаліються випадковим людям. Каву п’ють. А то й горілку.

— А знаєте, що? Давайте вип'ємо кави?

— Ні в якому разі! — категорично заявив лікар і почухав литку. — Кофеїн збуджує нервову систему.

— Дурниці! Він надає енергії і повертає до життя. Давайте-давайте, он у вас на полиці банка стоїть.

— Пити каву з пацієнтами не входить у мої правила. Ви хочете, щоб мене позбавили ліцензії? У наш час залишитися без роботи — це повний пшик.

— Знайдете собі кращу роботу. Ніхто не дізнається про каву.

— А якщо донесуть?

— У вас безпідставна фобія.

— Багато ви тямите у фобіях! По п'ятдесят? До кави…

— А у вас є кефір? Тобто йогурт?

— Де б я пропонував жінці кефір до кави! У мене є спирт. Чистий медичний.

— Ні, дякую. А взагалі… Це нічого, якщо я його водою з-під крана розведу? Дайте піпетку.

— Де я вам її візьму, я ж не окуліст.

— І не хірург, однак, спирт маєте.

Потім я вчила малювати лікаря картини по клітинках. Дуже ефективний метод відволікаючої терапії. Він, правда, трохи поплакав, бо хотів намалювати бульдозер, а вийшов гидкий ненависний хом'ячок. Але швидко заспокоївся, бо я пообіцяла додатково заплатити за каву.

А коли я вже вийшла на вулицю і прямувала на автобусну зупинку, він, визираючи з вікна кабінету, вигукував на всю вулицю:

— Я забув вам дати деякі рекомендації! Засвойте гру в бридж! Захопіться колекціонуванням марок! Купіть дачу і вирощуйте квіти! Виїжджайте на пікніки і малюйте картини по клітинках! А головне — пам'ятайте: полиште усілякі страхи! Негаразди вам лише ввижаються! Це — нерви!

Коли я прийшла додому, вже стемніло. Син знову приніс двійку. Благовірний, як завжди, перебував у блаженному кайфі: на екрані телевізора Кличко-молодший мастив якогось негра.

— Спокійно, — спробувала взяти себе в руки. — Негаразди лише ввижаються. Це нерви.

А потім зателефонувала Наталці і попросила:

— Ти можеш приїхати? У мене є класна кава, трохи спирту й піпетка.

І додала:

— Наталю, мене ніхто не любить…

МАГІЯ — ПОШТОЮ!

Приворот

Я виграла мільйон євро. У «Гоп-стопінг». Ні, здається, назва інакша… Завжди плутаю англійські слова. Стривайте, як же воно називається… «Секс-допінг»… «Бокс-мордінг»… О! Згадала: «Пост-шопінг»!

Фортунило з перших днів. Спочатку мій паспортний номер стовідсотково збігся з виграшними номерами лотереї, і я отримала повідомлення про те, що маю на банківському рахунку 1000 гривень. Мені також пропонували викреслити у талончику будь-які чотири числа, що давало шанс подвоїти виграш. При цьому мене гаряче запевнили: у будь-якому випадку тисяча залишиться мені. Не ризикуючи нічим, я викреслила навмання перші-ліпші числа і (просто диво!) — знову виграла. Те, що відбувалося далі, нагадувало казковий сон. Повідомлення про виграші надходили щотижня! Збігалося все: дата народження — з номерними знаками спонсорського авто, ідентифікаційний номер — із стільниковим телефоном секретаря комісії, серія паспорту — з літерами татуажу головного мецената за його правим вухом… Я все багатіла й багатіла. Час від часу, за правилами гри, мені доводилося робити дрібні замовлення, витрачаючи від 10 до 100 грн. Проте, хіба це гроші у порівнянні з тією сумою, яку заплатить мені фірма «Лох-спортінг»… Ой, «Пост-шопінг» наприкінці розіграшу суперпризу?

— Дірку від бублика ти отримаєш, а не грошики! — глузує з мене брат. — Той протигрибковий манікюрний набір, за який ти вивалила 90 гривень, на Краківському коштує усі 12. Ти б ще шкарпетки від лупи замовила! Я дивуюся, що вони взагалі ще щось присилають. От побачиш, одного разу «кидануть» тебе на кругленьку суму і зникнуть у невідомому напрямку. Шукатимеш тоді свою фірму, шановна міс Марпл, за номером абонентської скриньки? Зваж: жодного разу тобі ще не надіслали виграш!

Ну, не надіслали. Бо я не просила. Навіщо? Моє від мене не втече, а гра приносить дедалі більші прибутки. «Міс Марпл»! Нічого, любий братику, повір, одного дня я тебе ду-у-же здивую!

А сьогодні я отримала чергове замовлення за каталогом: приворотні парфуми. «Усього за 80 гривен 46 копійок Ви повернете втрачене кохання назавжди!» — запевняли перші рядки інструкції. Господи, та я й вісімдесяти п'яти не пошкодую, аби тільки Ромко знову був поруч! «Препарат діє на відстані до 80 000 км, — йшлося! далі. — Для цього нанесіть невелику кількість парфумів на шкіру шиї, скроні, ліктьовий згин правої руки та колінну чашечку лівої ноги. Якщо обєкт знаходиться у зоні далекої досяжності (понад 50 000 км) — то ще й на сідницю для покращення ефекту». Гм… Ромко мешкає на сусідній вулиці, проте кілька чудодійних краплин, думаю, не завадять. Мій коханий ніколи не відрізнявся гострим нюхом, не те що брат. Читаю далі: «Попередньо створіть у квартирі затишок, позбудьтеся сторонніх шумів, оберіть зручну позу, повністю розслабтеся й зосередьтеся на об'єкті протягом 10 хвилин. Ніщо не повинно відволікати Вас від медитації! Уникайте зовнішніх подразників і прикрих думок. Процедуру краще проводити натщесерце. Особам із вразливою психікою краще попередньо зробити клізму». Овва… Нормальна у мене психіка, нормальна! «Гарантія — 2 роки, дата випуску — на упакуванні, склад: дистильована вода, ванілін, еліксир щастя (Е-0013, бензофенон-146, перманганат марганцівки, карбітпульпітлохітбронхіт… зеніт… фініт…» — ну, це вже не суттєво.

Я зачинилась у ванній (єдине місце, де можна усамітнитися в нашій квартирі), підібгавши ноги, зручно вмостилася на пральній машині, напарфумилась, накрутила будильник і стала думати про Ромка.

У Ромка сірі очі. Вони дуже пасують до мого сіренького светрика, особливо до бусинок. Цей светрик мені подарувала бабуся. Цікаво, як вона там поживає, треба буде зателефонувати. А то, не дай Бог, захворіла, я й не знатиму. Бабуся у мене класна. А я — свиня невдячна… До речі, та свиня з плямою на спині, котру бабуся купила торік, така смішна! Ой, лишенько, про що це я?!!!

Ромко, Ромчику, сонечко моє, я так за тобою сумую! Повернися, чуєш? Я все тобі пробачу. Це пусте, що ти нічого не тямиш у сінглах «The Moody Blues». Домовились — слухатимемо разом твій навіжений «Теаrs For FEARS». Обіцяю, я звикну до шузейдінгу, от побачиш! Я навіть бультер'єра твого полюблю. Це нічого, що він пошматував мої сандалі. Подумаєш — слина з морди тече на килим. Бр-р-р. І де ти тільки віднайшов таку потвору. Хвіст, наче в пацюка, морда, як у кенгуру, жере, наче динозавр. Виявляється, динозаври вміли плавати. Вчора по радіо казали. Ну та певно, тепер на динозавра що завгодно можна казати, однаково ж не перевіриш. Тьху. До чого тут динозаври. Не відволікайся! Ромко, Ромчику, динозаврику мій коханий!

— Що ти там робиш? — зненацька почувся голос брата.

— Як це — що? Купаюся!

— У холодній воді? А ну відчини негайно!!!

— Відчепися, будь-ласка, невже я не маю права на холодний душ?

— Знаю я твій душ! Востаннє попереджаю — відчини, бо виламаю двері.

Довелося відчинити. Якщо у вас є старший брат, ви мене зрозумієте. Одного дня він вирішує, що відповідає за всі вчинки своєї нерозумної неповнолітньої сестрички, і з того часу аж до глибоких сивин тягар братівської турботи висітиме на вашій шиї. Ми з братом — близнюки. Ніколи собі не пробачу, що він виявився на двадцять хвилин спритнішим за мене.

— Курила? — підозріло принюхувався «опікун».

— Ні, чесне слово!

— Вени різала?

— Не дочекаєтесь!

— Чим це так несе? — присікувався брат. — Та ти токсикоманка! Зізнайся! Що це у тебе в кишені?!!

Боротьба за парфуми була запеклою, проте недовгою. Пляшечка опинилася у братовій долоні, ковпачок — у мене, а півфлакону рідини — на його піджаку.

— Фу, — мотав він головою у різні боки. — Дихлофос? «Шахерезада»?

— Та ні, — я простягнула інструкцію. — Це приворотні парфуми. Тобі не потрібні?

— Щиро дякую! Зовсім із глузду з'їхала… — пробурмотів він і вийшов із ванної.

Я знову стала думати про Ромка. Щоб не відволікатися, зосередила погляд на гумовому хомуті, що обвивав трубу. Нещодавно у нас потекла труба. Цяпала вода. Брат був у від'їзді, довелося викликати сантехніка. Зателефонувала у ЖЕК. «Стривайте, я дістану із сейфа органайзер, подивлюсь, коли я вільний», — відповів мені на тому кінці приємний чоловічий баритон. Пан Мирон (так звали сантехніка) прийшов через три дні, ретельно оглянув каналізацію у ванній. Сказав, нічого не вдієш, все дуже занедбано. Доведеться міняти сифони, вентилі й кран. Склав список. Вода цяпала. Я купила різних прибамбасів на суму 100 у.о., заплатила п. Миронові за роботу свою бібліотекарську зарплатню і дуже тішилась, що невдовзі отримаю гроші від «Пост-шопінгу». Вода перестала цяпати. Опівночі вона очманіло засичала шаленим струменем. Приїхала аварійка, за десятку перекрила воду у підвалі. Потім з'явився п. Мирон, якому я телефонувала на мобільний телефон і наклав хомут. Сказав, скине інформацію на e-mail зварному, той прийде, як тільки звільниться. «Пробачте, що потурбувала Вас серед ночі», — виправдовувалась я тоді. «Нічого, — поблажливо посміхнувся п. Мирон, — робота у мене така: проблеми вирішувати.» А моя бабуся казала «купиш пляшку»… Ой, Ромцю, Ромцю, і чого тебе понесло в ту кібернетику, був би сантехніком — жили б по-людськи…

Затріскотів будильник. Сеанс магії закінчився.

Увійшовши до кімнати, я застала брата перед екраном телевізора. Він захоплено пожирав очима виступ шоу-балету Бориса Моєсеїва.

— Тобі це справді подобається? — підозріло поцікавилась я.

— Авжеж, — захоплено відповів він, не відводячи погляд від «голубого» маестро. — Ти поглянь, яка досконала пластика!

Усе зрозуміло. Мій брат — хореограф, і танці для нього — наркотик. А каже, що це я схиблена!

— Але тхне від тебе, — чхнув він. — Неповторний букет індійського сандалу та гнилої скумбрії. Ще й собі піджак увесь залив цими помиями!

З того часу минуло два тижні. Ромко не повернувся. Зате біля мого під'їзду я все частіше помічаю розкішний «мерс» пана Мирона. Тричі він передавав мені троянди через власного шофера. А одного разу запросив до ресторану. З піднятим комірцем чорного плаща до п'ят він був просто супер-герой голлівудського трилеру, але, нічого не вдієш — я паталогічно закохана у свого безпорадного, недоумкуватого Ромка.

Зате у брата проблеми, здається, серйозніші від моїх. Кілька разів на день йому телефонує Борис Моєсеїв (ми й гадки не маємо, звідкіля у нього наш номер!), пропонує роботу у своїй труппі. Квіти поштою надсилає. Цукерки, блакитних плюшевих ведмедиків. А 9 жовтня збирається приїхати до Львова власною персоною, начебто з гастролями. Уже й афіші по місту розклеїли…

ОСНОВНИЙ ІНСТИНКТ

(Майже голівудська історія)

— На чому я зупинився?

Він нарешті відірвав погляд від оголених ніг молоденької офіціантки і перевів на мого верхнього гудзика, який я ненавмисне забула застебнути. Ну, майже ненавмисне…

— Ви говорили про поклик природи, — нагадала я. — Той, якого не змогла простити вам колишня дружина.

— Справді… Знаєте, вона так і не збагнула силу основного інстинкту, котрий іноді робить наші вчинки некерованими, — продовжив він перервану розмову. — От ви, наприклад, як вважаєте: може людина подолати потяг організму, умовно закріплений протягом…

Цієї миті задзвонив його мобільний телефон, він галантно вибачився й вийшов із зали.

«Конфіденційна розмова, — майнула думка. — Не хоче, щоб я чула, як він розмовляє з іншою жінкою. Коректний — це плюс. Проте, виявляється, — бабій, а це вже мінус.»

Він повернувся за дві хвилини.

— Вам не було сумно самій?

— Ні, я обмірковувала ваші слова. І дійшла такого висновку. Потяг потягом, але ж ми люди, а не тварини, а тому маємо певні моральні засади, щоб…

Цього разу задзвонив мій мобільний. Він швидко вийшов із зали, вибачившись. Хотіла його спинити, проте не встигла. Усе ж таки дуже коректний чоловік — дав можливість потеревенити з подругою наодинці…

— Даруйте, але те, що ви зараз сказали — позиція дилетанта, — сказав він, вмощуючись на стілець. — Ваш скепсис мене не просто обурює, а й ображає! Адже кожен школяр знає про собаку Павлова…

— Стривайте, стривайте… Щось пригадую. Це та, що приходила до професора і просила: «Будь-ласка, увімкни світло, бо дуже їсти хочеться…»?

— Глузуєте! Ну гаразд, розповім вам про один науковий експеримент. Група нідерландських учених…

На стіні мелодійно забамкав годинник, сповіщаючи восьму годину. Мій співрозмовник якось дивно скривився, зайорзав на стільчику і вибіг геть.

— Перепрошую! — долинув його голос уже з коридору.

Дивний якийсь… Так негарно поводиться. Це ж наше перше побачення! Невже не можна було відкласти свої справи? Цікаво, що він там запланував на восьму вечора? Скупити контрольний пакет акцій підприємства, яке виготовляє контрацептиви? Тепер зачинився у туалеті і телефонує на біржу до маклера: «Бери усе!» Або, може, він бандит? Не зміг прийти на «стрілку» і тепер дає вказівки хлопцям по телефону: «Братки, в натурі, тріть базар без мене, бо я тут із лялею у кабаку завис». Хоча, ні… Яка там ляля, коли треба працювати. У них із дисципліною суворо — це ж не державна робота!

Шкода, усе так гарно починалося. Запросив до ресторану. Романтична вечеря, свічки на столі… Чого ж він так нервує? Стоп! А може, він — кілер? Як я раніше не здогадалась! Вийшов о восьмій, «зняв об'єкт», а тоді, мило всміхаючись: «Вам не було сумно?». Ну, звичайно, й алібі готове: «Розповідав панночці про експеримент нідерландських учених. Будь-ласка, вона може підтвердити. Про труп у фойє не чув, не знаю, не притягувався, не перебував…»

До речі, експеримент. І чого він так завівся про основний інстинкт? Ці огидні прозорі натяки… Не поспішай, друже, ми лише три дні знайомі. Що стосується інтиму, тут я консерватор — дотримуюсь старих принципів. Порив чудово, але необхідно добре вивчити одне одного, звикнути. Для цього потрібен час. Принаймні днів п'ять. Некерований інстинкт буває лише у тварин і… Так… Приїхали… Він псих — це ж ясно як день! Треба швиденько утікати, поки він не повернувся. Ой, вже не встигну. І охоронця поблизу немає. Але що йому охоронець, он які біцепси наростив, гранатометом не проб'єш.

— Ви за кимсь шукали? — він дивився просто у вічі і посміхався.

— Ні. Чому ви так подумали? — я з усіх сил старалася, щоб мій голос був байдужим.

— Ви так дивно озиралися довкола…

— А… Та я…

У голові роїлися думки. Що б такого збрехати? Врешті не знайшла нічого кращого, як бовкнути:

— Ключі від квартири загубила.

— Добре пошукайте у сумочці, жінки зазвичай бувають дуже неуважними.

— А й справді, ось вони!

Я дістала ключі і почала нервово теребити пальцями брелок у вигляді смішного негритосика. Він мовчки спостерігав за моїми діями. Тільки б не подати вигляду, що нервую!

— Отже, перейдемо до головного, — він взяв мою руку і приклав долонею до своїх грудей. — Чуєте, як стукає серце?

— Так.

Це була брехня, бо я чула лише несамовитий стукіт у власних грудях і скронях.

— Ви — та жінка, якій я збираюся довірити сокровенне. Не хочу, щоб між нами залишались таємниці.

— Слухаю вас, — мій голос зійшов майже на шепіт. — Ви хочете сказати про інстинкт?

— Саме про нього. — В його очах забриніли сльози. — Це кляте узалежнення заважає жити повноцінно.

— Лікуватися не пробували?

— Де там! — Він лише махнув рукою. — Адже усі ми родом із дитинства. Іноді надмірна материнська любов призводить до трагічних наслідків. У глибокому дитинстві…

Він замовк, прикипівши поглядом до мого брелока. В повітрі запанувала зловісна тиша. Зараз почую страшну історію нещасного немовляти, яка проллє світло у глибини підсвідомості збоченого кілера. Спокійно. Від напруги я мимоволі стиснула негритосика у руці. Мій співрозмовник скривився так, наче йому без анестезії вирізають апендицит:

— О! Ця штука з музикою…

— Так, веселі ефіопські мотиви. А що?

— Бачите, у дитинстві… Матуся… — він говорив через силу, так, ніби кожне слово завдає йому несамовитих страждань.

— Кажіть вже, не мучте мене!

— …у дуже ранньому дитинстві матуся купила мені музичного горщика! — врешті видушив з себе і прожогом, не вибачаючись, вилетів із зали.

До мене долинав дзвін розбитого посуду і тихе бурчання офіціанта, який намагався зібрати з підлоги те, що кілька секунд тому красиво називалося зеленим різотто з пармезаном і тим'яном.

ВІНЕЦЬ ТВОРІННЯ

— Тільки не опускайте руку, я вас прошу. І підборіддя трохи піднесіть. Ще трохи… ще… стоп! Чудово.

Він відступив кілька кроків назад, схилив голову набік, примружив очі. Минуло кілька хвилин. Я завмерла у незручній позі. Нарешті, не відриваючи погляду, він видихнув:

— Афродита!

— Та ні, мене Орисею звати…

— Не треба слів, мовчіть. Слова — лиш звук, відлуння метушні. Вони заважають мистцеві чути Вічність.

Рука почала затерпати.

— Яка експресія у цьому невимушеному жесті! Яка гармонія з оточенням!

Холодні «мурашки» пробіглися від моїх пальців аж до ліктя і я відчула легке поколювання.

— О! Лише ваш батько міг сотворити таке диво з морської піни!

— Яке там море! — здивувалась я. — Якщо піна — то тільки та, що на пиві. Мій тато далі Перемишля ніде не виїздив! Ото збирався позаторік до Португалії курей розводити, але роки вже не ті. Та й господарка у нього велика: дві корови, двадцять гусей, вісім індиків. Ще й порося навесні купив. Я вже сварилася. Тату, кажу, навіщо вам та свиня? Приїдете до мене до Львова, я вас заведу до супермаркету — там ковбасів до кольору, до вибору.

— Мовчіть!

— Ні, каже тато, у тих ваших маркетах самою хімією торгують. А тут своє поросятко, грисом вигодуване, натуральне.

— Та годі вже… — він чомусь застогнав. — Який грис, які свині, дайте спокій! До чого взагалі ваш бідолашний татусь!!!

— Не кажіть так про мого тата!

— Я ж мав на увазі іншого батька — громовержця Зевса! Давньогрецьке божество! Він створив Афродиту з морської піни. І вона була прекрасна. як… як… як ото ви, доки не почали говорити!

— А… Пробачте.

Я пробувала «переварити» те, що він нагородив, але так і не второпала нічого. Ці художники такі нервові! До того ж завжди говорять плутано й довго.

Між тим, розболілося плече. Невже знову дається взнаки застарілий артрит? Треба піти до аптеки і купити «Апізатрон». Але нічогто то не дасть, по правді кажучи. Може краще спробувати внутрішнє сало? Або настоянку ведмежих вушок на жаб'ячому молоці? Дехто навіть сечу прикладає, проте я дуже делікатна і всі ці речі мені огидні! Я б ніколи в житті таких компресів не робила! Ну, хіба що вже дуже сильно заболить.

— Про що ви зараз подумали? — перервав мої роздуми його голос. — У вас такий вираз обличчя, ніби ви…

— Про компреси…

— Мовчіть! Не треба! Уявляю собі ті компреси! Певно спирт, — поморщився він.

— Ні, не спирт, — заперечила я.

Але він мене не дослухав:

— Ну я ж просив вас тримати рівно спину!

Почали нити крижі. Не приведи Господи радикуліт учепиться! В суботу збиралася бульбу садити, у четвер вікна мити.

— Ви знаєте, що ви — Жінка? Вінець творіння, таємниця таємниць… Омар Хайям про вас писав, що ви — амфора, в якій палає вогонь! Стривайте… Чи навпаки… вогонь, котрий палає в амфорі?..

— А той ваш колега з Греції нічого про мене не писав? — поцікавилась я.

— Котрий? — не зрозумів він.

— Ну той, що ванну з піною любить. Зеник, чи як?

— А, Зевс… Нічого.

— Що, не щастило йому з жінками?

— Ні, навпаки. У нього їх було десь із триста.

— Скільки? Ото розпусник! А от у нашому селі був парубок Грицько. Так він…

— Ви нестерпна! — знову застогнав він і скривився так, ніби відкусив півлимона. — Ну до чого тут ваші приземлені дівочі спогади!!! Збагнете ви врешті-решт, що ваша місія — це Вічність. Вічність у тому вимірі й часі, який тільки ви, Жінка, здатні перевести у тривимірну площину трансцендентальної екзистенції з елементами еквівалентно-медитативною хронотопу. Руку! Не опускайте Руку!

— Ага… Добре.

— І підборіддя піднесіть! І очі, очі! Дайте мені блиску! Ще більше блиску, ще! Жінка — це ураган невгамовної пристрасті! Покажіть мені той ураган! Я хочу бачити Медею, яка у пориві ревнощів вбиває власних дітей, щоб помститися Ясонові! Федру, котра гине через нерозділене кохання! Юдиф, котра спокушує ненависного Олоферна і ПОТІМ обезглавлює його!

— А та Ю… Вона йому як голову відтяла?

— Мовчіть, незрівнянна, мовчіть!

Він упав в емоційний раж і, здавалося, от-от зімліє від напруги:

— Чорт! Якби я мав із собою пензля й палітру!

Я опустила руку. Відпружила спину. І така злість мене узяла!

— Що ти сказав? Яку півлітру? А ну йди звідси, алкоголік нещасний! Вештаються тут усілякі «художники», працювати заважають!

— Руку! — розсердився він. — Навіщо ви опустили руку. Я ж просив…

— Зараз тобі буде і рука, і нога, і потилиця, — я потягнулася за кувалдою. — Ти ще тут?

Він помутнілими очима дивився то на мене, то на кувалду і, нарешті збатнувши, що зараз може бути боляче, чкурнув геть.

Я відклала рятівний інструмент, зачерпнула кельнею розчин цементу і продовжила класти цеглу.

Вінець творіння! Афро… хро… Тьху! Теж мені, Рафаель з конопель! Тут от учора співак приходив, серенади виводив. Також на півлітру випрошував. Знаємо ми вас, мистців!

СЕРПНЕВЕ НЕБО

або

GОМО SАРІЕNS

Мої колишні бойфренди, попри різномаїття уподобань, мали спільну властивість: їх нудило від Кіркорова. Геть усіх. Він чомусь викликав у них таку ж реакцію, як сало після морозива. А з Ним у нас відбувся душевний альянс.

Ми познайомились на концерті відомої поп-зірки і відразу впали одне одному у вічі. Тобто, першою Його помітила я, оскільки з очманілого жіночого натовпу елегантний мачо, самі розумієте, виділяється. Дехто з Філіних фанаток навіть дивився не у бік сцени, а метав лукаві жаринки на екзотичного глядача, проте Він незворушно споглядав за дійством і жіночого кокетства, здавалося, не помічав.

Ми зіткнулися у фойє після концерту.

— Ви щойно загубили, — він простягнув мені мій стільниковий телефон і повернувся, щоб піти.

Цієї миті у «мобілці» зазвучала музика. Він ЗУПИНИВСЯ, здивовано озирнувся на мене:

— Ви любите Ріхарда Штрауса? Дивно, зазвичай жінки для своїх слухавок обирають Моцарта.

— Як Ріхарда я люблю Вагнера, а як Штрауса — Йоганна, — хотіла «запонтуватися» я, але співрозмовник лише посміхнувся.

— Прекрасний дотеп. Тільки належить він, на жаль, не вам, а Клодові Дебюссі.

Я почервоніла і, щоб якось вийти з незручного становища, почала завзято порпатись у сумочці. Раптом звідтіля випав «Алхімік» Пауло Коельо.

— Ви читаєте португальською? — він підняв книгу і почав її гортати, час від часу цитуючи рядки. — Цікаве видання, ілюстроване. Товстенька вийшла книга.

Я вирішила більше не експериментувати.

— Ні, я не знаю португальську. Цьоця їздила на заробітки і випадково привезла Коельо. Вона використовувала його як прес, коли квасила капусту. Мені стало шкода цієї книги і я обміняла її на «Педагогічну поему». Цьоця так тішилась, бо тепер має набагато важчий прес.

— Що ж, один поважає науку як богиню найвищої втіхи, інший — як корівку, котра постачає масло, — усміхнувся він.

— Шиллер… — видихнула я.

Наступного дня Він запросив мене у філармонію. Ми слухали «Пори року» Вівальді, а після концерту сиділи в маленькому затишному кафе і говорили про ренесанс, неокласиків і принцип Пітера. Хвилини спливали непомітно.

Ми стали зустрічатися частіше. Ходили на вистави, вернісажі, двічі на тиждень відвідували фітнес-клуб. Мій новий друг чудово грав у теніс, покер, бридж і на кларнеті. На дружніх вечірках Він танцював краще від усіх. Його зачіска завжди була бездоганною, парфум — французьким, жарт — прикольним, а накрохмалений комірець засліплював білизною. Колежанки дусилися від заздрощів і відчайдушно фліртували з Ним. Він був люб'язним із кожною, однак, жодного разу не дав приводу для ревнощів. Можливо, саме тому скоро я розгубила всіх своїх подруг.

А ще він був справжнім лицарем: подавав пальто, пропускав уперед у дверях, не позичав у мене грошей, і ніколи не чіплявся з непристойними пропозиціями. Остання обставина мені подобалась найбільше. Спочатку. Потім почала насторожувати. Десь через місяць після нашого знайомства я вирішила взяти ініціативу у свої руки, набралась хоробрості, заманила Його у темний куточок Стрийського парку, і, незважаючи на відчайдушне «Не треба!», поцілувала у самісінькі губи! Він видерся з моїх обіймів, дістав із кишені хустинку і заходився витирати губи. Я була така вражена, що навіть забула розплакатись від образи.

— Розумієш, — виправдовувався Він, — я ще ніколи не цілувався з дівчатами.

«Моє ж ти Сонечко цнотливе!» — подумки замилувалася я і вирішила не форсувати подій.

Але терпіння вистачило не надовго. Десь за три тижні я знову приперла «Міцного горішка» до стіни запитанням, чи часом немає в Його житті іншої.

— Немає! — палко заприсягався Він.

— То, може, я не цікавлю тебе як жінка? — заплакала я.

— Ну, що ти! — переконував мене Він. — Ти — єдина жінка, котру я люблю. Навіть не мріяв, що зі мною таке може трапитись…

Я зраділа, відчула себе щасливою і заспокоїлась ще на півроку. Навіть закрутила кілька млявих романів «на стороні», щоб якось відволіктись від цього дивного щастя. Проте мої обранці швидко тьмяніли на тлі нового (чи то уже старого?) друга і за тиждень мені хотілося вовком вити від «Рамштайну», недопалків у ванній і анекдотів про Моніку Левінскі.

Усе з'ясувалося того дня, коли я подарувала Йому «Віагру».

— Я думав, ти тоді все зрозуміла, — зашарівся Він, побачивши велику пігулку.

— Що, дідько забирай, я мала зрозуміти?! — увірвався мені терпець.

А от що. Виявляється, усі шість місяців не там я ставила логічний наголос. Тішилась, дурепа, що «єдина». А мала б насторожитись, що — «жінка». І «Віагра» йому не потрібна. Просто, він не «як усі». А такий, як Поль Верлен. Як Чайковський. Цезар. Версаче. Кольору серпневого неба.

— А може ця твоя блакить (в очах, голові, у серці і…одне слово — всюди) лікується? — не вгавала я. — Піди до лікаря, здай аналізи, нехай призначить якісь таблетки, уколи, крапельниці. Суппозиторії, врешті-решт! Можна спробувати курс голкотерапії. Неприємно, звичайно, але терпіти можна, раз процес зайшов так далеко. Тобто, глибоко.

— Це до якого лікаря? — поцікавився Він. — Дільничного терапевта? Чи проктолога?

— Ну… Не знаю. Як називається спеціаліст із сексуальної орієнтації?

— Невже ти не збагнеш, що ТАКЕ не лікується! — обурився він.

— Чому? — не зрозуміла я. — Це ж не рак.

То було наше перше непорозуміння за увесь час. Можливо, того дня ми б навіть розірвали стосунки, якби не Ростропович. Справа у тім, що великий Маестро за кілька днів приїздив із гастролями, і розійтися з Ним — означало втратити нагоду почути «наживо» першу віолончель світу. Тому я вирішила трохи зачекати. А потім була виставка постімпресіоністів, і ніхто, крім нього, не розтлумачив би мені, що там намальовано. Після виставки була презентація роману модного письменника, далі — тиждень японської поезії, гастролі Віктюка…

Уже кілька років тривають наші дивні стосунки. Не роман і не дружба. Навіть не знаю, як їх назвати. Нам цікаво й легко удвох. Ми ніколи не сваримося. Хоча ні… Було один раз! Ми ледь не побилися через метелика. Той метелик був виготовлений з чорного мережива і знаходився посеред рюшечок, лямочок і бусинок екстравагантного топіка. Я перша побачила топ на полиці супермаркету, але мій друг випередив мене стрибком пантери і затиснув здобич хваткою удава. Марно я намагалася видерти у нього з рук, ледь не розірвала на шматки. Ми відчайдушно торгувалися біля каси на очах оторопілої продавщиці, при цьому торг наш відбувався за принципом аукціону — хто дасть більше. Він переміг і, підстрибуючи, побіг до свого авто, розмахуючи предметом дамського туалету високо над головою. Але вже у машині розчулився від моїх мокрих очей: милостиво, як справжній джентльмен, відірвав від свого серця чорне мереживне диво і подарував мені. Це, вочевидь, коштувало Йому великих душевних зусиль. Він навіть примусив заприсягтися, що іноді я позичатиму Йому той топ. Я пообіцяла, але собі подумала: «Ото вже ні! Пам'ятаю, дорогенький, у якому стані ти повернув мою рожеву горжетку, так що на топ і не розраховуй!» Заради справедливості треба сказати, що у моїй шухляді лежить Його браслет, у якому я загубила камінчик, і тепер соромлюся повернути. Та Він, здається, вже забув. Знаєте, скільки в Нього тих цяцьок?!

Так і живемо. Кожен по-своєму, але бачимось мало не щодня. Завдяки нашому знайомству я, прислухаючись до порад друга, кілька разів на рік міняю зачіску й колір волосся. А купуючи одяг і парфуми, завжди беру Його до крамниці у якості консультанта. На відміну від колишніх подруг, моє Серпневе Небо дає щирі, відверті поради.

До речі! Шановні жінки, хочу вас попередити! Ніколи не замальовуйте тональним кремом синці під очима. Для цієї частини обличчя використовуйте лише маскувальний олівець. Інакше ризикуєте набути великої кількості зморшок. Це Він мене навчив…

Розділ II

ХТО В ХАТІ ГОСПОДАР?

ХОЧУ ЗАМІЖ!

Своїм незаміжнім подругам, які приходять до мене понарікати на самотність, я на правах матрони з 12-річним стажем зазвичай пропоную наступний експеримент: «Заведи одночасно трьох тварин: ненажерливого пса, істеричного крикливого папугу та лінивого кота, який невідомо де вештається ночами. Цікаво, як довго твої нерви витримають таке товариство? А тепер уяви, що риси трьох маленьких милих тваринок будуть поєднані в одній великій — коханому чоловікові. Страшно? А ти додай до цього розкидані по всій квартирі шкарпетки, щоденну гауптвахту біля плити, гору прання та подерті фотографії колишніх залицяльників: від голопузого дитсадківського Ромчика до Енріке Іглесіаса». Більшість жінок після цього досліду змінюють свої погляди на жіноче щастя і, щиро дякуючи, живуть собі далі, насолоджуючись свободою. Але, на превеликий жаль, трапляється серед подруг невеликий відсоток бідолашних створінь, яких ніщо не зупиняє і вони вперто продовжують лізти у ярмо, що називається «шлюб». Якщо ти — одна з цих нещасних, слухай уважно!

Я пропоную тобі піти на полювання. Стояти за кущиком, мов Крихітка Хіврунька, ти можеш ще років п'ятдесят. Повір, тільки у казках чоловіки божеволіють від тихенької, затурканої сирітки, бо в неї добра душа. В житті вони більше ведуться на самодостатніх хижих кицьок із мобілкою в руці та «мерсівьким» кріслом під сідницями. Отож, сильна жінко, вперед!

До сьогоднішнього дня ти вважала, що кандидат у законні чоловіки має бути: 1) гарний; 2) розумний; 3) добрий; 4) багатий; 5) вірний. Ризикуєш посивіти в дівках, якщо і надалі плекатимеш ці ілюзії. Принци на білих конях вимерли задовго до мамонтів, і якщо сучасному чоловікові притаманна хоч одна з перерахованих рис — хапай його, поки він ще на волі! Але спершу добре зваж і визнач пріоритети: яка з п'яти якостей є, на твій погляд, найважливішою. Далі розглянемо всі типи, і я дам рекомендації щодо поведінки стосовно кожного.

Пункт 5 відкинемо відразу, оскільки такого поняття не існує ні в природі, ні у лінгвістиці. Буває «жіноча вірність», «лебедина вірність», «вірність ідеалам революції», та чи чув хто-небудь про «чоловічу вірність»? Ці два слова не узгоджуються між собою, а тому нам залишається лише чотири типи.

ТИП 1. «ГАРНИЙ»

Якщо ти вибираєш супутника життя за цією ознакою — мені тебе щиро шкода. Схаменися, ти ж не люстру у вітальню купуєш! Ну вдуситься від заздрощів Наталка — а далі що? Поставиш своє декоративне чудо на полицю до старовинної порцеляни і почепиш табличку «Руками не чіпати!»? Чіпатимуть! Не одна ж ти любиш гарні цяцьки. До того ж, чоловіча краса, на відміну від тієї ж таки люстри чи порцеляни, — категорія вельми нестала. Чоловічий організм має здатність до трансцендентальних змін. Наприклад, розкішна чуприна з роками чомусь перелазить на груди та спину; блиск, який у молодості перебував в очах, у зрілому віці чомусь розташовується на носі та підборідді; і одній тільки природі відомо, що саме є будівельним матеріалом для підступного кругленького черевця. Пригадай колишніх секс-символів Міккі Рурка та Михайла Боярського і порівняй їх із сьогоднішніми відповідниками, і ти переконаєшся, що метаморфози іноді безжальні!

Втім, якщо ти вже така естетка, що йдеш на ризик — уперед! Запам'ятай найголовніше: об'єкт не повинен знати, яке враження на тебе справляють його блакитні очі (варіанти: білі зуби, сталеві м'язи, квадратова щелепа). Роби вигляд, що настільки цінуєш його душевну красу, що готова пробачити зовнішню недосконалість. Такий підхід повинен збентежити «Алена Делона», а не затягне на рушничок щастя збентеженого чоловіка хіба лінива.

ТИП 2. «РОЗУМНИЙ»

Більшість жінок, які полюють на інтелектуала, обкладаються підручниками з квантової фізики, енциклопедичними словниками та іншою довідковою літературою. І даремно! Порепаний у словесних баталіях з опонентами-науківцями, він приходить до тебе, щоб покласти свою мудру голову на твої теплі груди і хоч трохи дати спокій бідолашному мозкові. Тож не «грузи» його лекцією про венеціанську поліфонічну школу епохи Ренесансу, дай людині спокій. Якщо ж одного дня він ненароком зачепить за живе, наприклад, обмовиться про Джуліана Барнса, нізащо не піддавайся спокусі підтримати розмову! Забудь свою дисертацію на тему європейського постмодернізму, скажи краще, що нічого не тямиш у футболі… І слухай свого обранця, слухай, слухай… При цьому уважно слідкуй, щоб у твоїх очах не згасав яскравий вогник жаги пізнання та щире захоплення широтою його інтересів.

ТИП 3. «ДОБРИЙ»

Такого завжди шкода, бо воно ж беззахисне! А тому підстав йому мужню жіночу спину, за якою б він почувався, як за кам'яною стіною. «Відбий» від бандитів, «відмаж» від податкової інспекції. Полікуй лапку підібраному ним у парку песикові, помий шампунем усіх шістьох кошенят, врятованих з підвальних лабіринтів, роздай у вічний борг свої гроші двадцяти його найближчим друзям — і ти швидко увійдеш у довіру. Але не забувай головне — дай йому відчути, що й ти сама потребуєш уваги, тепла й турботи. Або одружиться, або ж його доброта — із зубами…

ТИП 4. «БАГАТИЙ»

Вітаю! Чудовий вибір. Такому чоловікові автоматично вибачається низький коефіцієнт інтелекту та відсутність атлетичної будови тіла (багато жінок вважають, що ідеальна чоловіча фігура — гаманець із вушками). Володар вілли на Канарах та рахунку у Швейцарському банку не буває старим, навіть якщо він ходив до школи з онуком Олександра Невського.

Як завоювати серце такого мужчини? А біс його знає! Недарма ж кажуть, що у багатих свої дивацтва. Думаю, треба зробити так, щоб шлюб з тобою власне став одним із них, і нехай тоді він сам думає, як же цю «свою» ідею реалізувати.

Наприкінці хочеться додати, що сезон, який розпочався навесні, зараз у розпалі. Щоправда, кров у чоловіка кипить трохи слабше, ніж у березні, його все ще можна брати голими ногами. Поспішай, бо восени-взимку ефекту досягнути важче. Проте — не перестарайся. Звір сам іде на ловця, а тому не треба бігати з висолопленим язиком у пошуках щастя. Сядь. Заспокойся. Підпусти жертву на відстань простягненої лапи. А тепер елегантно підчепи її догори гостреньким розмальованим нігтиком. ЦАП!!!

ЯК ЗДИХАТИСЯ ОБРИДЛОГО КОХАНЦЯ

Кохання згасло, і стосунки стають такими ж нестерпимими, як поролоновий бюстгальтер у 50-градусну спеку. Проте ти ніяк не наважуєшся покласти край невдалому романові, сподіваючись на спалах пристрасті. Що ж, дозволь запропонувати тобі невеличкий тест, який дозволить безпомилково обрати правильне рішення. Навпроти кожної позитивної відповіді став хрестик.

Тест:

— Він приходить до тебе у гості з пакетиком розчинної кави або цукеркою «Солодкий дотик», знищує тижневий запас харчів, а потім ненароком зауважує, що «на відміну від декого» вміє куховарити.

— Ти бовкнула, що любиш кактуси, і твоя оселя вмить перетворилась на оранжерею, в якій майже не залишилось місця для сну, роботи та фізіологічних потреб, оскільки останній подарований вазонок довелося поставити на кришку унітазу.

— Він виходить за цигарками і повертається через два тижні. Без цигарок.

— Він возить тебе трамваєм (у зливу) або тягне через усе місто пішки (під час дрібного дощу) у бар із сумнівно чистим посудом та без сумніву брудною підлогою, бо «тут смачна кава».

— Він прекрасно знає, що ти не можеш встояти перед солодощами, однак без міри пакує тебе морозивом та горами тістечок у шикарному ресторані, через що об'єм твоєї талії став більшим, ніж в Наталки.

— Він залишає волосся у твоїй ванній, і ти довго виправдовуєшся перед чоловіком, що воно «саме поналазило» із каналізації.

— Своїми палкими поцілунками він залишає синці на твоїй шиї, і ти змушена доводити чоловікові, що тебе вкусив Наталчин хом'як.

— Очі у нього робляться млосними, коли та дурна Наталка ірже, мов коняка, над його тупими анекдотами.

— Він постійно позичає у тебе гроші. Іноді повертає.

— Він ніякий у ліжку.

Якщо ти набрала бодай п'ять хрестиків, постав великий хрест на ваших стосунках. Якщо хрестик стоїть навпроти останнього пункту — зроби це негайно Якщо ж навпроти двох останніх — то, вибач, ти просто пришелепувата! Негайно біжи до психотерапевта, бо хвороба, вочевидь, серйозна.

Але як повідомити коханцеві, що він іде у відставку, уникаючи докорів, істерик, пістолетної стрілянини та інфарктів міокарда? Ера справжніх чоловіків завершилась по смерті останнього з чотирьох мушкетерів, а відтак не надійся, що він сам все зрозуміє й дасть тобі спокій. Небагатьом із нас випадає таке щастя. Отже, розглянемо кілька варіантів «мирного розлучення».

Варіант 1. УНІВЕРСАЛЬНИЙ

Діє надійно й безпомилково на будь-якого чоловіка!!!

Приділяй йому надмірну увагу! Щогодини телефонуй на роботу, цікався станом здоров'я допитуйся, чому у нього такий сумний голос, під час обідньої перерви принеси йому в офіс загорнений у кілька газетних листів слоїк гарячого капусняку і постарайся, щоб це бачили якомога більше колег. Старайся частіше заглядати йому у вічі, допитуйся, чи він тебе ще любить. Якщо любить, чи сильно, якщо сильно, то чому десять хвилин не цілує. Зроби порядок на його робочому столі, пострижи на новий фасон улюбленого пуделя, напросись у гості до його матусі (важкувато, зате ефективно — вона дає тобі таку характеристику, що він сам перестає телефонувати). Цікався його минулими романами, вимагай проілюструвати розповідь фотографіями, зроби кілька ядучих зауважень на адресу його «колишньої». Упади в депресію і постійно наголошуй, що лише він один у всьому світі здатен вивести тебе з неї. Для надійності поплач на грудях, витираючи об сорочку туш для вій.

Результат не забариться. Доведено, що більшість чоловіків витримують такий натиск на протязі трьох днів, найбільш стійкі «коляться» за тиждень.

Варіант 2. ТВОРЧИЙ

Оскільки більшість жінок обожнюють складати байки, а чоловіки у них вірять, вигадай історію у стилі детективів Дарії Донцової. Таку, щоб у твого коханця виникло миттєве бажання вийти покурити й накивати п'ятами. Наприклад, скажи, що тебе звільнили з роботи, а колишній чоловік відсудив твою квартиру і погрожує відібрати джип, банківський рахунок і горóд у Брюховичах. До того ж ти щойно дізналася, що вагітна, але ніяк не второпаєш від кого саме. Можеш також згадати про невтішний результат аналізів у венеричному диспансері. Для більшої достовірності йорзай на стільчику й час від часу ковтай вітамінку, уважно стежачи за тим, щоб він не помітив етикетку на ліках. Вищий пілотаж — наплести, що притримуєшся нетрадиційної орієнтації (мовляв, подруга, із якою ви посварилися, повернулась, і тепер вам так добре удвох!), але тут потрібні неабияке натхнення й артистизм.

Цей метод ефективний, проте абсолютно непридатний для жінки, яка поважає себе і людину, до якої колись була небайдужа.

Варіант 3. КРИМІНАЛЬНИЙ

Убити.

Стовідсоткова гарантія, що твій колишній не з'явиться одного дня на обрії і не питиме кров благаннями «почати все спочатку».

Цей метод рекомендується застосовувати до мужчин-зануд, оскільки, як стверджує жіноча народна мудрість, такому легше віддатися, ніж пояснити, що ти його не хочеш.

Варіант 4. ДЛЯ МУДРОЇ ЖІНКИ

Якщо навіть ваші стосунки охололи настільки, що «підігрівати» їх немає сенсу, не потрібно принижувати того, із ким ви колись провели хоча б кілька приємних хвилин. А отже, не вдавайся до пояснень по телефону. Ухиляйся від прямої відповіді на типове питання: «Ти покохала іншого?» Підкресли, що ваш роман себе вичерпав, і втручання третьої особи тут не відіграє ніякої ролі. Утім, якщо це дійсно так, і від тебе наполегливо вимагають відповіді, скажи спокійно, але впевнено: «Так. Я покохала іншого». Проте розповідати про подробиці твого нового кохання вкрай нетактовно й нерозумно.

Не вдавайся до банального з'ясовування стосунків, не звинувачуй і не виправдовуйся! Інакше ризикуєш перетворити розмову на дешеву виставу. Будь ввічливою й делікатною (адже на його місці можеш опинитися й ти!). Проте дай зрозуміти екс-коханцеві: ти не обговорюєш із ним питання про ваш розрив, а повідомляєш про своє рішення. Ні в якому разі не піддавайся на провокації типу «Попрощатися останній раз» або «Трохи зачекати», не обіцяй «Залишатися друзями» або «Зателефонувати якось». Хіба тобі потрібні зайві клопоти? Тримай марку вихованої, самостійної, впевненої у собі жінки!

Важкувато? Що поробиш, з цими коханцями завжди купа проблем. Але без них життя робиться таким сірим і буденним…

Ну то що? Наважилася скористатися порадами? Тоді — уперед! Удачі тобі! І… нового коханця!

ХТО В ХАТІ ГОСПОДАР?

Ну звичайно ж ти, любий. Як це — чому раніше не казала? Ні, ти мене не так зрозумів, попіл на паркет струшувати не потрібно. Кажеш, господар має право… Так-то воно так, але… Навіщо ти взуваєш черевики, кудись збираєшся? А, хочеш пройтися у них по килиму в спальні. Та чому ж відразу «зчиниш вереск», хіба я наважуся кричати на господаря? Спацеруй собі на здоров'я вперед-назад, мені не шкода. Тільки зваж, твоє взуття зовсім чисте. Ну хоч би трішечки піску! Може краще тобі спочатку вийти на вулицю, набрати на черевики кілограм багнюки, а вже тоді господарювати? Так і зробиш? От і добре. Слухай. Котику, якщо ти вже йдеш на двір, то може сміття викинеш? Якщо тобі, звичайно, не важко. Не важко? Я так і думала, ти ж у мене такий сильний… А заодно завітаєш до крамниці, хліба купиш. Це ж поруч — усього три квартали. Ні-ні, тільки хліба, більше нічого не потрібно. Хіба що пакет сметани до борщу. І капустину. Ну й бурячок, томатну пасту, три кілограми картоплі. Так, це вже на базарі. Ой, я тебе прошу, скільки там іти від крамниці до базару, якихось нещасних сто метрів. А скільки? Сімсот? Не може бути! Мовчу, мовчу. Сімсот — то сімсот. Господарю видніше. Але повертайся якомога швидше, я готуватиму твій улюблений борщик. Відколи тебе нудить від борщу? Відтоді, як одружився? Чому — щодня? Неправда, я ще вмію варити зелений борщик, із щавлю. І капусняк. Ну, знаєш, «хляпа з бульбою» — це вже занадто! А що — твоя матуся? Дай спокій, в її борщі холестерин шматками плаває! Сонечко моє, ти ж не хочеш заробити атеросклероз разом із виразкою і булімією? І я не хочу. Твоє здоров'я для мене — передусім.

До речі, про матусю. Ти не забув, що завтра ми їдемо на уродини? Як це не казала? Ти забув. Мовчу. Так. Саме так. В останню мить. Як завжди. Авжеж. Безперечно. Ти господар у хаті, хто ж іще? До чого тут — Катерини? Завтра — Ольги, ми ж до моєї матусі поїдемо, а не до твоєї. Ні, Зайчику, я не можу їхати сама, усі питатимуть: «Де господар твоєї хати?», а я що відповім? Зустріч із друзями перенесеш на інший день, гаразд? Запросиш до нас тих своїх колишніх однокласників. Авжеж, і однокласниць запроси. І однокласниць із паралельного класу також. І однокласниць, котрі вчилися на вісім класів пізніше у сусідній школі теж. Так. Будь-ласка. Чудово. Ні. Щастя моє. Мені дуже шкода, але в цю п'ятницю нічого не вийде, бо ти мусиш іти на батьківські збори. Радість моя, я ж ясно висловилась — батьківські, а не мамівські. У щоденнику написано вчительською рукою. Уявляєш, як я почуватимусь сама у натовпі чужих чоловіків? І мені страшно уявити. Мовчу. Ніколи. Тільки ти. Так. Авжеж. Безперечно. П'ятниця, шоста вечора, кабінет інформатики, третій поверх ліворуч.

Що я робитиму, поки ти ходитимеш за хлі… вимазуватимеш болотом черевики? Висушу манікюр і повитрушую доріжки. А, може, дочекаюсь твого повернення… Як то навіщо? Зараз таке робиться! Раптом хтось у мене ті доріжки відбере! Уяви: повертається господар додому, а доріжок немає… Непорядок! Я ж беззахисна, мене кожен скривдить. Не те що ти — з будь-якого бандита зробиш квасне яблуко. Звідки я знаю, Золотце? Ну, ти ж колишній спортсмен. Так. Я пам'ятаю, три грамоти. Авжеж, у сімдесят шостому році. Почесне шосте місце. На районній спартакіаді. З пінг-понгу.

А після доріжок допоможеш мені прибити на кухні поличку. Чому це — знову? Ні, Солоденький, того гвіздочка, що ти прибив позаторік, вже немає з нами. Куди подівся? Та його ж наступного дня аварійна бригада витягла, коли згоріло п'ять метрів проводки. Не пам'ятаєш, бо був на роботі. Так і вечеряємо з того часу при свічках. Не помічаєш, бо від вечері відмовляєшся. Як це «крім борщу нічого не буває»? А часник?

Ну, то йди вже, коханий. Не барися. Відро не забув? Ні, Лебедику, сміттєвих мішків у нас немає. Ну чому відразу «як бовдур із відром», де ти бачив, щоб бовдури ходили з відрами? Цілком справедливо: якщо сам не купиш, то нікому й справи немає. Так. Саме так. Усе потрібно контролювати. На те ти і господар. Мовчу. Авжеж. Безперечно.

І Арнольда із собою візьми. Чуєш, як скавулить господарський песик — на двір проситься. Так, «притягла до хати монстра», однак за господаря він тебе, а не мене визнає. Звідки знаю? Бо саме тобі він пісяє у капці, висловлюючи собачу відданість. Куди ти подінеш відро, як ітимеш до крамниці? Віддаси його псові в зуби, нехай волоче. Не донесе? В такому разі, запхаєш Арнольда у відро. Що ти кажеш? Такса туди не влізається? Тоді пса в зуби, відро на поводок. Або навпаки. Придумаєш щось! Не треба створювати проблеми на рівному місці.

Врешті-решт, хто у нас у хаті господар: ти чи я?

НЕ ПУСКАЙТЕ ЧОЛОВІКА НА КУХНЮ!

Одного разу дружина попросила чоловіка-інженера випрати білизну. Кілька тижнів по тому з'явилась перша у світі пральна машина.

Думаєте, співчутливий інженер відчув на собі принади каторжної роботи пралі і перейнявся співчуттям до жінок? От і ні! Закладаюся, що насправді все виглядало інакше. Бідолашний просто не знав із якого боку підійти до величезної купи одягу. Сконструювати хитромудрий препарат з режимом часу й центрифугою виявилося набагато простіше, ніж посортувати речі за принципом біле-кольорове, чисте-брудне, встановити послідовність прання, попрати, виполоскати у трьох водах, підкрохмалити і розвісити на мотузці (впевнена, що якщо ці рядки прочитає хтось з чоловіків, він зробить для себе відкриття у цій галузі і буде вкрай вражений складністю процесу ручного прання. Ще й перед друзями хизуватиметься: «А ти знаєш, як наші прабабусі прали білизну? От я знаю!)». Така вже чоловіча природа — вони можуть ракету в космос запустити, але довести до тями брудну сорочку їх не навчиш. Теоретично — можна, а на практиці — ніколи. Заважає аналітичний склад розуму та науковий підхід до проблеми.

Я знаю це з власного досвіду. У студентські роки, коли ми з чоловіком ще не мали пральної машини, але вже встигли обзавестися немовлям, побутові справи забирали доволі багато часу. Якось благовірний вирішив мені допомогти. Від миття вікон я його відмовила, бо не бажала овдовіти, а довірила таку цілком безпечну справу, як прання пелюшок.

— Як їх перуть? — запитав він.

— Дуже легко, — відповіла я. — Господарським милом, оскільки порошок викликає у дітей алергію.

— Просто намилити?

— Так. І потерти, щоб відійшли жовті плями.

— Скільки часу терти? — не відставав він.

— Доки не стануть чистими!

Через годину чоловік зазирнув до кімнати, і гордо повідомив, що всі пелюшки білосніжні.

— Що далі?

— Вішай!

Була зима, і сушити доводилось в кухні біля плити. Пеленки були розвішані, і я тішилась, що видалась нагода трохи подрімати. Мене розбудив голос свекрухи, яка забігла після роботи зробити онучці «Усі-пусі» і «проконтролювати ситуацію»:

— Навіщо ти крохмалиш пеленки?! У немовлят дуже чутлива шкіра!

Я вийшла на кухню. Те, що висіло на мотузці нагадувало не бавовняне полотно, а цупкий папір, майже картон. Нічого не розуміючи, допитувалась чоловіка:

— Що ти зробив?

— Усе, як ти казала: намилив, потер, розвісив.

— Стривай, — раптом майнула здогадка. — Ти що, не прополіскував їх?

— Ти нічого про це не казала! — обурився він.

І справді. Сьогодні я вже знаю: недосконалий інструктаж призводить до таких от виробничих аварій, але передбачити такий хід подій у двадцять років не могла.

Ще один «прокол» я допустила кількома роками пізніше. Вранці обсмалила курку, добре її випотрошила, помила, сподіваючись після роботи зварити свіжий бульйон. Та сталося так, чоловік звільнився трохи раніше, а мені довелося затриматись на роботі до вечора. І я вирішила ризикнути.

— Візьми великий синій баняк, поклади курку, залий водою на три чверті, постав на вогонь. Коли закипить, ретельно збери шумовиння ложкою з дірочками, тоді додай ложку солі, два лаврових листочка, поріж попередньо обчищені і вимиті морквину й цибулину. Варити треба близько двох годин, поки курка стане м'якою. Наприкінці додаси трохи петрушки й кропу (дві-три гілочки, дрібненько нарізавши!) — давала я по телефону вказівки. Враховуючи попередній досвід з пеленками, напружено перебрала в думках кожен етап, намагаючись попередити небажані наслідки, і підкреслила:

— Головне — добре зібрати шумовиння, бо будуть клапті. Усе зрозумів?

— Ти мене за повното ідіота маєш? — образився чоловік і поклав трубку.

Коли я повернулась, вдома все було гаразд. Ні тобі попілу на місці оселі, ні навіть обгорілих стін — чистота й порядок. А на плиті стояв курячий бульйон. Щоправда, я розраховувала на більшу його кількість — хоча б на півкастрюлі, а рідина ледь покривала дно. Невже все з'їли?

— Донька повечеряла сиром, а я на тебе чекав, — розвіяв сумніви чоловік.

Скуштувавши страву, я зрозуміла, що нам теж доведеться вечеряти сиром, бо до цієї солі не завадило б ще зо три літри бульйону. Знаєте, де я схибила? Не сказала, що треба зробити повільний вогонь і накрити баняк кришкою!

Ну, не привчиш чоловіка до хатніх справ — і все тут! Це жах якийсь: він може знешкодити три мафіозні угрупування і загинути на пожежі при спробі посмажити яєчню. Або ж врятувати людство від нейтронної бомби і потрапити на операційний стіл із пришитим до сідниць гудзиком від манжета. До речі, про гудзики… Ви зауважували, що вузлик на нитці більшість чоловіків зав'язують не двома пальцями правої руки, як ми, а десятьма обидвох! Виходить щось на зразок морського вузла. Під час процесу чоловік, як правило, рясно вкривається потом і сопе, мов ковальський міх. Процедура займає у нього щонайменше десять хвилин, і — що найдивовижніше — підступний вузлик розв'язується, ледь торкнувшись тканини. А не приведи Господи вколотися голкою!

Як переважно реагуємо ми з вами? Кажемо «ой!» або «блін», слинимо пальця і продовжуємо шити. З чоловіком усе інакше. Вигляд червоної цяточки миттєво паралізує його волю, проте активізує роботу сірих клітин головного мозку. Чоловік блідне, як полотно, відчайдушно трясе рукою і метушиться в пошуках аптечки. Оскільки в паніці він не може пригадати, де вона знаходиться, то пошуки ведуться по всій квартирі, а відтак він примудряється перевернути все догори дригом і перемазати кров'ю не тільки шафки на кухні та у ванній, а й диван і підлогу в кімнаті. Нарешті, аптечку знайдено, на палець виливається півлітра перекису водню та флакон йоду, і це трохи заспокоює чоловіка. Але не надовго. Він раптом помічає криваві розводи на меблях, і йому робиться млосно. Отримані ним у середній школі початкові знання курсу анатомії підказують, що пошкоджено життєво важливий капіляр, бо в іншому випадку чого б це так хлебтала кров? На зупинку кровотечі використовується три перев'язочних пакети, після чого він ковтає валідол і знесилено падає на диван, високо тримаючи руку догори ушкодженим пальцем. Якщо ж вам все-таки вдається вмовити чоловіка замінити кілограм бинту на мініатюрний бактерицидний пластир, вважайте його справжнім героєм! І не так уже й суттєво, що, знявши перев'язку, ви довго намагаєтесь розгледіти крізь лупу колоту рану. Отримана ним психологічна травма значно сильніша за тілесну. Але щиро співчуваю вам, якщо ваш коханий — гуманітарій за освітою, бо на цьому історія з уколом не завершується! Серед ночі він раптом згадує, що татусь поета Маяковського помер від зараження крові, вколовши пальця під час зшивання палітурки. Заснути чоловікові (зрештою, як і вам) так і не вдається, оскільки щогодини йому ввижається привид батька Маяковського позмінно з тінню батька Гамлета. (Знову ця клята ерудиція, недарма ж кажуть: «Менше знаєш — спокійніше спиш»!) Промучившись цілу ніч, вранці він біжить в поліклініку, якимось дивом переконує дільничного хірурга призначити йому профілактичне лікування, а потім протягом десяти днів ковтає повний курс біциліну в комплексі з глюконатом кальцію, запиваючи мінеральною водою (для виведення токсинів) і заїдаючи йогуртами (для нормалізації функції шлунково-кишкового тракту, ушкодженого антибіотиками).

Чоловіча незграбність — невичерпна тема жіночих посиденьок за кавою. Чого тут тільки не почуєш! І смажена на сухій пательні риба, і рідина «Фейрі» в огірках замість олії, і спроба вивести плями на піджаку хлоркою.

— Застрель (бл… вибач)… Застрель мене з пальця, якщо ти коли-небудь куштувала такий шашлик! — сказав на пікніку мій знайомий десантник, простягаючи шампур з апетитними шматками рум'яного соковитого м'яса.

— Смачно (бл… вибач)?

«Смачно» було не те слово. Неперевершена (бл… вибачте) насолода! Стріляти не змогла б навіть при бажанні, бо пальці проковтнула разом із шашликом! Та от що дивно: геніальні кухарські здібності мій знайомий виявляв лише в природних умовах. На річці він міг у пригоршні зварити уху, а вдома підірвав вщент три шашличниці (хоча всі знають, що шашличниці не здатні вибухати…). І ще одна загадка: загальновідомо, що найкращі у світі кулінари, кутюр'є, перукарі і візажисти — чоловічої статі. Але ж їх, цих «геніїв побуту» — краплина в морі у порівнянні із загальною кількістю безпорадних криворучок. Чому це так?

— Тому що в мене спрацьовує голос пращурів, — відповів мій друг-десантник, задумливо видлубуючи загостреним штик-ножем залишки м'яса із власних зубів. — Ну, як от: мамонта завалити, веприка зарубати, вогонь із каменюки висікти. А що стосується твоїх (вибач) кутюр'є…(?)…(!): поглянь на них — вони ж усі (бл…) через одного — п… (ой!!! вибач, вибач, вибач!!!) — «голубі»!

Таке пояснення мене трохи спантеличило, я довго не могла второпати витончену армійську логіку. Можливо, мій товариш мав на увазі те, що кожен повинен робити свою справу? Чоловікові ніколи самовдосконалюватись на борщах і макраме. Його робота — уполювати здобич і притягти її додому жінці й дітям. А наш номер — сто двадцятий: сиди собі тихенько і загортай голубці в капусту. Кожному — своє.

А тому, шановні жінки, я закликаю вас не бути надто суворими до сильної статі! Не «вантажте»

хороброго мисливця нудним проханням вибити килим чи вимити посуд, відчепіться від нього зі своїм дурнуватим сміттєвим відром. Людина, що виснажилась за день у боротьбі за місце під сонцем, заслуговує увечері право на годину-другу байдикування перед телевізором. Завтра йому знову в бій: сокирою тюкати, вугілля добувати, апендицити різати, атоми розщепляти. А ми тим часом полагодимо однією рукою праску, другою пришиємо до сорочки гудзика, зубами поколишемо колиску. А вночі все гарненько помиємо, повишкрябуємо, напастуємо. І під ранок дисертацію напишемо. Хіба нам важко?

ЄДИНИЙ НЕДОЛІК ДУЖЕ САМОТНЬОЇ ЖІНКИ

Алло! Це ви давали оголошення? «Самотній чоловік 150/90, симпатичний приємний, освіта середня, майже спеціальна». Я відразу зрозуміла, що мушу зателефонувати! Підтримати, розрадити. Мені здається, що люди, у яких так багато спільного, повинні допомагати одне одному долати життєві негаразди. Ви також відчуваєте рідну душу? Чудово!

Що?! Хто летить? Куди летять? І ви їх чітко бачите? О Господи, видно кінець мені. Я думала, що маю лише аденоїди, а тут ще якісь хлю… флю… Як ви кажете? Флюїдики? Як це я можу не лякатися, коли вони аж через слухавку скачуть. Як коні. Не хвороба? А що? Ну знаєте… Ви будь-ласка більше мене так не лякайте! Своїх болячок вистачає, а тут ще ви зі своїми фрю… хрю… язика зламаєш, поки вимовиш.

Я ж чого телефоную: краплі Береша пробували? А березові бруньки, настояні на дизоксирибонуклеїновій кислоті? Правильно, і не починайте! Нічого вони не дають, тільки нирки садять. І печінку. По собі знаю. Можете спробувати кристепінчик, медики рекомендують, але скажу щиро, як своєму: усе воно лайна варте. Лікарі ж як: аби що дорожче приписати. У них з аптекарями домовленість, за великі відсотки. Не вірю їм, бо від гіпертонії ще ніхто нікого не вилікував. Що ви кажете? Чому я вирішила, що ви гіпертонік? Так в оголошенні чітко написано, чорним по-білому: «150/90». Не артеріальний тиск? А що?!! Зріст і вага… Ой-ой-ой… серйозний діагноз. Краще б у вас був тиск…

Навіщо ж ви оголошення давали, бідолашний? Шукаєте супутницю життя… Струнку білявку, матеріально забезпечену, без дітей, раніше не засуджену… Ну-ну, Шерлоку Холмсе, спробуйте, а раптом пощастить. На вулиці Кульпарківській понишпоріть, — здається, до них якраз сьогодні поступила свіжа партія божевільних мільйонерок. Питаєте, чого я така зла? Та є трохи… Нерви, пробачте. Просто, коли мені щось болить, я завжди трохи роздратована.

Сьогодні от ячмінь на оці вискочив — який тут настрій може бути? Ну, ще не вискочив, але до вечора точно буде, повіка підпухла, почервоніла. На світло боляче дивитись. Пробувала народний метод — дулю в око і пошепотіти — не допомогло. Довелося левоміцетин закрапати, ромашковий компрес покласти. Так і сиджу. Тобто лежу. У ліжку. Куди ж я піду із закритими очима, ще вдарюся, гулю наб'ю, або зламаю собі щось.

Що ви питаєте? Чи я самотня? О так, дуже. Чи я порядна? Як вам не соромно! Поряднішої не знайти днем з вогнем. Наркотиками не торгую, проституцією не займаюсь. Я навіть квиток у трамваї купую! І туалетний папір у громадському туалеті не краду ніколи. Якщо і є у мене якась вада — то це слабке здоров'я.

Останнім часом геть підупала. Зірочки в очах кружляють. Особливо, як голову відкинеш. Люстру помити, полиці протерти — не даю ради. Доводиться чоловіка кликати. Що вас дивує? Так, самотня, надзвичайно. А що до цього має мій чоловік? Ні, дорогенький, це я вас не розумію. Самотнішого серця від мого світ не бачив. Тому воно часто болить. І тріпотить, мов пташка. Тахікардія! Ой, я вас прошу, що мені дасть той корвалол. Треба знову їхати у санаторій, у гори. Якщо сама себе не пошкодуєш, то хто ж…

Стривайте, навіщо я телефоную… Ні, не заміж… Ви мене збили з думки. О, згадала! Хотіла пригадати, як лікувати гіпертонію. Особисто мене рятує коньячок. Небагато — на дні келишка. Але щоб хороший. Не кажіть дурниць, гірше не буде — я ж з власного досвіду знаю. Як то ви не маєте гіпертонії, що ви верзете? Ії усі мають, просто іноді ця хвороба протікає безсимптомно. От, наприклад, вам закладає вуха? Ні? А у жар кидає? Також ні? От бачите, я ж казала — безсимптомно!

Ні, телефон у мене справний. Погано мене чуєте? О, дорогенький, та у вас отит. Стріляє? Не «хто», а «де». У вусі. Ще ні… Зараз я вам допоможу. Є у вас дома вазонок герані? Чудово! Треба запхати у вухо. Та не вазонок, а листочок. Який завбільшки? А яке у вас вухо, мужчина 150/ 90? Ага… Ну то листочок герані приблизно такий самий. Поміститься, якщо постараєтесь. А якщо залишиться місце — спирту камфорного налийте, вати напхайте, хустку вовняну зав'яжіть. Що значить «не болить»? Треба чекати, доки заболить? Так і до менінгіту недовго. Будь-ласка, не нервуйте мене. Ідіть, лікуйтеся. Я вам трохи згодом зателефоную. Перевірю, як подіяла герань. І розповім, чим лікують геморрой.

ХТО ТАКА МЕГЕРА?

Трохи античності

Виявляється — богиня. Хоча й антична. Проте, красунею її не назвеш: змії замість волосся, вишкірені зуби, смолоскип у руці. Одне слово, огидна баба. Така ж, як і дві її сестри-еринії, богині гніву. Хіба що більш заздрісна й люта.

Та й у наш час, як зясувалося, давньогрецькими божествами хоч греблю гати. Хочеш знати, що думають деякі чоловіки про своїх дружин?

— Вона насторожується і прислухається до кожної телефонної розмови: а раптом я завуальовано домовляюсь про зустріч із коханкою? Спочатку було смішно з того. Та одного разу дружина видерла у мене з рук слухавку і безсоромно облаяла мою 60-річну начальницю. Не до жартів стало. Найдурніше, що я ще й виявився винним, мовляв, чого таким веселим тоном розмовляв?

— А моя хоче, щоб я постійно сидів біля неї. А для чого? Усоте вислуховувати балачки про бразильську Хуаніту? Розумію, що дружині нудно: діти повиростали, онуків ще немає. Та користуйся нагодою, знайди собі заняття до душі! Пробував у басейн її записати — тіло свербить від хлорованої води, брав із собою у гори — тиск, голова болить. А по-моєму, їй просто подобається «пити кров» із власного чоловіка, от і все.

— Вчора забув у спальні гаманець і пройшовся в черевиках по килимі. Зчинила такий галас, наче її ріжуть! Усе у неї розкладено на полички, блищить і сяє. Незабаром і мене поставлять на котрусь, натруть до блиску, і я буду одним з експонатів у цьому «Музеї чистоти й порядку». Усе частіше ловлю себе на думці, що не хочу йти додому.

— От-от! Не тягне додому. Як Висоцький співав: «Прийдеш додому — там ти сидиш!» Мегера — вона й в Африці мегера. Бурчить зрання до вечора. Така сама, як її мамуся. Порода в них така — мегерська.

— Питаю в дружини, як там на вулиці люди ходять, щоб відповідно до погоди вдягнутися, а у відповідь — роздратування: «Ногами!» Ну чого така недобра? Усі її дратують: я, сусіди, колеги по роботі, навіть власні діти. Хіба так можна жити?

— А моя мене любить. Затримався якось на роботі, пояснюю, що попав у корок на дорозі. Знаєте, що зробила? Кинулась телефонувати в ДАІ, щоб перевірити. Це нормально?

— Не нормально, проте не страшно. Те, що мені влаштовувала колишня дружина, доходило до абсурду. Рівень масла в авто перевіряла щоранку й щовечора. Сорочки тестувала на плями від помади мало не під мікроскопом. А найстрашніше — періодично влаштовувала «сеанс душевних розмов»: «Ти щось приховуєш, я відчуваю! Які у тебе можуть бути таємниці від мене, ми ж подружжя?». І у сльози. Наче штамп у паспорті забороняє людині побути наодинці зі своїми думками! Коли ми побралися, дуже її кохав, та три роки справжнього пекла звели кохання нанівець. Одне слово — мегера…

Р.S. У давніх греків богиня-месниця Мегера виконувала позитивну роль! Вона пильно стежила за тим, щоб не порушувались правила й закони людського співжиття, стосунки між чоловіком і жінкою, батьками та дітьми. Та, вочевидь, у наші дні тепло домашнього вогнища охороняють інші поняття. Це — віра у себе і глибока довіра до коханої людини. Нехтування партнером або ж надмірна увага до нього можуть це вогнище загасити. І ще. Жінка любить компліменти. Що може зрівнятися з епітетом «богиня»! Але волію називатися Зайчиком. Кицькою. Рибкою. Звучить банально і зоологічно. Проте краще від «Мегера!»

ЧИ ВІРИТЕ ВИ У КАЗКУ?

«Казки переважно поділяються на три види: чарівні, побутові і про тварин», — читаємо у підручнику з фольклористики. Та, як на мене, поза увагою науковців залишився ще один пласт, а саме — чоловічі казки. Ці маленькі шедеври усної народної творчості з досконалою композицією та захоплюючим сюжетом гідні ретельного дослідження й аналізу. Тож дозвольте поділитися деякими думками й спостереженнями з цього питання.

Чоловічі казки вводять нас у неповторний світ, який заворожує й чарує водночас. Поєднання фантастичного і реального робить цей жанр захоплюючим і надає йому такої правдивості, що, один раз почувши чоловічу казочку, ти хочеш слухати її знову й знов. Більш за те, переповнена співчуттям до головного героя, захоплена його неперевершеним героїзмом і кмітливістю, ти з нетерпінням чекаєш нових історій. А слухати і справді є про що. У світі чоловічої казки герої вирушають у далекі мандри, де на кожному кроці їх підстерігають небезпечні випробування — боротьба з чудовиськами, переходи через вогненні ріки, непорозуміння з автодорожнім інспектором, протистояння шефові, спуски у заплутані лабіринти метро, сходження на вершину Олімпу і стрімкий політ донизу обличчям у салат. Відважний герой з гідністю долає всі перешкоди і навіть залишається байдужим до численних спокус у вигляді розважальних закладів, довгоногих красунь, футболу, спиртних напоїв і т. п.

Як кожен фольклорний твір, чоловіча казка поєднує в собі дві важливі функції — естетичну (тобто красу) та прагматичну (користь). Перша залежить насамперед від особи оповідача та його таланту донести до слухача живе народне слово. Друга ж покликана внести гармонію у ваші стосунки, справити приємне враження на співрозмовницю, уникнути виконання побутових (подружніх, ділових) обов'язків, виправдати непристойну поведінку тощо.

Щоправда, попри розмаїття сюжетів, жанр чоловічої казки не відрізняється багатством тематики. Це, здається, єдина його вада. Зазвичай усі чоловічі казочки можна звести до кількох варіантів. Розглянемо найпоширеніші з них.

Казка перша

«ЗУСТРІВ СТАРОГО ДРУГА»

Якось чоловік попередив, що після роботи зайде до шкільного товариша. Зустріч затягнулася, і десь опівночі, занепокоєна тривалою відсутністю благовірного, я таки зателефонувала однокласникові.

— Мій ще у тебе?

— Щойно вийшов, спускається східцями. Стривай-но, я зараз його гукну, У трубці почулися віддалені гукання. І все б нічого, та у цей час клацнув мій дверний замок і на порозі виник світлий образ коханого. Відстань між Левандівкою й Сихівом, самі знаєте яка, а надзвуковий зореліт ми наразі не придбали. Я співчутливо похитала головою і сказала:

— Візьми, будь-ласка, слухавку, заспокой Андрія, бо він, бідолашний, намагається розшукати тебе у темному під’їзді…

Ну перестаралися хлопці, що тут удієш!

Ох, ці друзі… Якщо від вашого коханого ледь відгонить коньячне амбре, не вірте — ніякого приятеля (тим паче старого!) в помині не було! Інакше він прийшов би додому на бровах і розповідав би вам зовсім іншу казку, яка називається

Казка друга

«ЛИШЕ ГАЛЬБУ ПИВА»

Не сумнівайтеся. Пива справді була лише гальба. Але чи варто було запивати нею пляшку горілки?

Утім, казковий герой гаряче запевняє, що він «тверезий як огірочок» (навіщо ж тоді це повторювати щохвилини?), намагається виглядати справжнім Богатирем і навіть робить спробу вписатися у дверну раму. Врешті-решт Котигорошком (у прямому розумінні) потрапляє до кімнати і трусить стіни несамовитим звіриним хропінням із присвистом, як у Солов'я-Розбійника.

Казка третя

«У ЖІНКАХ ПЕРЕДУСІМ ЦІНУЮ РОЗУМ, А НЕ ПИШНИЙ БЮСТ!»

Ну і як на такі слова реагувати? Особисто я образилась, а потім вдома, зачинившись у ванній, довго рюмсала, уважно розглядаючи у дзеркалі власні принади. Не давало спокою: невже я така убога, що можу причаровувати чоловіків лише інтелектом?! А може, це у нього якісь проблеми? Заспокоїлась лише тоді, коли помітила в його руках журнал із зображенням Памели Андерсон. Бачили б ви, як він пожирав очима той силікон. Тоді я зрозуміла: у нього все о'кей. А отже, і у мене також.

Казка четверта

«ЗБІГАЮ ЗА ЦИГАРКАМИ»

Ви зауважували, що підступні цигарки мають звичку закінчуватися якраз у момент генерального прибирання або під час візиту тещі? Похід за ними власне нагадує оту подорож у тридев'яте королівство, нерідко з переходом у казку № 2 про гальбу пива. Повертається герой зазвичай у квартиру, звільнену від пилюки й тещі.

Казка п'ята

«ОДНА МОЯ ЗНАЙОМА…»

Це зачин. На зразок «жили-були», «у тридев'ятому царстві». Переважно тут робиться велика пауза і на вас крадькома кидають погляд, щоб перевірити, як ви зреагуєте на існування у житті вашого Принца таємничої незнайомки (чи пак — «знайомки»). Продовження казочки банальне: «подарувала мені круту краватку у синю цяточку», «була в захопленні від моїх пісень (картин, мускулатури, бультер'єра, сексуальних можливостей)».

Що тут скажеш? Ваш казкар — нарцис, невдаха і просто йолоп. Утікайте від нього, поки не пізно.

Казка шоста

«Я ТЕБЕ ЗОВСІМ НЕ РЕВНУЮ»

Звичайно. Але фотографію «колишнього» розмалював, залив чорнилом, пошматував, спалив, а попіл спустив в унітаз. Дуже гарно!

І потім, до чого ці одвічні натяки, що «тобі пасує біла блузка і довга чорна спідниця, а отой жовтий прозорий сарафан на бретельках носи тільки у моїй присутності»?

Казка сьома

«ЗАТРИМАВСЯ НА РОБОТІ»

«Попав у пробку (тайфун, цунамі)», «простояв у черзі за хлібом», «переводив через дорогу бабусю, а вона не могла згадати, у який бік їй потрібно йти»…

Старе як світ. Примітивно, як «Колобок» чи «Ріпка». Без польоту фантазії, без душі, без смаку. Нудно!!!

Казка восьма

«Я НІКОГО ТАК НЕ КОХАВ, ЯК ТЕБЕ»

До речі, це правда. Якщо ж через п'ять хвилин він нашіптуватиме цю ж казочку твоїй подрузі — не переживай. Це також правда. І справа зовсім не в чоловічій підступності і навіть не в короткій пам'яті. Просто він дійсно тебе кохає ТАК, а її — інакше. Просто треба уважно слухати і не створювати зайвих ілюзій.

А чи можна вірити у чоловічі казочки? Я думаю, — треба. Одна розумна пані розповідала, як одного разу чоловік повернувся додому в доброму настрої і з плямою від рожевої помади на светрі (це було особливо прикро, бо светр вона щойно випрала).

— Що це? — строго спитала вона.

— Помада! — бадьоро відповів чоловік.

— Чия?

— Твоя!

— Ти впевнений у цьому?

— Авжеж! Чия ж іще вона може бути?

— Але… Я не маю рожевої помади.

— Як?! — обурився чоловік. — Ти не маєш рожевої помади? Чому?!

Він дістав із гаманця грубу купюру, тицьнув її дружині і, віддано заглядаючи у вічі, попросив:

— Кохана, будь ласка, купи собі гарну помаду. Вибери найдорожчу. Не треба жаліти грошей на косметику.

І жінка з рудим волоссям, яка завжди користувалась персиковими відтінками, таки купила собі рожеву помаду.

— Звичайно, я не користуюся нею. Лежить собі у шухляді, — розповідала пані.

— Але… Навіщо?

— Як це навіщо? Раптом чоловік знову прийде вимазаний, а я — опа! — дістаю рожеву помаду і тішуся: «Любий, я знаю, знаю, це моя помада!»

Отакої. Звичайно, будь-якого казкаря можна вивести на чисту воду. Але — чи варто? Іноді так солодко полинути в казковий світ і слухати, слухати… Чи не так?

КОМУ ПОТРІБНА НАША ВРОДА?

Для кого ми, жінки, робимо все можливе й неможливе, аби виглядати привабливо? Задля кого витрачаємо шалені гроші на шмаття, яке встигає вийти з моди швидше, ніж ти його донесеш додому? Заради якого щастя мучимо ноги підборами-шпильками, заробляючи при цьому варикоз, і пурхаємо взимку в капронових колготках, наражаючись на ревматизм? Натираємо синці металевими кісточками бюстгальтеру, викликаємо алергію епіляторами, пітніємо під перуками? А ще — годинами просиджуємо у косметичних салонах, воюючи із зморшками, прищиками та бородавками: без усілякого наркозу дозволяємо вискубувати собі брови: натхненно боремося з хворобою століття під страшною назвою «целюліт»? Думки про кого спонукають нас проводити на власній голові нещадні хімічні досліди, користуючись аміаком, фенолом і перекисом водню (з метою надати волоссю природного блиску), із варварським заняттям убивати нігті ацетоном, мазати на власні губи гидоту, виготовлену на основі тюленевого (якби ж то тільки) жиру (не скажу чого саме, бо, чесне слово, — соромно перед тим тюленем за власну невибагливість).

«Як це для кого, — скажете ви. — Звичайно, для чоловіків, щоб привернути їхню увагу, спокусити, вийти заміж і таке інше». Не поспішайте з відповіддю. Я також так думала колись, поки одного разу…

Якось ми з колегою-журналістом, готуючи матеріал про арт-моду, домовились зустрітися за філіжанкою кави з власницею одного львівського салону краси. В останню мить плани у мого приятеля змінилися, і я мусила вирушати на зустріч сама.

— Як виглядає та пані? — запитала я, щоб упізнати співрозмовницю.

— Нормально, — стенав плечима колега.

— Що ти маєш на увазі? Поясни, будь-ласка.

— Ну… Руки-ноги… голова… спідниця… Усе на місці.

— Це ж треба! Скільки їй років на вигляд?

— Не знаю. Десь тридцять-сорок.

Від цих слів мені стало гаряче. Нічого собі розмежування!

— Вона старша за мене? — обережно спитала я.

— Авжеж, і то набагато!

Ага, отже, не тридцять. Можливо, усі п'ятдесят.

— А зачіску яку вона носить? Довгу чи коротку?

— Здається, коротку. До плечей.

— Дуже добре. Може, ти ще й колір волосся пригадаєш?

Він напружено створював в уяві фоторобот.

— Блондинка? Брюнетка? Шатенка? — допомагала я.

При останньому слові він нервово здригнувся.

— Це як — шатенка?

— Усі відтінки каштанового, рубіну і махагону.

— О Господи!

— Ну, то як, пригадав? Ти ж учора з нею дві години спілкувався, невже не розгледів?

Обличчя приятеля знову стало заклопотаним.

— Блондинка? Ні, блондинку я б запам'ятав… Тоді брюнетка?.. О! Точно — брюнетка!

— Яскрава?

— Яскрава. Дуже.

— У що вона була одягнена?

— Щось хутряне. Таке саме, як на тобі. І ще…(згадав!) на ній була купа прибамбасів. Але не золото: якась бляшка й пластмаса.

Відтак, озброєна словесним портретом незнайомки, я вирушила на зустріч. І, щиро кажучи, до сьогоднішнього дня дивуюся, що, попри повну дезінформацію, все-таки змогла упізнати пані! Чому? Жодна (підкреслюю — жодна!)

ознака її зовнішності не збіглася з реаліями життя.

По-перше, зачіска. Якщо враховувати смагляву шкіру і смоляні брови власниці салону, то природній колір її волосся, можливо, і був чорним. («От бачиш, я дивився у корінь», — виправдовувався потім друг). Та це було колись, А того дня воно сяяло усіма кольорами райдуги, переливаючись, наче бензинові кола на калюжі. Основним тоном був, безумовно, «Пурпуровий дощ» від «Веллатон», — це видно неозброєним оком. А от над пасмами вона добре попрацювала (воно й не дивно — що ще має до роботи «салонна пані»?): відтінкова піна «Сілвер стар» по всій довжині волосся плавно переходила у колор гель «Аква блу» на кінчиках. І завершував картину спрей «Пейшн оранж» з ефектом металік. Дуже стильно!

Років їй було сорок п'ять із половиною, а то й усі сорок сім. Щоправда, ліфтинг і бездоганний макіяж матовим стіком ретельно заховали не лише кожну зморшку, а й саму думку про неї.

Тепер про «прибамбаси». Вони і справді були не золотими, але за ціною не поступалися жовтому металові. В ексклюзивних ювелірних виробах відчувалася рука справжнього майстра. «Бляшка» — не що інше, як капельне срібло, «пластмаса» — слонова кістка («Хіба у слонів не буває пластмасових протезів?» — захищався колега).

«Щось хутряне, як у тебе»… Знаєте, якби шиншилі натякнули, що вона схожа на зеленого мальованого кроля, то та горжетка загризла б мою шубу на місці.

Але навіть не це мене вразило найбільше. За словами друга, як пам'ятаєте, моя співрозмовниця виглядала «нормально». Він навіть розгледів, що у неї є руки-ноги. Проте поза увагою залишились: топ з еластичного оксамиту від Армані, замшева спідниця асиметричного покрою з в'язаними вставочками (не впевнена, але, здається, Труссарді), шифоновий шалик із ручною вишивкою і шикарні денімові чобітки-панчохи. Про французький манікюр і макіяж я вже й не згадую. Пахло від неї трьома краплинами хвилюючої ланкомівської «Поеми» (дві крапельки за вушками, одна на зап'ясті). Добре, що я не запитала у товариша про аромат, бо, без сумніву, почула б у відповідь: «Якийсь нудотний дезік».

— Як же тоді виглядаю я? — поцікавилась у нього згодом.

— О! Ти виглядаєш суперово. (Поясню: джинси, розтягнений від вух по коліна светр-самов'язка, схожі на величезні праски черевики плюс нестримне бажання нарешті вирватись у перукарню.)

Узагалі, за моїми спостереженнями, оцінюючи наш вигляд, чоловіки користуються лише чотирма словами:

1. «Нормально». (Коли ти вбрана вишукано, стильно, елегантно, без зайвих крикливих деталей і «наворотів»).

2. «Супер». (Коли на тобі класні фірмові джинси. У джинсах чоловіки таки трохи тямлять — самі ж бо носять. А десантні черевики «USA Army» на твоїх ніжках викликають у них чорну заздрість, дехто навіть пропонує обміняти їх на власну рокерську курточку і робить спробу вписати свій сорок сьомий у твій тридцять шостий.

Або — цілком протилежне — ти виглядатимеш «супер» у білому шовковому платтячку а-ля Наташа Ростова (чоловіки, що не кажіть — невиправні романтики), і, якщо вже зовсім відверто, то вигляду «супер-клас» у чоловічих очах тобі надасть повна відсутність джинсів, платтячок, трусиків і будь-якого одягу взагалі (нічого не вдієш, чоловічий романтизм базується на еротизмі).

3. «Ну, блін…» (Міні-спідниця, розріз від стегна, декольте від пупця, купальник на лямочках без чашечок. Слово «блін» може замінятися емоційно-експресивним словосполученням «Зніми то вже!», якщо йдеться про власну дружину).

4. «Прибацано». (Це коли «ні в тин, ні в ворота»: повна відсутність смаку й уваги жінки до самої себе. І, навпаки, — прагнення привернути увагу за допомогою рожевого бантика, страусового пір'я, 1 кг косметики).

Не подумайте, що я роблю висновки на підставі окремо взятого індивідуума.

Пригадую, як, готуючись до шкільної вистави, зробила собі вдома пробний грим. Так і вийшла на кухню в образі Коломбіни — очі на півобличчя, накладні вії. «Чого ти так на мене дивишся?» — не зрозумів татусь. (Застережу: татусь не пиячить.) Або — інший випадок, коли мені доручили зібрати з працівників кошти на передплату преси, і профорг-новачок присягався директору, що він віддав гроші п'ятдесяти співробітників «маленькій білявій дівчинці». (Блондинкою у своєму житті я була лише дві години, і то була найстрашніша мить. Я плакала на грудях перукаря і благала щось із мною зробити. Що стосується «маленької» — протестую, бо 165 см — на цілий сантиметр більше, ніж у Венери Мілоської. Ну, а що до «дівчинки»… приємно. Значить сивину добре замалювала.).

Таких прикладів безліч. На жаль, чоловіки сліпі до яскравого сяйва і глухі до пронизливого крику високої моди. Нічого тут не вдієш. І що? Виходить, ми наводимо красу або «для себе, коханої», або «щоб та руда мавпа вдусилася»? То може не варто витрачати стільки зусиль, якщо чоловіки все одно нічого не тямлять у тонкощах?

Відповідь однозначна — треба! Відчуваєте різницю між «нормально» і «прибацано»? Отож. Не вдаючись у деталі, чоловік підсвідомо виділяє з натовпу стильну жінку. Він не може второпати «що ж у ній таке є», та гармонію й смак відчуває інстинктивно. Я думаю, не потрібно розтлумачувати йому, які рум'яна і парфуми ви застосували для створення образу леді-шарм, скільки грошей вгатили кравчині і скільки сліз пролили, поки нарешті, виплакали у чоловіка ту мацьопіньку смарагдову брошечку. Нехай це буде невеличка жіноча таємниця.

ТЕРАКТ В ДИТЯЧОМУ САДОЧКУ

Здається, це трапилося в Одесі. Принаймні, інформація у два рядки потрапила на сторінки місцевого журналу «Фонтан». Мені ж залишалося дізнатися про подробиці…

Сьогодні Марія Петрівна вперше за багато років сумлінної праці спізнилася на роботу. Її годинник, подарований матусею у день закінчення педучилища, пізнив рівно на годину. Цей факт вихователька дитсадка «Сонечко» виявила вже в тролейбусі, а тому щодуху мчала до своїх любих вихованців, відчайдушно проклинаючи в душі громадський транспорт, високі підбори-шпильки та халтурного годинникаря, котрому п'ять років тому заплатила три гривні за ремонт якогось непотрібного коліщатка.

Дитячий садочок зустрів виховательку підозрілою тишею. Марія Петрівна вбігла до роздягальні, швиденько скинула плащ, перевзулася у капці і, кинувши погляд на годинника, що висів на стіні, з подивом зауважила, що не чує дитячого вередливого писку «Не хочу!», «Не буду!», яке мало б долинати з їдальні. Адже саме о цій порі маленькі мешканці «Сонечка» отримували сніданок у вигляді манної каші та компоту з сушки.

Так і є! Їдальня була порожньою. Нічого не розуміючи, Марія Петрівна відчинила двері ігрової кімнати, але й тут на неї чекала та сама картина.

— Мабуть, бавляться зі мною у хованки! — нарешті здогадалася вихователька і пішла до спальні. — Ну заждіть, пустуни! От я вам…

Ставши навколішки, Марія Петрівна заглядала під ліжка. Не полінувалася вона відчинити дверцята кожної шафки. Нікого! Залишалося єдине місце — кухня, куди й попрямувала спантеличена вихователька.

Найперше, що вразило її тут — повна відсутність кухарського персоналу. Відчуваючи серцем недобре, жінка потяглася до аптечки за валідолом, коли раптом почула стримане хихотіння десь у районі холодильника. Підійшовши ближче, вона помітила, що дверцята його не зачинено. Взялася за ручку, але вони різко відчинилися самі по собі. Прямо на неї вистрибнув малий хлопчисько у масці з прорізами для очей, яка щільно ховала обличчя, і пістолетом у руці, спрямованим на виховательку.

— Поросюк! — полегшено зітхнула вихователька. — Як ти мене налякав! А де усі решта?

На відповідь не довелося чекати. «Усі решта» — 14 хлопчаків та дівчаток, вихованців Марії Петрівни — нечутно, наче таргани, повислизали зі своїх схованок. На кожному була така сама злодійська маска з чорної панчохи, як на Поросюкові. Тільки Галочка Бобиляк зробила її з ажурного мережива, пов'язавши на маківці великого рожевого бантика.

«Молодець! Така маленька, а уже чепуруха. От що значить тато — масажист і мама — зубний технік. Інтелігенція!» — оцінила вихователька естетичні здібності маленької модниці. А вголос сказала:

— Не розумію, чому Сидоренко і Ганущак без змінного взуття? Негайно перевзутися! Баняковський, ти помив вуха? Ми з тобою вчора домовлялися! Гризлюк, покажи нігті!

Однак ніхто не зрушився з місця. Тоді вихователька продовжила трохи м'якіше:

— Ну гаразд. Погралися у злодіїв — і досить. Зніміть вже врешті ці гидкі реквізити. Шикуйтесь парами, підемо на прогулянку. Сподіваюсь, няня вас погодувала у мою відсутність.

Тут Марія Петрівна почула за спиною невиразне бурмотіння, схоже на слабеньке коров'яче «МУ» і озирнувшись, побачила таке, від чого у неї підігнулися ноги. Якби не вчасно підставлений Баняковським стілець, вона б загриміла усією своєю вагою, далекою від норм фотомоделі, прямо на підлогу. В кутку за буфетом стояв прихилений до стіни довгий пакунок, який при детальнішому вивченні виявився тією самою нянечкою, яка, на думку Марії Петрівни, повинна була нагодувати маленьких розбійників. Руки і ноги худорлявої і вже не молодої нянечки були міцно прив'язані мотузками до тіла. До рота їй запхали великого кляпа, зробленого, вочевидь, з її власної барвистої хустини.

— Це не пограбування, а терористичний акт, — діловито пояснив Поросюк і підніс залізну гранату до обличчя напівпритомної виховательки.

— Ми — телолисти! — захоплено підтвердив Баняковський.

— У разі невиконання умов вами і вашими колегами, смикну за кільце, і взірву усе до…

Тут Поросюк вимовив словосполучення, за яке у інших умовах його б неодмінно відправили в кут.

— Ага! За колецко — і бабах! Вели-и-икий салют! — захоплено зааплодував Баняковський. Уся група, крім Поросюка, розділила його радість стрибками й оплесками.

— Погляньте у вікно, — продовжував Поросюк, — опиратися марно. Або виконуєте наші умови, або…

За вікном, метрах в п'ятидесяти від будинку Марія Петрівна побачила людей у цивільному та військовому вбранні, трохи поодаль — кілька легкових автомобілів з «мигавками», «швидку» та пожежну машини. Хтось дуже знайомий розмахував білою хустинкою. Придивившись уважно, вихователька упізнала завідувача управлінням освіти та його тендітну заступницю у великих окулярах, яка тримала ще кілька таких хустинок.

«Де ці бешкетники узяли зброю? — подумала Марія Петрівна, оглядаючи своїх захватників, „до зубів“ обвішаних пістолетами, балончиками, гачечками і дисками. — Ой, ну як же… У Поросюка тато прапорщик, на якомусь складі служить. А Сидоренко сам хвалився, що без зусиль відкриває татусевий сейф за допомогою ключика від заводної черепашки. Вочевидь, директор банку окрім ассигнацій тримає у ньому ще й інші цяцьки. Точніше, тримав…»

— Ну добре, — приречено погодилась вихователька. — Кажіть ваші умови. Але мушу вас розчарувати: управління за мою особу багато не заплатить. Звичайно, я маю значок відмінника народної освіти і кілька грамот — а це вже щось! От тільки не знаю, зацікавить це вас чи ні…

— Гроші нам не потрібні! — гаряче запевнив Сидоренко.

— Глосі нам Сидоленко сце плинесе. У пацках. Лозеві… — підтвердив Баняковський.

— Зелені, — виправила його Марія Петрівна. — Коли ти вже навчишся розрізняти кольори? Вчиш тебе, вчиш…

— А я хоцу, сцоб це називалося лозеві, — захнюпав Баняковський і дула чотирнадцяти пістолетів миттю зачорніли отворами перед очима виховательки.

— Домовились, — втомлено погодилась вона. — Що далі?

А далі натовп терористів з радісним свистом та гиканням повів Марію Петрівну до їдальні. Тут її (знову ж під дулами пістолетів) примусили з'істи три порції манної каші і запити все це теплим компотом, який вона ненавиділа з дитинства.

— Тепер розвиваючі заняття! — скомандував Поросюк і терористи потягли заручницю до ігрової кімнати.

Спочатку вона двічі співала пісню Лисички-сестрички у супроводі вкрай розладнаного фортепіано, в якому не вистачало чотирьох клавіш. Сьогодні це чомусь дратувало її як ніколи. Потім на вимогу мучителів — арію Кози-Дерези. Далі — щось сумне про журавликів, дзвіночки і врешті — тричі «Пісню про ялиночку».

— Може, я краще щось з репертуару Ірини Білик заспіваю? — заблагала нещасна через годину.

— І що саме? «Може дам, може — ні…»? — підозріло поцікавився Ганущак. — І хто вас навчив цієї брутальності, невже тато з мамою?

— Позавчора з такими словами ви поставили в кут Ковальського за виконання останнього хіту Славка Вакарчука, — нагадала Галочка. — Чому ви так не любите кицьок, Маріє Петрівно?

А Баняковський у відповідь заволав:

— «Кіска ти кіска! А ну лягай у ліско!!!»

І додав:

— Вакалцук класций. Зе бест!

Після музики були заняття з вивчення правил дорожнього руху.

— Який колір світлофора дозволяє пасажирові переходити проїзну частину вулиці? — допитувався Поросюк.

— Зеле… — впевнено почала вихователька, але зустрівшись поглядом з Баньковським, швидко виправилась:

— Рожевий!

Той схвально захитав головою і опустив зброю.

Читали буквар. Марія Петрівна, плутаючи незнайомі слова, запиналась:

— Мама мила раму. Торговий дім «Гофроєвродабл-експо плюс» — вікна і двері на всі смаки… У Тамари телефон. Джі-бі-уай-псі-севен-ейч. Гнучка система знижок.

«Клята реклама, — крутилося в голові. — У мої дитячі роки все було набагато простіше. Щоправда, тоді підручники видавалися не за спонсорські гроші.»

А потім виховательку повели на прогулянку, і вона мусила чемно обходити кілька кіл довкола клумби. Нечитайло і Сироїжко ретельно стежили, щоб Марія Петрівна не забруднила взуття. На обід зловмисники замовили чотири ящики кока-коли і мішок лизунів. Виховательку ж годували борщем, гречкою та малиновим кіселем. Знову теплим.

Але усі ці випробування були ніщо у порівнянні з обов'язковим денним сном. Перезбуджена нервова система ніяк не хотіла слухатися Марію Петрівну і дозволити бідолашній полинути в обійми Морфея. Їй і в жахливому сні не снилося, як важко лежати із заплющеними очима, вдаючи, ніби він тобі сниться.

До того ж, Марія Петрівна дуже хотіла кави. Натомість її напоїли незрозумілою рідиною, що на 98 відсотків складалася з ненависного молока. Але вихователька тішилася, що її взяли в заручники не у четвер, бо якби довелося ще й рибу їсти, то надії вийти живою з цих стін у неї б не залишилося.

…О п'ятій годині після опівдня напівживу виховательку вивели на подвір'я. Терористи погодилися віддати її тільки особисто в руки батьків. Даремно чолов'яга у синій маринарці та бурштиновій краватці, елегантно заправленій у штани, переконував шановне товариство, що доводиться заручниці чоловіком.

— Будь-ласка, свідоцтво про шлюб, відмітку у паспорті, — сурово вимагав Поросюк.

Дядечко заламував руки і жалібно скиглив, щось про «шістнадцять літ разом» і «Наступного тижня збирався віднести заяву в РАГС», але юні терористи були незворушні, мов скеля.

Довелося галікоптером доставляти стареньких батьків виховательки, що жили десь біля самих Карпат і з якими востаннє вона бачилася на котресь Різдво.

…По дорозі до машини «швидкої допомоги», куди її несли на ношах, Марія Петрівна встигла розгледіти заплаканого Сидоренка, якого татусь за вухо волочив до мерседеса, нагороджуючи дзвінкими ляпасами по сідницях. Та радісного Баняковського, який підстрибував і плескав у долоні, наспівуючи сумну пісеньку «Журавлики линуть, курли-курли…» Під її мотив в голові виховательки крутилася нав'язлива думка. «Мацієвський щось там про весілля говорив. Можливо, цього разу поталанить. Тільки-но вийду з лікарні, треба брати його, поки теплий», — розмірковувала вона, непритомніючи.

І СТАЛО МЕНІ РАДІСНО!

Триптих

1

Постійним покупцям аптеки…

Проходила повз аптеку. У вітрині — надпис великими червоними літерами: «ПОСТІЙНИМ ПОКУПЦЯМ — ЗНИЖКИ 5 %!». І якось так сумно мені стало.

«Постійний»… Звучить без оптимізму. Я б навіть сказала — приречено. Не приведи Господь стати постійним клієнтом цього поважного закладу! Тут уже не втішать ні п'ятивідсоткові знижки, ні привітно усміхнені обличчя провізорів. «Ласкаво просимо! Проходьте, почувайтеся як удома. Кави не бажаєте? Як здоров'я? Як завжди?.. Чудово! Не хочете ознайомитися з новим асортиментом продукції? Спеціально для вас ми замовили у Парижі ексклюзивну колекцію таблеток від UPSA. Загорнути? А ось це упакування шприців — подарунок від нашої аптеки мільйонному покупцеві: саме на таку суму ви придбали у нас товар. До речі, ви брали участь у святковому розіграші призів? Добре. І що виграли? Клізму? Вітаємо, дуже приємно. Тож заходьте до нас ще. Завжди раді вас бачити».

Від таких думок стало зовсім сумно.

Раптом у голові промайнуло: чому відразу про найгірше? Адже в житті кожної жінки трапляються моменти, коли вона, щаслива й весела, на крилах летить до найближчої аптеки. До того ж, зовсім не за ліками…

З надією підходжу до віконця. «Ні, — ввічливо відповіли мені, — для того, щоб претендувати на високе звання постійного покупця, купувати товар раз на місяць на суму 5 грн. 78 коп. недостатньо. На жаль.» Час від часу аспіринчик, вітамінки і пурген ситуацію не врятують. На жаль. Плакали мої кровно зароблені 5 %. А це так сумно, що годі пояснити.

Щоб хоч якось заспокоїтись, я купила собі в тій аптеці м'ятну жуйку.

І стало мені радісно!

2

Про принципи, хабар і лаковані мешти

Завтра я вже мала йти додому. Але лікар, котра готувала документи на виписку, сказала, що це досить складно, бо там немає якоїсь довідки, що мій чоловік не здав кров, яку мені не переливали, але могли переливати при потребі і що навіщо мені зайві проблеми, адже завтра субота і її не буде, і начальства не буде, і взагалі нікого не буде. Крім вередливого чергового лікаря. Я нічого не відповіла, подумавши, що зайві проблеми якщо і виникнуть, то у неї, а не у мене. А сусідка по палаті сказала, що має чистий спокій і назвала суму, скільки той спокій їй коштував.

Я теж хотіла чистого спокою, проте у мене були принципи. А у лікарки їх не було. Тобто, були, але інші. Ще у неї були нові мешти з блискучими камінцями, лаковані.

На дворі світило сонце, гуляли чужі діти, а моя власна спала поруч, бо то був пологовий будинок, а не лікарня. І так хотілося додому! В суботу, а не в понеділок, коли повернеться начальство і здасть зміну вередливий черговий лікар.

І я купила собі спокій! Недорого. Лікар сплеснула в долоні, сказала «Ой, рибочка!» і засяяла зсередини ясним теплим світлом. Вона була щаслива, бо знала, що завтра піде на «Південний» і купить собі лаковану сумочку з блискучими камінцями.

Та й мені було приємно, бо, коли даруєш радість іншим, тобі також стає радісно на душі!

3

Роман з ді Капріо

Снився мені Леонардо ді Капріо. Взагалі-то, я його не дуже люблю. Не мій тип. Таке собі пухке хлопчисько з надутими губками. Але він так віддано дивився у вічі, що я не втрималася і погодилась з ним повечеряти. Ми поїхали на дискотеку в «Сан-Ремо» і бісилися, мов дітлахи, до самого ранку.

А вранці вимкнули гарячу воду, і я не змогла прийняти душ. Бо то вже був не сон, а сувора реальність.

За кілька днів сон повторився. Тільки цього разу ми гуляли Стрийським парком, годували лебедів і навіть два рази поцілувались в губи. На моєму кавалерові був блакитний блейзер під колір очей. Він увесь час розповідав про свою морську свинку. Зануда рідкісний, я ледве стримувалась, щоб не позіхати.

А вранці вимкнули опалення, і на батареях з'явився іній.

Знову снився ді Капріо. Читав вірші і кликав на Канари.

Вранці вимкнули холодну воду, увечері — світло.

Леонардо катає мене на своїй яхті, дарує діаманти і годує омарами в кокосовому соусі, який готує для мене власноруч. Між іншим, не такий він вже й зануда. Усі кажуть, що тут, на Канарах, ми — найгарніша пара. На другому місці — Мелані Гріффіт зі своїм Антоніо Бандерасом. Перші дні Мелані трохи ображалась і не дивилась у мій бік, але потім ми потоваришували і навіть ходимо одна до одної у гості. А от з Жізель Бундхен стосунки не склалися. Вона постійно про мене пліткує, бо сама поклала око на Леонардо, а я їй перейшла дорогу. Про це мені Джулія Робертс розповіла. Та чхати я хотіла на ту шмаркачку, вона ніколи мені не подобалась. До того ж, за лівим вухом у неї бородавка, і це дуже помітно.

Тусовка зібралась класна. Вечорами граємо у покер з подружжям Крузів, а Бред Пітт грає на баяні. Вупі Голдберг співає у його супроводі «Ой чорна я си чорна…» Вчора ми з Мелані сиділи під баобабом, я вчила її вишивати хрестиком, а вона жалілася мені, що Антоніо скупердяй і ледащо. В цю мить з'явився начальник жеку з гаєчним ключем у руці і могильним голосом, страшно регочучи, промовив, що перекриє газ.

Прокинулась холодна від поту. Холоду також сприяли крижані батареї і відсутність гарячої води. Газ, на щастя, був на своєму місці і на превелике щастя відновили постачання холодної води. До болю хотілося знову на Канари, але треба було вставати, розпалювати «буржуйку» і готувати молоко з медом синові, який знову почав нестерпно кашляти.

Зателефонувала Наталці, котра з дитинства захоплюється сонниками, попросила занотувати: «Якщо сниться ді Капріо — вимкнуть гарячу воду, світло і опалення».

Та сьогодні приснився Пірс Броснан з букетом білих троянд і в крані не стало холодної води, а газова конфорка ледь жевріє. Тоді я наказала подрузі внести примітку: «І взагалі, хто б не наснився — все заберуть, вимкнуть, відріжуть, повидлубують, повишкрябують, холера ясна».

Швидше б вечір. Тоді я надягну шубу, бабусині валянки, вкриюся периною і полину на Канари, де мене зігріє палке сонце і пристрасні залицяння голлівудських красенів. Я годуватиму Леонардову морську свинку, виграю тенісний поєдинок у термі-губернатора Шварценеггера і назло Мадонні фліртуватиму з Гаєм Річі.

І РАДІСНО МЕНІ СТАНЕ!!!

Автор про себе

Львова — НЕ псевдонім, а прізвище за чоловіком (До речі, він НЕ пінгвін).

НЕ журналіст. (Хоча протягом останніх трьох років заробляю на хліб цією справою).

НЕ письменник. (Їх лише троє — Уільям Шекспір, Франц Кафка і Ернст Гемінгвей! Я ж шрайбую нехитрі опуси для нас, коханих, аби було за чим скоротати час в електричці, у черзі до стоматолога або в перукарні).

НЕ феміністка. (Тягнути воза і волати, щоб тобі дали більше дров — бздура. Крім того, до нестями люблю чоловіків — джерело творчого натхнення, за яке мені потім платять гроші).

За гороскопом — Тілець. Собака. За покликанням — гм… мабуть, в'язальниця грубих светрів. Заповітна мрія — хоч раз у житті зробити картопляне пюре без грудочок.

Найбільше досягнення — дві донечки.

Content

Ірина Львова
Мій чоловік — пінгвін

Розділ І ВІЗИТ ДО МОДНОГО ЛІКАРЯ

МІЙ ЧОЛОВІК — ПІНГВІН Жіночий погляд на еволюційну теорію Дарвіна

ЖЕРТВА АСТРОЛОГІЇ

КАМ'ЯНЕ ПЛЕЧЕ

ЩО СКАЗАВ КАМЮ?

ЛОХОТРОН ІЗ ДОСТАВКОЮ

ВАЛІДОЛ ДЛЯ МАНІЯКА

ЩОДЕННИК ЗРАДЖЕНОЇ ДРУЖИНИ

ВІЗИТ ДО МОДНОГО ЛІКАРЯ Палата № 6

МАГІЯ — ПОШТОЮ! Приворот

ОСНОВНИЙ ІНСТИНКТ (Майже голівудська історія)

ВІНЕЦЬ ТВОРІННЯ

СЕРПНЕВЕ НЕБО або GОМО SАРІЕNS

Розділ II ХТО В ХАТІ ГОСПОДАР?

ХОЧУ ЗАМІЖ!

ЯК ЗДИХАТИСЯ ОБРИДЛОГО КОХАНЦЯ

ХТО В ХАТІ ГОСПОДАР?

НЕ ПУСКАЙТЕ ЧОЛОВІКА НА КУХНЮ!

ЄДИНИЙ НЕДОЛІК ДУЖЕ САМОТНЬОЇ ЖІНКИ

ХТО ТАКА МЕГЕРА? Трохи античності

ЧИ ВІРИТЕ ВИ У КАЗКУ?

КОМУ ПОТРІБНА НАША ВРОДА?

ТЕРАКТ В ДИТЯЧОМУ САДОЧКУ

І СТАЛО МЕНІ РАДІСНО! Триптих

Автор про себе